Síť metra.

Vídeňské metro má 5 tras (U1, U2, U3, U4, U6), které mají dohromady 83 km a 98 stanic. Je v provozu každý den od 5:00 hodin ráno přibližně do 0:30 hodin v noci. Ve dne jezdí vlaky ve dvou až pětiminutovém taktu, po 20. hodině potom přibližně každých 7–8 minut. V den předcházející volnému dni (víkendy a svátky) je v provozu nepřetržitě s intervalem 15 minut mezi 0:30 a 5:00.  Každá trasa má svoji barvu, do které jsou potom také laděny barvy jejích jednotlivých stanic. Každá trasa má také své vlastní jednotící znaky.

Výstavba.

Doba městské dráhy a její přestavby na metro (1894–1976).

Provoz na městské dráze byl zahájen již v roce 1898, ale neměl oficiálně status "„metra“". V 60. letech bylo rozhodnuto o rozdělení a přestavbě systému zastaralé a nevyhovující městské dráhy na metro "(U-Bahn)" a rychlodráhu "(S-Bahn)". O formě budoucího systému vídeňský magistrát rozhodl v roce 1968 a práce na stavbě nových podzemních úseků a na přestavbě stávající městské dráhy v metro byly zahájeny v roce 1969.

1. etapa výstavby (1976–1982).

První přestavěný úsek "(Heiligenstadt – Friedensbrücke)" na lince U4 byl do zkušebního provozu otevřen 8. května 1976. První úsek moderního metra "(Reumannplatz – Karlsplatz)" na lince U1 byl uveden do provozu 25. února 1978. Další stanice trasy byly plynule otevírány po jedné: "Stephanplatz 1978, Schwedenplatz a Nestroyplatz v roce 1979 a Praterstern v roce 1981". Trasa metra U2 byla otevřena 30. srpna 1980, když vznikla konverzí z úseku podzemní tramvaje, proto se vyznačuje velmi krátkými staničními vzdálenostmi. 3. září 1982 byla trasa U1 prodloužena ze stávající konečné "Praterstern" do stanice "Kagran". Tímto byla dokončena 1. etapa výstavby vídeňského metra. Délka zprovozněných tratí v tomto období je 32 km.

2. etapa výstavby (1982–2000).

Tato etapa znamenala teoreticky zrušení staré "„městské dráhy“" a její přestavbu na metro. V roce 1989 byla totiž uvedena do provozu trasa U6 v úseku "Nußdorfer Straße-Philadelphiabrücke/Meidling." Tato trasa ale není „pravým“ metrem, protože na ní nejsou vypravovány vozy metra, které si berou elektřinu z kolejí, nýbrž tramvaje, které potřebují trakční vedení. Tato trasa byla později dále rozšiřována (v roce 1995 byl otevřen úsek "Siebenhirten-Philadelphiabrücke" a v roce 1996 "Nußdorfer Straße-Floridsdorf"). Hlavní náplní tohoto období byla ale výstavba nové trasy U3, jejíž první úsek "Erdberg-Volkstheater" byl otevřen v roce 1991. Trasa byla dále prodlužována v letech: 1993 "(Volkstheater-Westbahnhof)", 1994 "(Westbahnhof-Johnstraße)", 1998 "(Johnstraße-Ottakring)" a 2000 "(Erdberg-Simmering)". Délka všech tras na konci této etapy je 61 km.

3. a 4. etapa výstavby (po roce 2001).

Na počátku nového století byla prováděna výstavba úseku trasy U1 "Kagran-Leopoldau", který byl otevřen v září 2006. Nejnověji byl zprovozněn úsek linky U2 ke Aspernstrasse. Avšak tento úsek otevřený od října 2010 byl zprovozněn se zpožděním kvůli soudnímu sporu města s majiteli pozemků v okolí o to, jestli se mají postavit dva krátké nebo jeden dlouhý tunel.  5. října 2013 bylo otevřeno prodloužení trasy U2 do Seestadt Aspern (obvod Donaustadt). 2. září 2017 byl zprovozněn úsek trasy U1 do Oberlaa na jihovýchodě města s pěti novými stanicemi.  V plánu je stavba nové trasy U5, která má mezi Karlsplatzem a stanicí Rathaus nahradit trasu U2 a pokračovat do severovýchodní části města, zatímco nový úsek U2 by zamířil na jih do Margareten.

Stanice metra.

Některé stanice pochází již z konce 19.století, ale v 80. letech prošly přestavbou. Další stanice vídeňského metra jsou zatím ve výstavbě.

Metro ve Vídni, Vídeňské metro "( „“)" je podzemní dráha provozovaná na území Rakouska, v jeho hlavním městě Vídni. Pod tímto názvem bylo oficiálně otevřeno po přestavbě vídeňské městské dráhy 8. května 1976.

Le réseau de métro de Vienne, le plus important d'Autriche, est composé de cinq lignes ("U-Bahnlinien") et exploité par les "Wiener Linien". Il est complété en surface par le réseau de bus et de tramways. Les trains "Schnellbahn" - semblable au RER parisien - et "Regionalbahn "exploités par les chemins de fer fédéraux autrichiens. L'ensemble des réseaux de transports collectifs de l'aire urbaine de Vienne est coordonné par une association des transports ("Verkehrsverbund"), le VOR qui permet aux usagers d'utiliser des titres de transport communs à l'ensemble de l'offre de transports collectifs dans la zone urbaine.


Původ a sídla.

Spolu s problematikou jazyka není otázka původu Etrusků v současnosti zcela objasněna. Již ve starověku existovaly různé hypotézy. Současné archeologické výzkumy některé z nich na jedné straně zcela či částečně vyloučily, na straně druhé však umožnily vznik teorií nových.  Je třeba si uvědomit, že v etruskologii je samotná otázka původu sice často vznášena a považována za významnou, ale všeobecně dnes platí, že kultura, kterou označujeme jako „etruskou“, se vyvinula teprve na území Etrurie.  Množství teorií o původu Etrusků lze v zásadě rozdělit na dva základní proudy – západní a východní. Podle východní teorie pocházejí Etruskové z Malé Asie a podle západní pocházejí z Alp. Dále je ještě poměrně rozšířena teorie, že jsou původními obyvateli Itálie. Jisté je, že svoji politickou a náboženskou strukturu vytvořili teprve na území dnešní Itálie.  Etruskové ovládali území mezi Tiberou a Alpami, nicméně stopy jejich činnosti lze najít i výrazně dále. Západní hranici jejich území tvořilo pobřeží Ligurského moře (naproti Korsice) a východní hranicí byl Jadran, kterému dalo jméno etruské město "Hadria" (či Adria).  Etruskou civilizací dnes nazýváme kulturu a způsob života obyvatel starověké Itálie, kteří se sami označovali jako "Rasenna", resp. "Rasena", případně "Raśna". Římané je nazývali "Etrusci" nebo "Tusci" a starověcí Řekové o nich

Organizace společnosti.

Etruskové nevytvořili jednotný stát, ale řadu městských států, které se spojily do volného uskupení, konfederace, jejíž centrum tvořilo město "Volsinie". Každému z těchto městských států původně vládl volený král, jeho moc ale postupně přecházela na vojenskou a kněžskou šlechtu. Většina obyvatel byli poddaní krále nebo šlechty, pravděpodobně existovali i svobodní rolníci a otroci (váleční zajatci, bylo jich poměrně málo).  Symbolem vlády byly svazky prutů se sekerkami – "fasces"

Jazyk.

Podle všeobecně uznávané teorie Etruskové nemluvili jazykem indoevropského původu. Za nejpravděpodobnější se považuje, že etruština je příbuzná pouze rodině tyrhenských jazyků, jež je sama o sobě izolovaná a nepříbuzná všem ostatním jazykovým rodinám, které známe. V posledních letech se připouští, že do této rodiny patří také rétština a lemnoština. Někteří současní vědci na základě gramatických výzkumů a výzkumů slovní zásoby uvádějí, že tyrhénská jazyková rodina je s indoevropskou jazykovou

Příbuzenské vztahy.

Etruská pohřebiště vypovídají mnoho o této společnosti. Byli monogamní, kladli důraz na párový život. Etruské slovo pro sezdaný pár bylo "tusurthir". Desky celé řady sarkofágů jsou vyzdobeny sousoším usměvavých, spolu odpočívajících či objímajících se párů v nejlepších letech (i tehdy, když ostatky patří osobě pokročilého věku). Vazba mezi manžely byla zřejmě velice silná a sociálně preferovaná.  Jména osob se všeobecně skládají ze dvou částí, jsou tzv. binomální: "Vethur Hathisna", "Avile Repesuna", "Fasti Aneina". Druhé jméno je typicky patronymické (tj. odvozené od jména otce, či jiného mužského předka), ale často je příponou "-na" (používaná pro přídavná jména) změněno na rodové (označuje genový původ či rodinu, do které osoba patří). Větší rodové kmeny či klany se zřejmě vyvinuly ve společenstvech vlastnících rozsáhlé pozemky. Zcela obvyklá jsou zasvěcování bohu hranic "Sylvánovi". Etruskové na vrcholu své kultury používali pro vyjádření rodového kmene slovo "lautun", zkracované na "lautn". Příbuzenství je definováno ve vztahu k vnímání ega („já“). Pojem „já“ tedy může vyjadřovat vše, co „já“ jsem vůči druhým či oni vůči mně. Žena se proto mohla uvádět jako dcera svého otce, "sec" či "sech," a jako manželka svého muže, "puia". Oproti tomu se muž nikdy neoznačoval za manžela určité ženy. Etruská společnost byla tudíž patrilineální (systém, ve kterém jedinec patří do linie po svém otci; zpravidla to zahrnuje i dědictví majetků, jmen či titulů po mužské linii) a zřejmě i patriarchální (v Řečtině "patria" = otec a "arché" = vládnout; jako antropologický termín definuje "patriarchie" sociální podmínky ve společnosti, kde jedinci mužského pohlaví dominují ve výkonných a všeobecně významných pozicích).  Příbuzenství mezi

Vládní zřízení.

Etruská společnost dosáhla úrovně státního systému s prvky rodového a kmenového zřízení. V tomto ohledu byli vyvinutější než okolní italické kmeny, které stále žily v rodovém a kmenovém společenství. Řím byl v podstatě prvním italickým státem, ovšem při jeho založení to byl stát etruský.  Etruské vládní zřízení byla v podstatě teokracie. Vláda byla vnímána jako centrální autorita stojící nad kmenovými a rodovými organizacemi. Držela si moc vykonávání „života a smrti“, což dokládá existence "gorgonu" (starověkého symbolu této moci) na četných etruských dekoracích. Lid byl k této vládě vázán prostřednictvím vyznávaného náboženství.  Politickou jednotkou etruského zřízení byl městský stát, zřejmě označovaný jako "methlum". Etruské texty také zmiňují značný počet magistrátů, aniž by však blíže popisovaly jejich funkce. Jako příklad lze uvést "parnich, purth, tamera, macstrev" atd. Lid byl označován "mech", jméno pro vládce jednotlivých "methlum" bylo zřejmě "zilach".  Všechny etruské městské státy byly sloučeny do konfederací či lig. Podle dosud zjištěných zdrojů existovaly takové jednotky tři. Každá liga, zřejmě z náboženských důvodů, musela obsahovat 12 městských států. Slovo pro označení ligy bylo také "mech". Každoročně se zástupci států setkávali na "fanu", čili posvátném místě (latinsky "fanum"), k diskusi o vojenských a

Náboženství.

"Podrobnější informace naleznete v článku" "Etruské náboženství".  Etruské náboženství bylo polyteistické a později ovlivnilo některé prvky náboženství římského. Předpokládá

Etruská řemesla.

Co se týká etruských řemesel, stále o nich mnoho nevíme. O postavení řemeslníků ve společnosti nevíme prakticky nic. Lze však dozajista tvrdit, že ve městech existovaly menší řemeslnické dílny, ve kterých pracovali samotní majitelé, využívající v malé míře i otrockou práci. O větší míře řemeslnické výroby nejsou žádné důkazy. Etruskové byli mistry ve zpracování kovů a projevovali výjimečnou vynalézavost při jeho zpracování.  Etruskové však nebyli jen excelentními metalurgy. Byli také zdatnými hrnčíři – jejich hliněné nádoby zdobené černými figurami, nalezené v hrobkách, se mohly srovnávat s mistrovstvím řeckých hrnčířů. Dlouho se také věřilo, že etruskou keramiku vyráběli Řekové, kteří do etruských měst emigrovali. Pro tuto teorii byly dostatečné důvody, neboť se etruská keramika velice podobala té řecké.  Další skupinou řemeslníků byli kameníci, jejichž výrobky měly řadu podob. Od stavby monumentálních staveb, jako je městská brána Volterry nebo rozsáhlé hrobky, až k drobným kamenickým výtvorům, jako je kentaur a lev z města Vulci. Mistrovskými díly byli také sochy z terakoty, které zdobily chrám ve Vejích. Podle studia jednotlivých soch je možné rozlišit i jednotlivé sochařské školy. Výtvory byly často podepsány jejich stvořiteli. Už jen fakt, že sochaři a kameníci byli gramotní, je náznakem jejich vysokého společenského statusu. Kámen byl základním stavebním prvkem všech etruských staveb, hlavně se objevuje v základech budov.  Domy však nebyly stavěny z kamene. Jejich základním materiálem bylo dřevo. Domy měly taškové střechy, stěny domů byly zpevněny rákosem a hlínou. Podle maleb uvnitř hrobek v Cerveteri lze soudit o výrobě dřevěného nábytku, tedy postelí a skříní. Velké množství dřeva se spotřebovalo také na vytápění domů a na chod řemeslnických dílen. Ukázky topení – otevřené krby, přenosná kamínka, kovová ohřívadla – svědčí i o používání dřevěného uhlí. Lze tedy mluvit o jisté úrovni uhlířství a o výrobě dřevěného uhlí, které je zároveň nezbytné pro hutnický průmysl.  Za vrcholnou formu etruského umění a řemesel je považováno šperkařství. Stupeň řemeslné zručnosti etruských šperků je naprosto dech beroucí. V technice etruských zlatníků šlo o kombinování tepání tenkých plátků, splétání velmi jemných drátků (filigrán) a spájení drobných kuliček (granulace) při vytváření velmi jemných ozdob. Kuličky používané při granulaci mají někdy poloměr 0,01 mm a jejich pravidelné osazení lze často docenit jen pozorováním přes mikroskop. Zlatá fibula z Chiusi ze 7. stol př. Kr. je zdobena granulací a dlouhým granulovaným nápisem. Zlatá spona z hrobky Bernardini v Palestině ze 7. stol. př. Kr. má povrch pokryt malými lvy a bájnými stvořeními, kteří jsou zdobeni jemnými granulovanými nitkami.  Etruští šperkaři nalézali nejspíše svoji inspiraci v obdobných cizích výtvorech, pocházejících hlavně z východu. I když etruské výrobky nezůstávaly v jejich stínu, v bohatých hrobech se i přesto nacházejí cenné předměty z dovozu. To vypovídá o přepychovém a luxusním způsobu života etruské aristokracie.  Také malířství je velmi známou oblastí etruského umění. Všechna jejich malířská díla pocházejí z hrobů a je možné předpokládat, že pohřební malířství bylo nejdůležitější částí malířství té doby. Za nejstarší malby jsou považovány malby z v"ejských" "hrobů", které mají čistě dekorativní účel. Dalším známým dekorativním dílem jsou "hliněné desky z Caere". Barvy zde jsou používány ve velmi malém množství, postavy byly obtaženy černou čárou. Prvními tématy byla zvířata a bájná stvoření, později přibyla i pohřební témata.  Později začali malíři využívat i plochu a vytvářeli pozadí. Hlavním působištěm tohoto stylu malování bylo město Tarquinia. Zde vznikla dvě základní témata, téma přírody a téma pohřební hostiny. Barvy začaly být jasnější, pohyb je vyvážený a lépe znázorněný.  V kovárnách vznikaly bronzové nádoby a nářadí všeho druhu, litá zrcadla, ryté nádržky a schránky. Bronzový plech se používal na dekoraci nábytku a vozů. Nalezené artefakty v sesutých hrobkách u Populonie (předměty denní potřeby, spirály a přívěsky) dokazují, že Populonia musela být tehdy střediskem kovovýroby. Její dílny vyráběly v ohromném měřítku bronzové výrobky, hlavně obdivuhodné pláty pro ozdoby a oblékání. U Vetulonie se našla v kamenné hrobce malá bronzová loďka, má na palubě bronzová zvířata a další postavičky z bronzu. Archeologové určili její dataci do 7. stol. př. Kr.

Etruské dědictví Římu.

Stoupenci teorie, podle které byl Řím založen italickým obyvatelstvem a poté obsazen Etrusky, tradičně mluví o etruském „vlivu“ na římskou kulturu ve smyslu kulturních prvků ze sousední Etrurie adoptovaných v Římě. V současné době však již převládá názor, že Řím byl původně založen Etrusky a teprve později v něm docházelo k vzestupu italického obyvatelstva. V takovém případě se nemluví o kulturních vlivech, ale o etruském dědictví Říma.  Základní kritérium pro určení, zda jistý kulturní prvek vznikl v Římě a byl převzat Etrusky, či obráceně, je jeho datování. Většina, pokud ne všechna etruská města byla starší než Řím. Pokud se prokáže, že zkoumaný prvek existoval v jednom z nich, nemohl pocházet z Říma. Druhým kritériem jsou vyjádření ve starověkých zdrojích. Ty nám jednoznačně sdělují, že některé instituce a zvyky pochází od Etrusků a byly od nich převzaty.

Kdo založil Řím?

Díky tomu, že velká část Říma (kromě pahorku Kapitol) byla zničena v tažení keltského vojevůdce Brenna „prvního“ krátce po bitvě u řeky Allie (390/387? př. n. l.), jehož vítězství otevřelo Keltům (Galům) cestu do města, byla také ztracena většina písemné evidence z období rané historie města. Římanům se podařilo z úplné porážky vykoupit a později průběh galského tažení zvrátit, protože neshody o váze výkupného poskytly čas v exilu žijícímu diktátorovi Marku Furiu Camilliovi, aby se navrátil s posilou a galská vojska z města vytlačil (podle Tita Livia, římského historika žijícího na přelomu letopočtu). Archeologie tento fakt dokládá nálezy stop rozsáhlého ničivého požáru, který datově odpovídá bitvě s Galy.  Pozdější historické dokumenty uvádějí, že etruská část obyvatelstva Říma žila v "Tuscus vicus" (etruské čtvrti), kde existovala linie etruských králů jako protiklad k neetruské královské linii. Tento pohled zřejmě vznikl na základě pozdějšího vývoje, kdy etruská města upadala či byla dobyta Římem a jejich populace byla absorbována římským státem. Pokud bychom jmenovali všechny instituce a osobnosti, které jsou považovány za etruské, a

Populus.

Vše nasvědčuje tomu, že původní povaha Říma měla zřejmý etruský charakter. Lid se dělil v souladu s magickými čísly: Existovaly 3 rody, dělené na 12 kurií. Dnes je již známo, že četná slova etruského původu byla mylně identifikována coby indoevropská. Tato otázka je předmětem četných debat.  Rodová jména "Ramnes, Luceres, Tities" jsou etruská, stejně jako slovo "curiae" (kurie). Král byl nejspíše označován etruským pojmem "lucimo" a jisté je, že symboly monarchie byly rovněž tradičně etruské. Těmi jsou: zlatá koruna, žezlo, trůn, tóga palmata (specifický plášťový oděv), nad nimiž významově dominuje svazek (latinsky "fascis") prutů obepínajících dvoubřitou sekeru, označovaný jako "fasces", symbol spojení moci a práva. Podle římské tradice 12 prutů zastupuje 12

Etruské umění.

"Hlavní článek:" Etruské umění  Hlavně díky vysoké úrovni umění Etrusků si dnes můžeme udělat poměrně slušnou představu o jejich životě, zvycích, rituálech i o jejich každodenním životě. Techniky, jako granulování šperků,

Etruská architektura.

V blízkosti etruského sídliště Viterbo existují zachovalé pozůstatky původního etruského hradiště "Acquarossa", které bylo zničeno okolo roku 500 př. n. l. V pozdějších dobách nedošlo k jeho rekonstrukci a díky tomu se zachovaly relativně nenarušené původní etruské struktury. Pro zdění budov bylo použito různých konstrukčních technik, některé byly stavěny z tufových kvádrů, jiné z cihel sušených na slunci a zděných v dřevěném rámování (technika nápadně připomínající hrázděnou architekturu). Dále byly nalezeny pozůstatky zdiva tvořeného propletenými pruty, zamazanými jílem. Domy byly dispozičně řešeny jako 2–3 místnosti v řadě, přičemž vchod byl tradičně z delší strany. Ohniště bylo umístěno buďto uprostřed místnosti, nebo vestavěno k zádové stěně domu. Interiér a dispoziční řešení hrobek, pocházejících ze stejného období, které byly vytesány do skalního masivu, vykazuje četné podobnosti s těmito domy. V "Acquarosse" byly rovněž nalezeny terakotové dekorační prvky, většinou spojované s chrámovými konstrukcemi, jako je "akroterion" (ornament umístěný na podstavci v průčelí na nejvyšším bodě budovy,

Další vlivy.

Etruská společnost zanechala své otisky ve vývoji Říma v mnoha dalších oblastech. Můžeme zmínit gladiátorské zápasy, pořádání banketů a zábavních divadelních, hudebních či tanečních

Historie.

V 8. století př. n. l. Etruskové začali zakládat první města a během 7. století př. n. l. ovládli celou severní Itálii, což nutně muselo vést ke střetu s řeckými osadami, proti kterým se Etruskové spojili s Kartágem. Společně pak roku 540 př. n. l., někdy bývá udáváno 535 př. n. l., Řeky porazili v bitvě u Alarie (někdy též Alalie); díky této bitvě ovládli Korsiku. V roce 524 byli Etruskové s Umbry poraženi v bitvě u Kymy, Řekové je po této bitvě pronásledovali a roku 506 př. n. l. je znovu porazili u Aricie. Při dalším pokusu ovládnout tuto řeckou osadu byli poraženi v námořní bitvě u Kymy, kde přišli o velkou část svého loďstva. Z této porážky se již Etruskové nevzpamatovali a jejich moc začala postupně upadat. V průběhu 4. století př. n. l. je Keltové postupně donutili opustit Pádskou nížinu.  Jejich moc postupně upadala, v roce 265 př. n. l. Římané dobyli "Volsinii". Během spojenecké války (91 př. n. l. – 89 př. n. l.) bojovali na straně Říma, ale v následné občanské válce se postavili proti Sullovi a v roce 79 př. n. l. se stali veteránskou kolonií. Pak během sta let splynuli s Římany.  Nejstarší archeologické nálezy byly učiněny na pohřebištích pocházejících z 9. století př. n. l. Jedná se o urny uložené v mělkých hrobech, označovaných jako "hroby pozzo". Tato skutečnost dokládá u proto-Etrusků zvyk pohřbívání žehem (viz "Původ Etrusků – kultura popelnicových polí – archeologické předpoklady"). Od 8. století př. n. l. se potom setkáváme s novým způsobem pohřbívání, kdy celé tělo je uloženo do prohlubně a zakryto deskou.  Okolo roku 750 př. n. l. Etruskové získávají námořní hegemonii v Tyrhénském moři, což napomáhá k rozvoji městských států, zejména na jihu Etrurie. Okolo roku 600 př. n. l.

Genetika.

I poté, co byli Etruskové jako etnikum pohlceni římským impériem, jejich geny přežívaly až do středověku. Mitochondriální DNA z etruských hrobů se shoduje s DNA v toskánských hrobech ještě v 15. století. U současných Toskánců je DNA již odlišná, patrně díky rozsáhlé migraci. Viz též články Původ Etrusků a Genetické výzkumy o Etruscích.

Etruskové jsou málo poznané starověké etnikum, které sídlilo v Etrurii, na území dnešního Toskánska v Itálii. Jako svébytná kultura existovali zhruba od 8. století př. n. l. a mocenského vrcholu dosahovali v období do 4. století př. n. l. Poté jejich význam výrazně upadl a postupně splynuli s Římem, jehož občanství získali v roce 90 př. n. l. Sami sebe označovali jako "Rasenna" ("Rasena") a jméno Etruskové získali z jejich latinského označení "Etrusci" (či "Tusci") – odtud pochází současné označení italské provincie Toscana, Řekové je nazývali "Τυρσηνοί" ("tyrsenoi") nebo "Τυρρηνοί" ("tyrrhenoi"), z tohoto pojmenování se odvozuje název moře západně od italského pobřeží – Tyrhénské moře.

Les Étrusques sont un peuple qui a vécu dans le centre de la péninsule italienne depuis la fin de l'âge du bronze jusqu'à la prise par les Romains de Velzna en 264


Popis.

Délka těla dosahuje až 50 cm, hmotnost je v rozmezí 780–1100 g. Kakadu molucký má celé tělo a hlavu zbarvenou světle lososově růžově. Vztyčitelná chocholka je tmavěji lososově růžově zbarvená. Oči mají hnědou duhovku, zobák a nohy jsou tmavě šedé. Samice bývá větší než samec.

Výskyt.

Tento druh endemicky žije na Jižních Moluckých ostrovech ve východní Indonésii. Žije v nadmořských výškách kolem 1000 m, v pobřežních oblastech, v horách, na kokosových plantážích. V době hnízdění žijí v párech, později se sdružují do velkých hejn.

Potrava.

Živí se převážně rostlinnou potravou, jako jsou semena, ovoce, méně hmyz. V zajetí se podává slunečnicové semínko, různé druhy ořechů, pšenici, oves, proso, lesknici, máčenou kukuřici, granule, piškoty, ovoce, mrkev, zelené krmení a čerstvé větve k okusu.

Rozmnožování.

Hnízdí v dutinách stromů, samice snáší 2 vejce, mláďata se líhnou za 29–30 dní a opouštějí hnízdo po 8–9 týdnech.

Chov.

Kakadu molucký je inteligentní, citlivý a učenlivý pták. Vyžaduje pravidelný kontakt s členy svého lidského hejna a potřebuje neustálou mentální stimulaci, kterou mu můžeme poskytnout ve formě průběžně obměňovaných hraček. Nechává se poškrábat a někdy se toho i nepříjemně dožaduje. Klade tak na chovatele poměrně velké časové nároky. Při zanedbání péče se u něj může objevit zlozvyk vytrhávání peří, zvláště pokud je držen v kleci nevyhovujících rozměrů. Nejlépe se mu totiž daří v prostorné voliéře.  Kakadu molucký je velmi hlučný. Není náhodou, že nejhojnějšími obyvateli různých záchytných center pro problémové papoušky jsou právě tito kakaduové. Naštěstí však existují výcvikové metody, díky nimž lze křik mírnit. Kakadu molucký nikdy nebude ptákem vhodným do bytu, ale lze jej naučit křičet v omezených časových úsecích, kdy je to nejméně rušivé. Pro výcvik je vhodný zejména clicker training. Kakadu molucký vyžaduje správné zacházení, jinak se může stát nebezpečným. Není právě ideálním mazlíčkem do rodin s malými dětmi. Svým zobákem bez problémů rozlouskne paraořech, a stejně tak dokáže i člověku zlomit prst nebo způsobit jiná vážná zranění. Proto je důležité naučit se před pořízením tohoto kakadua základním výcvikovým metodám, především již zmíněnému clicker trainingu. Kakadu molucký má rovněž silné ničitelské sklony, a proto je nutné poskytnout mu dostatek příležitostí k okusování. K tomuto účelu poslouží čerstvě natrhané větve, dřevěné hračky atd. Tento pták je značně mechanicky nadaný a brzy se naučí otevírat dvířka klece. Ta je tudíž třeba dodatečně zajistit. Většina kakaduů ráda poskakuje po podlaze; avšak pokud jim to majitel umožní příliš často, mohou se stát agresivními.  Je důležité mít na paměti, že kakadu molucký se dožívá 70 i více let. Z tohoto důvodu je před jeho pořízením třeba uvážit, kdo by se o něj postaral v případě majitelovy nehody či smrti. Pouze pečlivě promyšlená koupě a zvážení všech životních nároků i rizik povede k žádoucímu výsledku, tj. získání společníka na celý život. V ČR chová kakadu molucké zoo Tábor a Ústí nad Labem.

Kakadu molucký ("Cacatua moluccensis" Gmelin 1788) je velký endemický papoušek z čeledi kakaduovitých. Vzhledem k ničení životního prostředí a nelegálnímu odchytu je ve volné přírodě ohrožen a je zařazen na seznam CITES. Odhaduje se, že v ubývajících domovských pralesích přežívá jen něco kolem 2000 jedinců.

Le Cacatoès à huppe rouge ("Cacatua moluccensis") ou Cacatoès des Moluques, est une espèce d'oiseaux de la famille des Cacatuidae.


Historie.

První zmínky o obci pocházejí z počátku 14. století, v roce 1390 je v listinně Václava IV. zmíněno obnovení místních železných hutí. V roce 1646 zde již stála vysoká pec. V 18. století byl postaven barokní zámek. Další památkou je vysoká pec Barbora z roku 1810, která byla v provozu do roku 1874. Roku 1900 byly Jince povýšeny na městys, k obnovení statusu městys došlo 17. října 2006.  V 19. století zde působil Joachim Barrande, který zkoumal místní naleziště trilobitů. Nejvíce se jich nachází na stráni Vinice, která je chráněna. Trilobit "Ellipsocephalus hoffi" se dostal i do městského znaku.  Od 10. října 2006 byl obci vrácen status městyse.  V souvislosti se zánikem vojenského újezdu Brdy bylo k 1. lednu 2016 k obci připojeno katastrální území Jince v Brdech, které vzniklo k 10. únoru 2014. Toto území má rozlohu 21,561252 km2 a je zde evidováno 11 budov s adresami, v tom 4 obydlené byty a 3 obyvatelé. Na připojeném území se mimo jiné nachází posádkové cvičiště Jince.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V městysi Jince "(přísl. Běřín, 1427 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: V obci Rejkovice "(přísl. Hejdov, 172 obyvatel, obec se později stala součástí městyse Jince)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, mlýn, výroba kovového nábytku, pokrývač, rolník, obchod se smíšeným zbožím, trafika.

Členění obce.

Městys Jince se skládá ze čtyř částí ležících na čtyřech katastrálních územích:

Trilobiti.

Zřejmě nejstarším důkazem o existenci života na území Jinec jsou trilobiti a s jedním se setkáme i na jineckém znaku. Nejčastějším druhem je prvohorní "Ellipsocephalus hoffi". S tímto faktem je zapotřebí spojit jméno Joachima Barranda, který zde v 19. století prováděl své výzkumy a především díky němu se Jince dostaly do celosvětového povědomí, jako součást geologického útvaru nesoucího název Barrandien. V Jincích můžeme najít trilobity na stráni Vinice a na vrchu Vystrkov, dnes již však v poměrně omezeném množství, protože obě místa se stávají častým cílem hledačů trilobitů, kteří je prodávají i do ciziny. Nelegální těžba zkamenělin představuje pro tato území významné ohrožení.

Zpracování železné rudy.

První důkazy o existenci člověka na území Jinec pocházejí z mladší doby kamenné. Nejednalo se však ještě o osídlení trvalejšího charakteru. To je spojeno až s dobou bronzovou, kdy na Plešivci fungovalo hradiště, které nebylo sídlištěm v pravém slova smyslu, ale mělo spíše strategický význam. Nacházíme zde pozůstatky valů a v celém okolí pak mohyly a bronzové předměty. Poměrně důležité je zmínit fakt, že po keltském osídlení z doby laténské zůstali na území důkazy o existenci primitivních pecí na zpracování železné rudy. Ta zde byla dobře dostupná, protože se nenacházela ve velkých hloubkách. S železnou rudou souvisí i první písemný doklad o Jincích a tím je listina krále Václava IV. z roku 1390, ve které uděluje dvěma šlechticům právo na zpracování železa na Jinecku. Tak vznikla alternativa pro lidi, jimž nestačilo zemědělství jako zdroj obživy. Zdejší lesy poskytovaly palivo pro dřevouhelné pece, řeka Litavka poháněla kromě mlýnů také hamry. Jince několikrát změnily majitele, zpracování železa se však věnovali všichni. Důležitou úlohu v této oblasti sehrál Rudolf hrabě Vrbna, který zakoupil Jinecké panství v roce 1804 a vybudoval zde dřevouhelnou pec Barboru. Zde se vyráběly např. litinové hlavně a dělové koule, ale také nádobí, kamna, apod. Důležitou součást výrobního řetězce tvořily také veřtaty, což byly domácí dílny na výrobu různých hřebů a cvočků. Právě s nimi se také můžeme setkat na znaku Jinec. Zdejší naleziště rudy však nebyla tolik bohatá, a tak zpracování železa postupně oslabovalo, až úplně zaniklo. Poslední podnik na zpracování železa byl v Jincích založen Františkem Homolkou v roce 1925, který se zabýval výrobou za pomoci lisů a ražení. Tato továrna zanikla v roce 1940.

Kasárna.

Kasárna vznikla v Jincích v roce 1924, když se v Brdech začala budovat dělostřelecká střelnice. Založení této střelnice ovlivnilo novodobou tvář Jinec asi nejvíc. S jejich vznikem byl spojen příliv obyvatel do Jinec a také stavební činnost, ať už jsou to původní budovy kasáren s hrázděným zdivem, nebo sídliště pro ubytování nově příchozích vojáků. Příchod armády znamenal rozšíření obce, ale také pomoc vojáků v zimě popřípadě při jarních povodních. Po profesionalizaci armády došlo k přemístění některých útvarů a postupné rekonstrukci některých vojenských budov. Se vznikem střelnice jsou však i spojeny některé negativní stránky, například omezený přístup do brdských lesů, na druhé straně je příroda ve vojenském prostoru lépe chráněna proti negativním důsledkům turistického ruchu. Navíc okrajové části jsou o víkendu zpřístupněny, a tak můžeme navštívit např. zříceninu hradu Valdek. V roce 2007 je vojenský prostor Brdy spojován především s umístěním radaru protiraketového systému.

Zajímavosti.

Plešivec.

Jak již bylo zmíněno, fungovalo na tomto vrchu hradiště s poměrně velkou rozlohou. Na vrcholu najdeme tzv. Čertovu kazatelnu. Jedná se o skalní plošinu, ze které je nádherný výhled na VVP Brdy. Plešivec je také opředen řadou pověstí, které určitě stojí za nastudování, abyste mohli plně vychutnat atmosféru tohoto místa. Je důležité zmínit, že hora má dva vrcholy, tzv. Malou a Velkou skálu. Při cestě na vrchol můžete ještě navštívit Viklan a Plešivecké jezírko (Smaragdové jezírko). Plešivec je také častým cílem trampů.

Josef Slavík.

Josef Slavík byl celosvětově proslulým houslistou. Narodil se 26. března 1806 v Jincích a jeho otec byl učitelem na zdejší škole. Svůj talent se mu podařilo uplatnit díky pomoci již zmiňovaného Rudolfa Wrbny. Jeho talent obdivovali takoví mistři jako Niccolò Paganini a Fryderyk Chopin. Slavík však nevynikal pouze ve hře, ale i sám komponoval. 30. května 1833 však umírá na chřipku v Budapešti. Teprve sto let po jeho smrti byly jeho ostatky převezeny do Čech a uloženy na vyšehradském hřbitově. Ve stejné době byla na jeho rodném domě v Jincích odhalena pamětní deska.

Jinecký zámek a kostel.

Tvář obou těchto staveb byla poznamenána zřejmě nejvíce stavební činností rodu Vratislavů z Mitrovic, který vlastnil jinecké panství od roku 1647 po následujících 155 let. Kostel je zasvěcen sv. Mikuláši; nahradil původní dřevěný.  Zajímavější je osud zámku. Jedná se o původní jineckou tvrz, která prošla třemi přestavbami, po nichž se honosila nádhernou výzdobou, jejíž součástí byla i zahrada s umělou jeskyní, skleníkem a sochami. Zámek měl také vlastní divadlo a cukrárnu. Rod Vratislavů se však neúnosně zadlužil a byl nucen panství prodat. Nový pán Rudolf Vrbna již toto sídlo nepoužíval a tak bylo postupně využíváno jako byty nebo učebny, až později bylo přestavěno na pivovar. V dnešní době chátrá.

Léčebná zařízení.

V Jincích se také nacházela dvě významnější léčebná zařízení. Prvním bylo sanatorium MUDr. Josefa Šírka zaměřené na léčbu plicních chorob, které svou činnost zahájilo v roce 1932, dnes již nefunguje (budova sanatoria je od konce roku 2008 znovu otevřena a zrekonstruována, ale neslouží dále k původním účelům). Druhým zařízením jsou lázně MUDr. Jana Mosera, které později fungovaly jako školní jídelna. Pro Jince je osoba doktora Mosera poměrně důležitá. Nejdříve zde působil jako obvodní lékař a později jako člen obecní rady. Napomohl založit např. zdejší tělovýchovný oddíl, nebo sbor dobrovolných hasičů, který paradoxně nedokázal zabránit požáru jeho lázní.

Kultura.

Kulturní život v Jincích není zrovna na výši, tedy alespoň oproti minulosti. Dříve místní škola pořádala akademie, na kterých měli šanci se prezentovat i místní občané, akce takového formátu v Jincích chybí. V obci také fungovala řada spolků a občanských sdružení, zřejmě nejzajímavější byl spolek okrasný, který se staral o kulturní vzhled obce, jemu Jince vděčí za svou zeleň. Většina spolků se však již rozpadla a nefunguje už ani jedno ze dvou kin. O kulturní život v obci se stará kulturní středisko, které organizuje koncerty, sbírky, výstavy a zájezdy. Středisko vydává místní zpravodaj a funguje při něm také obecní knihovna.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2012

Jince jsou městys ležící v brdském údolí řeky Litavky ohraničeném vrchy Koníčkem, Ostrým, Plešivcem a Pískem, asi 11 km severně od okresního města Příbrami ve Středočeském kraji. V obci se do Litavky vlévá Ohrazenický potok. Jince mají obyvatel a spadají pod ně ještě osady Běřín, Rejkovice a Velcí.

Jince est un bourg () du district de Příbram, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Prozatímní prezident USA.

Ve dnech 29. června 2002 (7.09–9.29 hod), a 21. července 2007 (7.16–9.21 hod) vykonával funkci prozatímního prezidenta USA, v době kdy George W. Bush podstoupil kolonoskopii. Důvodem předání pravomocí bylo, že toto vyšetření se provádí v narkóze.

Kariéra.

Dick Cheney byl kongresmanem zastupujícím stát Wyoming po šest funkčních období. Má pověst nejkonzervativnějšího člena Kongresu (ze všech 435 jeho členů). Jako neokonzervativec vystupoval proti některým požadavkům homosexuálů, ale poté, co jeho dcera přiznala ke své homosexuální orientaci, už se v této oblasti tolik nevyjadřuje. Pracoval ve všech předchozích republikánských vládách, včetně kabinetu Richarda Nixona, kde byl zástupce poradce Bílého domu a spadal pod Donalda Rumsfelda. Za vlády prezidenta Geralda Forda jej poté nahradil ve funkci náčelníka hlavního štábu. Za vlády Bushe staršího byl ministrem obrany a vedl invazi do Panamy a první Válku v zálivu (známou též jako operace Pouštní bouře). Za vlády demokratického prezidenta Billa Clintona působil jako ředitel ropné nadnárodní společnosti Halliburton Industries, obchodující, mimo jiné, s represivními vládami v Barmě a Iráku, na jehož obnovu tato společnost získala obrovské vládní zakázky jak v první tak druhé válce v zálivu. Od roku 1997 je členem PNAC a autorem její návrhové studie "Rebuilding America's Defences". V současnosti mj. sedí ve strategické radě společnosti Genie Oil & Gas, která aktuálně prozkoumává ropné rezervy Golanských výšin.

Politika.

Dick Cheney je občas kritizován za návrhy a zákony, pro které hlasoval nebo ty, které naopak nepodpořil:

Vyznamenání.

Za vedení Války v Zálivu byl v roce 1991 vyznamenán Prezidentskou medailí svobody.

Výroky.

Jeden z Cheneyho výroků z roku 1994:

Richard Bruce Cheney (* 30. ledna 1941 Lincoln, Nebraska) známý jako Dick Cheney je americký politik a obchodník. V letech 2001–2009 zastával post 46. viceprezidenta USA ve vládě George Bushe a z titulu své funkce úřad předsedy Senátu USA.

Richard Bruce Cheney, dit Dick Cheney, né le à Lincoln (Nebraska), est un homme d'affaires et homme politique américain. Membre du Parti républicain, il est vice-président des États-Unis entre 2001 et 2009 dans l'administration du président George W. Bush.


Historie.

Počátky.

Na konci 20. století vznikl z experimentování Hardcore producentů, jako je Pavo či The Prophet, nový styl. Na začátku nového milénia se pořádaly první akce jako Qlubtempo či Qlimax. V té době se Hardstyle charakterizoval kolem 140 BPM, jednoduchými melodiemi a tzv. "reverse bass".  Dne 4. července 2002 společnost Q-Dance, pořadatel Qlimaxu a Qlubtempa, zaregistrovala značku Hardstyle.  V tomto roce byly také založeny dva nové labely. The Prophet založil Scantraxx a Fusion je label od DJ Zany a Donkey Rollers. Oba labely se od začátku zaměřují především na Hardstyle.  V letech 2004-05 se začal Hardstyle zrychlovat. Rychlost se zvýšila na hodnotu kolem 150 BPM. Také se stal melodičtější a na melodii byl kladen větší důraz než na kick. Dnes se počáteční Hardstylové tvorbě do roku 2006 říká Early Hardstyle (v překladu "Raný Hardstyle")

Vznik Raw Hardstyle.

V letech 2006 až 2008 byl jediným stylem Nu-Hardstyle (nu=new) (energický, melodický, s melodickými bassy v porovnání s Early Hardstyle) - pro srovnání: Headhunterz, Showtek, Noisecontrollers, Brennan Heart, Wildstylez (nu-hardstyle) oproti The Prophet, Pavo, Zany, Luna (early hardstyle). Začali se však objevovat producenti, kteří tvořili hudbu podobnou Early Hardstyle, se značným vlivem Dutch Hardcore. Tento podstyl se vyznačuje temnějšími melodiemi a opět se častěji používá „reverse bass“. Později dostal nový podstyl jméno Raw Hardstyle či Rawstyle (v překladu "Syrový Hardstyle") a začal se podstatněji rozvíjet koncem roku 2009, kdy se hardstyle definitivně rozdělil na Euphoric a Rawstyle.  Rawstyle se postupně začal šířit a získal si popularitu i mezi fanoušky Euphoric Hardstyle.

Dubstyle.

V začátcích druhé dekády 21. století vznikl kombinovaný styl Dubstyle. Dubstyle kombinuje Hardstyle a Dubstep. Je pro něj typický kombinovaný tvrdý kick z Hardstyle a "Wobble bass" z Dubstepu. Celkově však více podléha vlivu Dubstepu, jelikož i tempo bývá pomalejší, uzpůsobené vokálům a melodii, nicméně se nejedná o příliš rozšířený styl.

Dnešní scéna.

V dnešní době pokračuje dominance Euphoric Hardstyle, i když Raw patří také mezi oblíbené. Nadále se Hardstyle v podání některých producentů zjemňuje až na hranici Hard Trance. Mezi dominantní producenty na poli Euphoric Hardstyle patří např. Coone, Da Tweekaz či Frontliner. Nu-Style produkuje hlavně Wildstylez. Pozornost na sebe strhávají jména jako Phuture Noize, Sub Zero Project, Rebelion a mnoho dalších. Na Rawstyle scéně se prosadil zejména Delete, Zatox, duo Gunz for Hire či Titan.

Hardstyle akce.

Vedoucí společností, která připravuje nejvíce Hardstyle festivalů na světě, je Q-Dance. Připravuje velké akce na fotbalových stadionech, letištích apod. Hned po nejúspěšnější společnosti Q-Dance následuje B2S a dále společnost Bass Events. Nejvíce takových akcí se pořádá v Holandsku. V Česku je nejúspěšnější společností v pořádaní hard eventů IMI Dance.  Q-DANCE Qlimax, Q-base, X-Qlusive, Defqon.1, Dominator, The Qontinent, The Qore 3.0, WOW WOW, Airbeat One  B2S Decibel Outdoor Festival, Hardbass, Back to School, Euphoria, Thrillogy, Hardcore4life  BASS EVENTS Bassleader, Reverze, Syndicate, Summer Festival, Pleasure Island (byl i v ČR)  IMI DANCE Imagination Festival, Outdoor Rave, Devastator, Rezonance

Hardstyle v Česku a na Slovensku.

Hardstyle se v posledních letech dostává i do České republiky a současně se začínají objevovat i Hardstyle producenti. Mezi jedny z prvních producentů patří Upraiser, Thoqy, Raweez, 3nity, VerdyBoy, Phase Master, Hotaru a jiní. V prosinci roku 2007 začal fungovat i hudební label Observatory Media vydávající mimo jiné i Hardstyle. Nový zvuk přináší na scénu jména jako Hatom.  V Česku i na Slovensku se v posledních letech Hardstyle rozšiřuje. V obou zemích najdeme jak producenty, DJs, tak i stále větší akce, které jsou zaměřené na tvrdší elektronickou hudbu jako je Hardstyle a Hardcore. V ČR funguje web o Hardstyle scéně "Hardstyle.cz" a na Slovensku je to pak "Hardstyle.sk". Na Slovensku působí od roku 2011 také Hardstyle label Rawr Records založený producenty Raweez a Thoqy. V roce 2013 byly do České republiky pozvány hvězdy světového Hardstylu. Na Imagination Festivalu vystoupili na nové stagi Psyko Punkz a In-Phase. Nová akce Rezonance se na premiéře mohla pochlubit kromě Hardcore producentky AniMe také Hardstyle hvězdami Dymonic a Inner Heat. V dalších letech rozkvět vypukl naplno a Imagination Festival přivezl celou hardstyle / hardcore elitu včetně jmen jako Headhunterz, Angerfist, Noisecontrollers, Brennan Heart, Zatox, Dr. Peacock, Adaro, Ran-D, Miss K8, Noize Suppressor, Da Tweekaz, Destructive Tendencies, Deetox, Day-Már, Tha Playah, Regain, Art Of Fighters, Dj Mad Dog, Anime, Drokz, Estasia, Noisekick, Rebourne, Digital Punk, F.Noize, Andy The Core, Dj Thera, Delete a mnoho dalších.

Hardstyle a Hardcore akce v Česku a na Slovensku.

Imagination Festival (ČR)  Outdoor Rave (ČR)  Exploration Festival (ČR)  Devastator (ČR)  Rezonance (ČR)  Prague Nightmare (ČR)  Empire of Hardstyle (SK)  Harddance Warriors (SK)  Hardcore Operation (ČR)

Hardstyle ["hárdstajl"] je elektronický taneční žánr, který vznikl koncem 20. století v Nizozemsku. V této době se Hardstyle vyvinul v jeden z nejdůležitějších stylů EDM.

Le hardstyle () est un sous-genre musical de la techno hardcore et de la hard trance et genre à part entière de musique électronique, ayant émergé aux Pays-Bas à la fin des années 1990 et au début des années 2000, puis par la suite dans les pays européens limitrophes et concrètement à l'international au début des années 2010. Le style musical se caractérise principalement par une ligne de "kicks" et de basses lourds ou distordus, de mélodies et sons synthétisés dissonants, dont le tempo généralement situé entre 140 et 165 BPM. Au fil du temps, les musiciens du genre parviennent à en tirer plusieurs sous-genres comme le dubstyle et le rawstyle.


Historie.

Původní obec.

Původní obec zvaná "Bezděz" byla založena Kunrátem a Hertvíkem z Kravař v roce 1264. 22. října téhož roku byla povýšena Otakarem II. na město. Město trpělo nedostatkem vody, a proto v roce 1304 nechal Hynek Berka z Dubé se svolením Václava II. vystavět město nové blíže říčce Bělé zvané Nový Bezděz a přenesl na něj práva původního.

Nové místo i jméno.

Zakládací listina byla vydána 24. dubna 1337 a nově založené město bylo pojmenováno "Nový Bezděz". Jméno se však neujalo a brzy se i pro město vžil název blízkého potoka – "Bělá". Za vlády Václava IV. se rozvíjející město dostalo do majetku pánů z Michalovic a bez panovnické podpory se výstavba zastavila. Během husitských válek byla dvakrát dobyta a obsazena. V roce 1468 rod Michalovických vymřel a držba města se několikrát měnilo.

Změny v 16. století.

Jan Janovic nechal roku 1502 vybudovat vodovod. V období let 1514 až 1521 zde fungovala českobratrská tiskárna a v 16. století se zde vyrábělo sukno. Koncem 16. století byl vlastníkem města a panství bělsko-kuřivodského Jan Berka z Dubé a Lipé. Když roku 1582 zemřel, město převzal Aleš Berka z Dubé a Lipé. Začal s přestavbou zámku a konšelům, které často peskoval, koupil radnici. V roce 1599 se po úmrtí manželky pominul a zastřelil. Město a panství převzal jeho strýc Bohuchval Berka z Dubé a Lipé, který v přestavbě zámku pokračoval. O rozsáhlý majetek (měl i Kuřívody) přišel po bitvě na Bílé hoře, kdy emigroval ze země.

Od 17. století.

Roku 1622 koupil statky Albrecht z Valdštejna. Po něm vlastnil Bělou markrabě Carretto-Millesimo. V roce 1678 koupil Bělou Arnošt z Valdštejna. Valdštejnové drželi Bělou až do roku 1848.  Roku 1696 vznikla papírna, která se později začala rozšiřovat a v roce 1765 byla v zámku zřízena manufaktura zaměstnávající hlavně osiřelé děti a mládež. Pak se Bělá stala místem okresního zastupitelstva a soudu. Po roce 1918 zde okres byl zrušen, ve třicátých letech zanikla textilka.. V roce 1938 se po německém záboru pohraničí ocitla Bělá na samé hranici protektorátu.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost města v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

Ve městě Bělá pod Bezdězem s 3114 obyvateli v roce 1932 byly evidovány tyto úřady, živnosti a obchody:  Ve vsi Vrchbělá s 390 obyvateli (v roce 1932 samostatné vsi, ale která se později stala částí Bělé pod Bezdězem) byly evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, 2 obchody se smíšeným zbožím, 2 rolníci, kovář, obuvník, spořitelní a záložní spolek, 2 trafiky.

Po druhé světové válce.

Po příchodu vojsk Varšavské dohody do Československa v roce 1968 byla v Bělé umístěna sovětská vojska. Byla zde mj. základna nosičů jaderných zbraní země-země (byly- li někdy osazeny jadernými hlavicemi se spekuluje, oficiálně nebylo potvrzeno) a odpalovací rampy. Nosiče byly odvezeny při odsunu vojsk v roce 1991.

Přírodní poměry.

Ve východním cípu správního území leží národní přírodní památka Klokočka a přírodní památka Valcha. Na východním konci města se nachází přírodní památka Paterovské stráně.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel.

Počet obyvatel je uváděn za Bělou pod Bezdězem podle výsledků sčítání lidu včetně místních části, které k nim v konkrétní době patří. Je patrné, že stejně jako v jiných menších městech Česka počet obyvatel v posledních letech roste. V celé bělěvské aglomeraci nicméně žije necelých 5 tisíc obyvatel.

Pamětihodnosti.

Městská památková zóna.

Městská památková zóna má 11 částí, objektů:

Školství.

V prostorách zámku působila do roku 1904 Vyšší lesnická škola. V tomto roce se přestěhovala do větších prostor do 40 km vzdálených Zákup. Památkou na školu je pěkná parková úprava hlavního náměstí, kdysi tržiště.

Doprava.

Silniční doprava.

Okolo města vede silnice I/38 Jestřebí - Doksy - Bělá pod Bezdězem - Mladá Boleslav - Nymburk - Kolín. Spojuje oblast Českolipska se středními Čechami, pokračuje směrem na Havlíčkův Brod, Jihlavu a Znojmo až do Rakouska.  Z města vycházejí silnice II/276 Bělá pod Bezdězem - Bakov nad Jizerou - Kněžmost a II/272 Bělá pod Bezdězem - Bezno - Benátky nad Jizerou - Lysá nad Labem.

Železniční doprava.

Město leží na trati 080 Bakov nad Jizerou - Česká Lípa - Jedlová. Jedná se o jednokolejnou celostátní trať, na níž byla doprava zahájena roku 1867. V Bělé pod Bezdězem zastavují jak osobní vlaky z České Lípy do Bakova nad Jizerou, tak rychlíky linky D23 z Rumburka do Kolína. Přepravní zatížení v roce 2011 činilo obousměrně 5 rychlíků a 9 osobních vlaků.  Mezilehlá rychlíková železniční stanice "Bělá pod Bezdězem" (km 9,8) existuje stranou od centra, na území města leží i dvě mezilehlé železniční zastávky "Bělá pod Bezdězem město" (v km 13,7) a "Bělá pod Bezdězem zastávka" (v km 6,8) umístěné v lese, také mimo samotné město.

Autobusová doprava.

Z města vedly v červnu 2011 autobusové linky jezdící do následujících cílů: Doksy, Mimoň, Mladá Boleslav, Mnichovo Hradiště, Praha, Ralsko a linka do České Lípy a Doks.  Městem projížděla v červnu 2011 dálková autobusová linka Polička - Chrudim - Hradec Králové - Jičín - Mladá Boleslav - Česká Lípa - Ústí nad Labem"(denně 1 spoj tam i zpět)"

Bělá pod Bezdězem (německy "Weisswasser") je město v okrese Mladá Boleslav, na okraji Středočeského kraje 14 km na severozápad od Mladé Boleslavi. Žije zde obyvatel. Historické jádro města je od roku 1992 městskou památkovou zónou. Městem protéká regionálně významná říčka Bělá, podle níž se město jmenuje.

Bělá pod Bezdězem est une ville du district de Mladá Boleslav, dans la région de Bohême-Centrale, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

1871–1998.

Dne 25. prosince 1871 Joseph Edward Sydenham založil Reading FC  V roce 1913 cestovali po Itálii a porazili Genoa CFC 4:0, AC Milan 5:0, těsně prohráli s Casale 1:2, poté porazili italské mistry Pro Vercelli 6:0 a celý Italská fotbalová reprezentace 2:0, což si vyžádalo, aby o Reading napsali tamní sportovní noviny Corriera della Sera „"bez pochyb je Reading nejlepším zahraničním fotbalovým klubem, který kdy byl v Itálii."“  Reading byl zvolen do třetí divize v roce 1920, od této doby strávili většinu času na třetí a čtvrté úrovni ligy, s občasným koketováním s druhou úrovní.  Poté, co byla liga po druhé světové válce obnovena, byl Reading pravidelně v první polovině třetí divize. V roce 1986 postoupili do druhé divize, bohužel jen na krátkou dobu dvou let. V roce 1988 se vrátili zpět do třetí divize.  Osud se změnil pod vedením Marka McGhee, který je provázel celou cestu až do první divize, do které postoupili v roce 1994. Nicméně po několika úspěšných sezónách a play-off v roce 1998 sestoupil opět do druhé divize.

Vzestupy a pády (1998–2008).

V roce 1998 se Reading přestěhoval na nový Madejski Stadium s kapacitou 24 200 míst, stadion byl pojmenován po předsedovi Siru Johnu Madejskim. V roce 2001 se Reading stal prvním fotbalovým klubem registrující svoje fanoušky jako oficiální členy týmu. Dostali dres s číslem 13 jako fanoušci Reading. V sezóně 2002/03 se Reading vrátil do první divize, poté co vyhrál divizi druhou.  S ligovým rekordem 106 bodů, 99 vstřelenými góly a pouze dvěma prohrami, vyhrál v sezóně 2005/06 Reading soutěž The Championship pod vedením Steve Coppella. Poprvé ve své historii tak Reading postoupil do nejvyšší anglické fotbalové ligy. Útočník Dave Kitson se stal prvním hráčem, který skóroval za Reading v Premier League, po výhře 3:2 s Middlesbrough FC. The Royals se vzepřeli předsezónní předpovědi o jejich sestupu a skončili na osmém místě s 55 body. Nejlepším klubovým střelcem v lize byl Kevin Doyle se 13 góly.  Druhá sezóna v Premier League již nebyla tolik úspěšná a tak Reading opět sestoupil do Championship na základě ztráty formy v druhé polovině sezóny. A to i přesto že vyhráli 4:0 nad Derby County F.C. v posledním kole sezóny.

Nedávná doba (2008– ).

7. ledna 2008 Reading oznámil, že podepsal tří a půl roční smlouvu s Markem Matějovským z FK Mladá Boleslav a to v nezveřejněné výši, přibližně však okolo 1.42 milionu liber. V této době byl Matějovský spojován s významnými evropskými kluby jako například Liverpool FC, Hamburger SV a Steaua Bukurešť.  Reading zahájil sezónu 2008/09 s 15 výhrami, prohrál až se Southamptonem. V druhé polovině sezóny znovu usilovali o získání formy, nakonec skončili čtvrtí a kvalifikovali se do play-off, kde nakonec prohráli s Burnley FC v semifinále. Reading nakonec skončil na 5. místě v Championship a kvalifikoval se do play-off divize. Po výhře nad Cardiff City FC v semifinále prohráli ve finále 2:4 se Swansea City AFC na Wembley Stadium.  Sezónu 2011/12 začal Reading prodejem kapitána Matta Millse a hráče sezóny Shane Longa. Zprvu se to zdálo jako špatný tah, po šesti hrách byl klub druhý od konce. Nicméně dobrá forma, do které se dostali v druhé polovině sezóny, v kombinaci s příchodem nových hráčů Adama Le Fondre, Kaspara Gorkšse a Jasona Robertse zajistili Readingu postup do Premier League a to 17. dubna 2012 po výhře 1:0 nad Nottingham Forest FC. V dalším zápase 21. dubna 2012 si Reading zajistil vítězství v Championship remízou 2:2 s Crystal Palace FC.  Dne 21. ledna 2012 bylo oznámeno, že Madejski plánuje prodat 51% klubu Thames Sport Investments v čele s Antonem Zingarevichem.

Rivalita.

Reading má větší rivalitu s Oxford United a Swindon Town, kteří sousedí s Readingem. V době kdy všechny tyto tři týmy hrály ve stejné divizi, bylo jejich soupeření přezdíváno „Didcot Triangle“.  Jejich hlavním rivalem však byl Aldershot, do doby než v roce 1992 zanikl. Není známo zda rivalita s novým Aldershot Town je stejně velká.

Stadiony.

Až do roku 1878 hrál club na hřišti v Reading, poté se přestěhoval na kriketové hřiště v Reading, kde hráli v letech 1878–1882, dále pak Coley Park (1882–1889) a Cavershamské kriketové hřiště (1889–1896). Madejski Stadium, kde hrají dnes, nahradil stávající stadion Elm Park. I ragbyový klub London Irish zde hraje své domácí zápasy, ačkoliv Londýn je vzdálený přibližně 40 mil východně a Irsko asi 240 západně. Stadion je taktéž využíván při Readingskěm půlmaratonu.  Madejski Stadium má v současné době kapacitu 24 161 míst, ale již má stavební povolení a chtějí zvýšit kapacitu na 36 900 míst a to v roce 2012.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Reading FC (celým názvem: Reading Football Club) je anglický fotbalový klub, který sídlí ve městě Reading v nemetropolitním hrabství Berkshire. Je jedním z nejstarších týmů v Anglii, byl založen v roce 1871, ale i přesto se připojil k Football League až v roce 1920 a taktéž nikdy nehrál v horní úrovni anglického ligového systému až do sezony 2006/07. Od sezóny 2013/14 působí v EFL Championship (2. nejvyšší soutěž).

Le Reading Football Club est un club anglais de football fondé en 1871 et basé à Reading. Il évolue depuis la saison 2014-2015 en Football League Championship (deuxième division anglaise).


Historie.

Jméno obce Doubek se odvozuje od původního lesního porostu v oblasti. Nejstarší listina zmiňuje Doubek okolo roku 1330. Tehdy držel vesnici „Dubek“ či "„czu der aichen“" (u dubů) Menhart z pražského měšťanského rodu Olbramoviců, který vyměřil 14 lánů polí v plat. Před rokem 1348 přešla ves do majetku pražské Univerzity Karlovy a výnosy určeny pro vyživování medicínské a právnické fakulty. Později se zde usadil rod pánů z Doubku a Libomyšle, z nichž je roku 1417 připomínán Stach z Doubku, jeho manželka Margareta byla v roce 1454 již vdovou. Roku 1654 žilo v Doubku 7 sedláků, 1 chalupník. Doubek jako majetek univerzity spravoval statek Michle, při němž setrval do roku 1699. Tehdy Doubek prodali jezuité za 12 000 zl. Janu Rudolfu hraběti z Morzinu, který ves připojil ke kounickému panství. Hraběcí rod držel Doubek do roku 1760, kdy jej i s panstvím odprodali kněžně Marii Terezii Savojské z Liechtensteinu. Od roku 1850 je Doubek samostatnou katastrální i místní obcí s vlastním obecním úřadem. Farností Doubek vždy spadal pod blízký Hradešín.  V okolí Doubku bylo ve dvacátých letech minulého století učiněno několik archeologických nálezů datovaných zhruba 2800 let nazpět (tj. do doby bronzové, kultury popelnicových polí). Jde o několik popelnic, kamenných sekerek a další části keramických výrobků.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Současnost.

V současnosti se obec rychle rozvíjí díky rostoucí zástavbě. V obci jsou aktivní organizace sbor dobrovolných hasičů (fungující více než 100 let) a fotbalový oddíl Čechie (založený 1921).

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2011

Doubek je vesnice v okrese Praha-východ, 7 km severovýchodně od Říčan v nadmořské výšce 406 m. V okolí se nachází několik lesů, které daly vesnici její jméno. Žije zde obyvatel.

Doubek est une commune du district de Prague-Est, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Geografie.

Rozloha obce Visla činí 110,17 km2, což je 5 % celého území Těšínska, přičemž až tři čtvrtiny zaujímají horské lesy. Uvnitř hranic města se nachází mimo jiné Beraní hora ("Barania Góra"), s 1220 metry druhý po Skrzyczném nejvyšší vrchol Slezských Beskyd a druhý po Lysé hoře nejvyšší vrchol Těšínska, a také východní svahy Velkého Sošova a Velkého Stožku. Na svazích Beraní hory pramení Černá a Bílá Viselka, které se u osady Czarne (Černé) spojují do Viselky a ta pak po spojení s potokem Malinka tvoří řeku Vislu, od niž také pochází název města. Na soutoku Černé a Bílé Viselky byla roku 1973 postavena přehrada "Čerňanské jezero".  Původní vesnice a dnešní centrum města se nachází v údolí Visly mezi Cyrhlou (701 m) a Skalnitým vrchem (728 m). Na jejím hornějším toku se rozkládá "Nowa Osada (Nová osada)". Ostatní městské části leží většinou v úzkých údolích jednotlivých přítoků a nesou zpravidla název právě po těchto říčkách a potocích:

Dějiny.

Prvními osadníky na území dnešní Visly byli v 16. a 17. století dřevorubci ve službách těšínských knížat. Současně probíhala valašská kolonizace, v jejíž rámci byla založena vesnice zmiňovaná poprvé roku 1615. Třetí skupinou obyvatelstva osídlujícího tenkrát beskydská údolí byli luteránští uprchlíci utíkající před protireformačním útlakem z ostatních oblastí Těšínska. Hlavní zdroj obživy původních obyvatel Visly představovalo salašnické pastevectví. Dochovanou památkou tohoto období je budova hostince z roku 1794, ve které nyní sídlí Beskydské muzeum.  Ve druhé polovině 19. století byla Visla „objevena“ jakožto turistická a odpočinková lokalita. Za jejího „objevitele“ a prvního propagátora je považován polský etnograf Bogumił Hoff, který sem přijel v roce 1882 ze středopolské Radomi, když vyhledával vhodné místo pro zotavení se. O tři roky později postavil Hoff první dřevěnou vilu ve vesnici ("Boží dar") a roku 1892 se v ní usadil natrvalo. Druhým nadšeným propagátorem Visly byl varšavský psycholog Julian Ochorowicz, který zde zřídil několik penzionů a založil psychologickou laboratoř navštěvovanou mnoha osobnostmi tehdejšího polského literárního a uměleckého života, mj. Marií Konopnickou a Władysławem Reymontem. Hoffův syn Bogdan postavil těsně před první světovou válkou kromě dalších penzionů a vil i lázeňský dům s lázeňským parkem (dnešní park Stanisława Kopczyńského).  Popularita Visly pokračovala po připojení obce k Polsku v roce 1920. V meziválečné době vznikla funkcionalistická zástavba kolem nově komponovaného hlavního náměstí (Hoffovo náměstí) a vesnice získala železniční spojení s Katovicemi (konečná stanice až v osadě Głębce). Roku 1927 byl dávný habsburský lovecký zámeček darován polskému prezidentovi Ignacymu Mościckému. Brzy poté však vyhořel a na jeho místě byla mezi lety 1929 až 1931 postavena nová prezidentská rezidence (tzv. "Zámeček") podle návrhu Adolfa Szyszko-Bohusze, kterou navštěvují hlavy státu i v současnosti.  Roku 1962 získala Visla městská práva. Doba socialismu se vyznačovala dalším vývojem turistické infrastruktury, především hotelů a rekreačních středisek pro zaměstnance podniků v průmyslové části polského Slezska. Největším hotelovým objektem ve městě je od roku 2002 kontroverzní z hlediska architektonického a urbanistického hotel Gołębiewski s 564 pokoji.

Kultura a sport.

Ve Visle se nachází pět větších lyžařských středisek – "Szoszów", "Stożek", "Cieńków", "Nowa Osada" a "Klepki" – a tři komplexy skokanských můstků: "Centrum", "Łabajów" a "Malinka", z nichž je Malinka největší a nejslavnější. Po rekonstrukci dokončené roku 2008 se na něm konají i mezinárodní závody včetně Světového poháru.  Visla je jediné město v Polsku (a také na celém Těšínsku), kde převládá protestantské náboženství. 57,3 % obyvatel se hlásí k evangelické církvi augsburského vyznání a 6,2 % k ostatním evangelikálním církvím, přičemž v roce 1900 tvořili luteráni až 94,4 % obyvatelstva. Poměrně hojně jsou zastoupeni také Svědkové Jehovovi – 4,5 % obyvatel.

Visla ( Wisła, "Weichsel") je město v jižním Polsku ve Slezském vojvodství v okrese Těšín. Leží na území Těšínského Slezska ve Slezských Beskydech a k březnu 2011 čítalo 11 335 obyvatel.

Wisła, en allemand, est une ville de Pologne appartenant au powiat de Cieszyn, dans la Voïvodie de Silésie. Avec une population de 11 453 habitants (en 2006), cette ville du sud du pays est située près de la frontière avec la République tchèque. Wisła est placée à côté de la Beskid Śląski, une chaîne de montagnes.


Historie.

Středověké město.

Nejstarší písemný údaj o Sezimově Ústí je souhlas generální kapituly dominikánského řádu se zasvěcením kostela konventu zakladateli řehole sv. Dominikovi z roku 1250. A protože se žebravé řády usazovaly jen ve slibně se rozvíjejících městech, muselo být město Ústí založeno před polovinou 13. století, patrně pány z Hradce. Další zmínka o městě "Auzt", tedy prostém Ústí, je v závěti Voka I. z Rožmberka z roku 1262, ve které pamatuje na vrácení dluhu ústeckým dominikánům. Nová řeholní komunita tedy zřejmě byla dobře zabezpečena, neboť navzdory svému závazku chudoby si mohla dovolit poskytnout půjčku. Město bylo rozšířeno v roce 1277, kdy bylo vypáleno nedaleké Hradiště (pozdější Tábor), jehož obyvatele Ústí přijalo. Teprve v listině Karla IV. z roku 1345 ve věci nalezišť stříbra se poprvé objevuje upřesňující dodatek („Ústí nad řekou Lužnicí“), a konečně o čtyři desítky let později rodáci označovali již své město jako „Sezimovo Ústí“ v souvislosti se Sezimou, pátým, nevlastním synem Vítka z Prčice, z mocného šlechtického rodu Vítkovců. V dubnu až červenci 1414 ve městě krátce bydlel Jan Hus, který sem přišel na pozvání Anny z Mochova, vdovy po Janovi z Ústí. Získal zde mnoho stoupenců, ti však byli v roce 1419 z města vyhnáni. Uchýlili se do okolních lesů a vsí, až 21. února 1420 na město zaútočili, dobyli je a obsadili. 30. března 1420 se ovšem rozhodli staré město raději vypálit a odejít do nově založené husitské obce jménem Tábor. Rozvaliny města se od 17. století zvaly Starý Tábor, začátkem 19. století je doložen jen mlýn se dvorem.

Obnovené město.

Nové město bylo navrženo v roce 1827, pravidelně vyměřené v empírovém duchu. V roce 1920 se pak město vrátilo k historickému názvu Sezimovo Ústí.  Na jihovýchod od Sezimova Ústí ("Paďousy") vznikla od roku 1939 zásluhou podnikatelských aktivit Jana Antonína Bati průmyslová čtvrť ("Baťov" nebo nově také "Kovák"). Tento podnikatel si v blízkosti města v důsledku začátku druhé světové války vybral pozemky patřící městu Tábor a založil školu práce (dnes Vyšší odborná škola, Střední škola, Centrum odborné přípravy) vychovávající nové pracovníky pro budovaný závod. Podle dvou poštovních obvodů se stará a nová (průmyslová) část nazývají také Sezimovo Ústí 1 a Sezimovo Ústí 2, kdy Baťova část je obsažena právě v té s číslovkou 2.  Od počátku 30. let zde měl u Lužnice své letní sídlo Edvard Beneš, československý ministr zahraničí a od roku 1938 prezident. Po únorovém převratu roku 1948 se sem již natrvalo uchýlil, čímž se ze Sezimova Ústí stalo na několik měsíců de facto sídelní město prezidenta.

Přírodní poměry.

Na severovýchodním okraji města se na pravém břehu Kozského potoka nachází přírodní památka Luna.

Sezimovo Ústí () je město v okrese Tábor v Jihočeském kraji, 4 km jižně od Tábora, na soutoku Kozského potoka a Lužnice. Žije zde obyvatel. Je součástí konurbace s Táborem a Planou nad Lužnicí. Skládá se ze dvou urbanisticky oddělených částí, starší na severozápadě, a novější na jihovýchodě. Na severu na něj bezprostředně navazuje sídliště Nad Lužnicí, patřící už k městu Tábor.

Sezimovo Ústí est une ville du district de Tábor, dans la région de Bohême-du-Sud, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Historie profese.

Proces tvorby architekta neprošel modernizací do pozdního 19. století. Předtím architekti měli ateliéry a různorodý způsob vzdělávání od konvenční formy výuky jako na École des Beaux-Arts (Škola výtvarných umění) ve Francii, která byla založena v polovině 17. století po nekonvenční, kdy studenti pracovali v architektonických ateliérech dokud nedosáhla profesní nezávislost. Vytvořila se také skupina architektů s vlastními finančními zdroji zejména ve Velké Británii v 18. století jako například Lord Burlington (Chiswick House 1723 - 49). Někteří architekti přešli k tomuto povolání z jiných uměleckých disciplín jako například sochař Gian Lorenzo Bernini, scénograf Filippo Juvarra a John Vanbrugh, sochař Michelangelo Buonarroti.  V roce 1440 florentský architekt Leone Battista Alberti napsal knihu De Re Aedificatoria, vydanou v roce 1485, rok před znovuvydáním prvního svazku Vitruvit, jehož autorem byl antický technik a architekt (Marcus Vitruvius Pollio). Alberti jako první definoval postavení architekta, který by se měl v první řadě zabývat konstrukčním systémem s ohledem na vlastnostmi prostředí, materiálů a stavebních principů, v druhé řadě s artikulací díla vzhledem k využití a potřeby jeho uživatele a ve třetí řadě by se měl architekt zabývat proporcí a výzdobou budovy. Základem povolání architekta je neustále vytváření životních prostor pro jednotlivé okruhy lidské činnosti, jeho schopnost a znalosti potřebné k vytvoření návrhu a zaručující jejich využití ve všech stupních návrhu a realizace, architekt musí projít neustálým procesem vzdělávání podpořeným zkušenostmi z praxe. Práce architekta spojuje disciplíny jako je matematika, věda,umění, technologie, sociologie, politika, historie a jeho vlastní přístup a filozofie. Vitruvius jako první známý teoretik na poli architektury tvrdí: ""Architektura je věda vycházející z množství jiných věd a lemována širokým okruhem podrobných znalostí, které pomáhají vytvořit postoj k umění."" Dodává, že architekt by měl být zběhlý v hudbě a astronomii. Vitruviova rozsáhlá definice architekta ve svém přeneseném významu platí i v současnosti navzdory komerci a výpočetní technice, která do značné míry změnila přístup moderního architekta v procesu tvorby.

Současnost.

Nejprestižnějším oceněním pro architekty je Pritzkerova cena, často nazývaná „Nobelovou cenou za architekturu“.  Architekt je osoba, navrhující podobu životního prostoru člověka. V ČR je označení architekt vázáno na akademické tituly "–" Ing. arch. (absolvent inženýrského studia VŠ), popřípadě akad.arch. (absolvent umělecké VŠ) "–" nebo autorizaci Českou komorou architektů (obory autorizace: architektura, územní plánování a krajinářská architektura). Přesto se dnes rozšiřuje použití označení architekt i pro tzv. softwarové "architekty", což jsou většinou absolventi zcela jiného studia.  Architekti jsou profesionálové, kteří musí často navrhovat stavby s ohledem na bezpečnost a zdraví lidí. "Vybrané činnosti ve výstavbě", jejichž výsledek ovlivňuje ochranu veřejných zájmů ve výstavbě, mohou samostatně vykonávat pouze fyzické osoby, které získaly oprávnění k výkonu těchto činností podle zákona č. 360/1992 Sb. jako autorizovaný architekt, autorizovaný inženýr nebo autorizovaný technik. Autorizované osoby v České republice registrují Česká komora architektů a Česká komora autorizovaných inženýrů a techniků činných ve výstavbě. Předpokladem pro přihlášení ke zkoušce odborné způsobilosti je absolvování předepsaného akademického vzdělání a odborné praxe pod vedením autorizovaného architekta. Seznam škol s uznaným vzděláním spravuje autorizační rada České komory architektů. Akademické vzdělání v architektonických oborech je potvrzeno titulem inženýr architekt (Ing. arch.), MgA. (na uměleckých školách) nebo Ing. (v případě krajinářské architektury). Po úspěšném absolvování zkoušky odborné způsobilosti se uchazeč stává autorizovaným architektem složením slibu:""Slibuji na svou občanskou čest a své svědomí, že jako autorizovaný architekt budu při své práci usilovat o vytváření kvalitních architektonických děl, budu ctít zájmy klientů, jakož i zájmy veřejné, budu respektovat přírodní a kulturní hodnoty a budu se vždy řídit profesní etikou architekta.""Stalo se pravidlem, že architekti soutěží o získání úkolu na významná veřejná díla v architektonických soutěžích, které se běhu doby staly osvědčeným nástrojem.

Architekt je člověk tvořící architekturu, tedy plán realizace budovy nebo souboru budov a také dohlíží na jeho realizaci. Slovo „architekt“ je odvozeno z latinského "architectus" pocházejícího z řeckého slova "arkhitekton" (arkhi (vedoucí) + tekton (stavitel)). V nejširším smyslu je architekt osobou, která transformuje potřeby uživatele do požadavků na stavitele. Architekt musí důkladně rozumět principům, vlastnostem a předpisům, kterým musí jeho design stavby odpovídat. Dále musí znát všechny prostředky, které může stavitel použít pro realizaci potřeb uživatele, aby byl schopen navrhnout co nejlepší kompromisní řešení s ohledem na požadavky, čas a náklady.

Dans son acception classique, l'architecte est d'abord un artiste et accessoirement un technicien (dans le cadre des architectes de l'État, du gouvernement, du département ou de la ville) spécialisé dans l'art de la conception des bâtiments. Répondant aux besoins de son client, il traduit en plan une réflexion sur l'espace, la lumière, les volumes et les matériaux, puis conduit le chantier. Professionnel de haut niveau (cinq ans d'études après le baccalauréat pour être architecte et six ans d'études pour construire en son nom), il doit avoir de larges connaissances et s'appuie sur des spécialistes pour détailler son projet. Il peut exercer comme salarié (cadre), gérant d'une société ou à titre libéral.


Dynamická metamorfóza.

Tento typ metamorfózy postihuje horniny v oblastech zlomů zemské kůry nebo při vzniku příkrovových pohoří, kdy dochází vlivem tlaku a posunů zemské kůry k rozdrcení (kataklázi) hornin na malé úlomky nebo až na prach. Časem pak dojde k jejich opětovnému zpevnění. Takto vzniklé horniny se souhrnně označují jako kataklazické. Na takových místech, jako je např. zlom San Andreas v Kalifornii nebo Velký alpský zlom na Novém Zélandu, dosahují pásma drcených hornin šířky několika kilometrů.  Příklady dynamicky metamorfovaných hornin:

Kontaktní metamorfóza.

Působením žhavého magmatu na starší horniny vznikají kontaktně metamorfované horniny. Vedle vysokých teplot a tlaků zde působí také plyny a páry, které se z magmatu uvolňují a obohacují okolní horniny o nové prvky. Okolo magmatického tělesa se tak vytváří oblast přeměněných hornin, která se nazývá kontaktní dvůr nebo také kontaktní aureola. Doba, po kterou způsobuje magmatické těleso přeměnu okolní horniny závisí (kromě mnoha dalších okolností) na jeho průměru (šířce). Udává se, že u tělesa o průměru 1 m to jsou 3 dny, při průměru 100 m to je 100 let a při 1000 m již 10 000 let. Pro ilustraci: středočeský pluton má rozměry přibližně 146 × 30 km a jeho kontaktní dvůr má nejčastěji šířku 300 až 500 m.  Příklady kontaktně metamorfovaných hornin:

Šoková metamorfóza.

Šoková metamorfóza vzniká náhlým zvýšením teplot a tlaků. Příčinou může být např. úder blesku, hoření uhelných slojí nebo dopad velkého meteoritu. Tento druh přeměny se někdy řadí do kontaktní metamorfózy.  Příklady šokově metamorfovaných hornin:

Regionální metamorfóza.

Regionální metamorfóza postihuje horniny na rozsáhlých územích (stovky až tisíce km2). Vlivem teploty, všesměrného (geostatického) tlaku způsobeného tíhou nadložních hornin nebo jednosměrným horotvorným tlakem vznikají nejčastěji horniny nazývané krystalické břidlice. Nerosty původních hornin překrystalovaly a uspořádaly se ve směru působícího tlaku. Vzniklé horniny mají většinou plošně paralelní stavbu. To znamená, že šupinkovité, tabulkovité nebo sloupečkovité minerály jsou uspořádány do paralelních (rovnoběžných) ploch. Jiné názvy pro tuto stavbu jsou břidličnatost a foliace. Přeměna byla často umocněna pronikáním par a roztoků z magmatu nacházejícího se v hlubších vrstvách litosféry.  Příklady regionálně metamorfovaných hornin:

Metamorfované (přeměněné) horniny vznikají ze všech druhů hornin v důsledku vysokých teplot, tlaků a chemizmu prostředí, kterým jsou horniny v zemské kůře vystaveny. Stavba hornin se přizpůsobuje novým podmínkám, které jsou odlišné od podmínek, za kterých vznikaly. Výsledný stupeň přeměny závisí na délce působení a velikosti těchto činitelů.

Une roche métamorphique est un type de roches dont la formation a pour origine la transformation à l'état solide des roches sédimentaires, magmatiques ou encore métamorphiques, en raison des modifications des paramètres physico-chimiques du milieu dans lequel elles évoluent (notamment la pression et la température). Cette transformation, désignée sous le terme de métamorphisme, se traduit par une modification de la texture, de l'assemblage minéralogique à l'équilibre ou de la composition chimique de la roche. La roche originelle d'une roche métamorphique est appelée le protolithe.


Vzestup Basileia.

Část svého dětství strávil v Bulharsku, kde jeho rodina žila od roku 813 v zajetí bulharského chána Kruma. Podařilo se mu uprchnout a byl přijat jako stájový podkoní ve službě u Theofilitze, příbuzného Bardy, mocného strýce císaře Michaela III. Ve službě pro Theofilitza navštívil město Patras, kde získal náklonnost Danielidy, jedné místní bohaté ženy, která ho přijala do své domácnosti a finančně ho podporovala. Také se mu podařilo vzbudit pozornost císaře, když zvítězil v kruhovém zápase a stal se pak císařovým komořím ("parakoimomenios").  Aby si udržel Michaelovu přízeň, nechal se rozvést se svojí ženou a oženil se s Eudokii Ingerinou, císařovou milenkou. Všeobecně je přijímáno, že Leon VI., Basileiův nástupce, byl ve skutečnosti synem Michaela III. Sice to nelze říct s úplnou jistotou, avšak zdá se, že Basileios rovněž sdílel tento pocit.  V dubnu 866 Basileios s císařovým souhlasem vlastnoručně zavraždil Bardu, který do té doby vládl říši ve jménu císaře. O několik týdnů později obdržel titul "kaisara" (spolucísaře). Až do tohoto momentu je spíše nepravděpodobné, že by Basileios uvažoval o tom, že by říši sám vládl, stejně jako že by se účastnil Michaelových prostopášností. Nicméně jeho postavení na Michaelově dvoře se zhoršovalo a proto Michaela v září 867 zavraždil a nastoupil na trůn.

Vláda.

Jeho nástupem začala nová etapa v byzantských dějinách – vláda makedonské dynastie. Tato etapa byla obdobím územního rozmachu, během kterého se byzantská říše stala nejmocnějším státem v Evropě.  Aby své rodině zajistil vládu, ustanovil Basileios své syny Konstantina (v roce 869) a Leona (870) za spolucísaře.  Na základě své rozsáhlé zákonodárné činnosti, která je označována jako opětovné probuzení justiniánského práva, je často nazýván „druhým Justiniánem“. Basileiovy zákony byly shromážděny v tzv. Basilice – sbírce zákonů, která byla dokončena a vstoupila v platnost až za jeho nástupce Leona VI. Kromě toho inicioval Basileios také sestavení dvou menších děl, která jsou známa jako Procheiron a Epanagoge.  Naproti tomu jeho finanční politika byla zdrženlivá. Jeho církevní politika se zpočátku vyznačovala dobrými vztahy s Římem, později však došlo ke zhoršení. Jeho prvním krokem na trůně bylo vyhnání patriarchy Fotia, který bojoval za nezávislost byzantské církve a znovu dosazení jeho soupeře Ignatia, jehož nároky byly podporovány papežem Hadriánem II.  Basileios však neměl v úmyslu Římu ustupovat. Rozhodnutí bulharského chána Borise I., podřídit novou bulharskou církev jurisdikci Konstantinopole, bylo papežem chápáno jako urážka. V roce 877 byl Fotios znovu dosazen za patriarchu, což představovalo určitý zlom ve vztahu k Římu a rozhodující krok ke konfliktu, který v roce 1054 vedl až ke schizmatu a nakonec k rozdělení církve.

Basileiovy války.

Na období vlády Basileia I. také připadá namáhavá válka proti paulikiánům, kterou zdědil po svém předchůdci. Smrt jejich vojenského vůdce Jana Chrysocheira a dobytí města Tefrike v roce 872 vedlo k definitivnímu zničení paulikiánů, kteří díky svému účelovému spojenectví s bagdádským chalífou představovali pro byzantskou říši vážnou hrozbu. Kromě toho Basileios vedl obvyklé pohraniční války s Araby. Kypr byl dobyt zpět, avšak po sedmi letech byl znovu ztracen. Syrakusy na Sicílii sice padly do rukou Arabů, naproti tomu ve spolupráci s italským králem a římským císařem Ludvíkem II. bylo znovu dobyto Bari a velká část Kalábrie. Byzantské nadvládě se poddalo také Beneventum. Úspěchy v Itálii vedly k novému období byzantské dominance na Apeninském poloostrově. Především se ale Byzantinci stali opět pány Středomoří.  Pokračoval také byzantský postup na Balkáně a především v oblasti Jadranu. Arabové, kteří v letech 867/868 obléhali město Dubrovník, byli odraženi mocným byzantským loďstvem. Při této příležitosti bylo na západním Balkáně vytvořeno spojením několika měst a ostrovů nové thema Dalmatia. Srbsko přijalo křesťanství a uznalo byzantskou svrchovanost.

Nástupnictví a smrt.

V roce 879 zemřel Basileiův milovaný nejstarší syn Konstantin, který se měl stát jeho nástupcem, což mělo negativní vliv na císařovu povahu. Vztah k ostatním synům, především k pozdějšímu císaři Leonovi, hraničil téměř až s nenávistí. Dokonce ho kvůli nepodloženým zprávám o spiknutí, uvrhl do vězení, kde Leon téměř přišel o zrak.  Basileios vládl devatenáct let. Jeho smrt v srpnu 886 byla způsobena horečkou vyvolanou vážnou nehodou během lovu, při kterém se mu zapletl pás do paroží jelena, čímž byl shozen z koně. Byl zachráněn jedním sluhou, který ho vyprostil nožem. Avšak protože ho Basileios podezříval, že ho chtěl zavraždit, nechal sluhu popravit - krátce předtím než sám zemřel.

Basileios I., zvaný Makedonec, (okolo 812 – 29. srpna 886) byl byzantským císařem od roku 867 až do své smrti v roce 886. Ačkoliv jím založená dynastie je nazývána makedonská, ve skutečnosti pocházel z jedné arménské (nikoliv slovanské) rodiny, která byla usazena v Makedonii. Jeho mateřským jazykem byla arménština a jeho řečtina měla silný arménský přízvuk.

Basile, dit le Macédonien (en grec : Βασίλειος ὁ Μακεδών, "Basíleios ō Makedṓn"), né vers 811 et mort le, fut un empereur byzantin ayant régné de 867 à 886. Né dans une famille de paysans du thème de Macédoine, il entra au service d’un parent du "césar" Bardas. Son habileté au dressage des chevaux le fit remarquer de l’empereur Michel III () qui se prit d'amitié pour lui et lui fit gravir tous les échelons de la hiérarchie jusqu'à le nommer coempereur ; Basile devait néanmoins usurper le trône de son bienfaiteur. Devenu "basileus", il démontra une grande compétence dans l'administration des affaires de l'État, raffermissant le pouvoir impérial, donnant une nouvelle impulsion à l'art byzantin et repoussant les frontières de l'empire. Il fut considéré par les Byzantins comme l'un de leurs plus grands empereurs et la dynastie macédonienne qu'il fonda devait régner pendant l'une des périodes les plus glorieuses et prospères de l'empire.


Vývoj.

Vývoj letounu, označeného jako "N-156F", začal v roce 1956 a 30. července 1959 vzlétl první prototyp (sériové číslo AF 59-4987) na letišti Northropu v kalifornském Palmdale, řízen továrním pilotem Lewem Nelsonem. Stroj poháněla dvojice motorů YJ85-GE-1 bez přídavného spalování, každý o tahu 9,34 kN. Již během tohoto prvního letu byla překonána rychlost zvuku. Společně s dvojicí dalších N-156F byly ověřovány letové charakteristiky a varianty výzbroje.  První jednomístný letoun "F-5A" bez kanónové výzbroje vznikl v červenci 1963 úpravou třetího prototypu N-156F (59-4989). Původní N-156F totiž postrádaly hlavňovou výzbroj. Byly pouze vybaveny radiolokátorem pro sledování vzdušného cíle a navádění raket, které bylo možno zavěsit na pět závěsníků. USAF je později využívalo k testům různé výzbroje pod označením "NF-5A".  Cvičná dvousedadlová verze "F-5B" (63-8438) provedla svůj první let 24. února 1964. Výzbroj a přídavné palivové nádrže byly zavěšovány na sedm závěsníků pod trupem a křídlem. Kanónová výzbroj nebyla instalována, její místo zaujal přední pilotní prostor.  První F-5A pro program vojenské pomoci spojencům, MAP (Military Assistance Program), pro který byl letoun primárně vyvíjen, vzlétl 19. května 1964. Dodávky prvních sériových strojů byly dislokovány na základnu Williams AFB v Arizoně, kde probíhal výcvik pilotů a mechaniků ze zemí, které F-5 dostávaly do výzbroje.  Prvním zákazníkem F-5 se stalo íránské vojenské letectvo, které první letku začalo vyzbrojovat od ledna 1965 na domácí základně Mehrabad. Prostřednictvím MAP převzalo letouny F-5A/B řecké vojenské letectvo, Tchaj-wan, Jižní Korea, Filipíny, turecké letectvo, Etiopie, Thajsko, libyjské letectvo a Maroko. Jižní Vietnam z USA převzal 100 kusů F-5A/B. Norské královské letectvo obdrželo 35 strojů F-5 financovaných MAP a 61 zaplacených norskou vládou. Vzhledem k těžkým zimním provozním podmínkám byly vybaveny speciálním odledovacím zařízením, upravenými nasávacími otvory a teplovzdušnými tryskami ofukujícími čelní skla kokpitu. Kromě toho měly norské stroje instalovány záchytné háky pro zkrácení dojezdu po přistání na krátkých VPD. Takto upravené F-5 byly značeny "F-5A (G)" (74 kusů) a "F-5B (G)" (22 kusů).  Začátkem roku 1965 byly na náklady Northropu u jednoho sériového F-5A nahrazeny motory J85-GE-13 silnějšími J-85-GE-15 o statickém tahu 19,12 kN. Stroj s novými pohonnými jednotkami nesl označení "F-5A-15", nebo "F-5N". Na boky trupu mezi křídlo a ocasní plochy přibyly přisávací otvory, které dodávaly vzduch motorům při nízkých rychlostech. Příďová noha podvozku byla dvoupolohová, aby mohla na zemi zvýšit úhel náběhu. Délka vzletu se tak snížila o 25%.  V roce 1965 bylo 12 strojů vyjmuto z výroby pro MAP a upraveno pro bojový rozbor USAF ve Vietnamu. Verze označená "F-5A TFS" byla vybavena pevným nástavcem pro tankování paliva za letu a pancéřováním spodní části trupu. Takto modifikované F-5 byly 23. října dodány na vietnamské bojiště, kde vytvořily 4503. taktickou stíhací squadronu USAF (později přeznačená na 10. stíhací squadronu USAF). Během čtyř měsíců intenzivních testů (Operace Skoshi Tiger) bylo podniknuto na 2000 útoků na pozemní cíle. K doplňování paliva během letu byly využívány letouny Boeing KC-135 Stratotanker.  V únoru 1968 byl dohotoven první kanadský licenční F-5 z celkem 115 vyrobených jednosedadlových "CF-5A" a dvoumístných "CF-5D" pro Canadian Armed Forces. Licenční smlouva mezi společností Northrop Corporation a kanadskou vládou byla podepsána 27. září 1964 a o rok později se přistoupilo k její realizaci v montrealském závodě Canadair Ltd (zde nesly označení "Canadair CL-219"). Částečná výroba silnějších turbokompresorových motorů J-85-GE-15 s osmistupňovým axiálním kompresorem pro CF-5 probíhala v továrně Orenda Ltd v Maltonu. Poslední kanadský CF-5 s dvoupolohovou příďovou podvozkovou nohou, zlepšeným elektronickým vybavením a zaměřovačem byl dodán koncem roku 1970. Stroje měly také odolnější čelní sklo kabiny vůči střetu s ptáky s účinnějším odledovacím systémem a zařízení pro doplňování paliva za letu. Několik kusů bylo rovněž vybaveno přídí se třemi kamerami Vinten se sedmi zasklenými okénky. Kanadské letectvo stroje užívalo do konce 80. let minulého století, poté byly ještě některé odprodány.  22. května 1968 byl zalétán Freedom Fighter z další licenční produkce, a to ve Španělsku. Licenční smlouvu na 70 letounů uzavřel Northrop již v průběhu roku 1965 s leteckými závody Construcciones Aeronauticas S. A. (CASA) v Getafe u Madridu. Španělské letectvo objednalo celkem 36 dvoumístných F-5B (místní označení "CE-9") a 34 jednomístných F-5A ("C-9", průzkumná varianta pak "CR-9"). U mateřské továrny Northrop nesly označení SF-5. Prvních deset kusů bylo z USA dodáno v rozebraném stavu, první kompletně vyrobený stroj ze 70 u firmy CASA vzlétl v dubnu 1969. Poslední SF-5 byly jednotkám Ejército del Aire dodány koncem roku 1971. V roce 1991 prošlo 22 letounů SF-5B modernizačním procesem, zahrnujícím množství úprav draku, vybavení i motorů J85. Revize probíhaly u společnosti CASA v Getafe. Poslední španělskou jednotkou operující s SF-5 bylo 23. křídlo „Patas Negras“, složené ze squadron Esc. 231 a 232, na základně Talavera la Real u města Badajoz.  V polovině roku 1968 byl dodán první průzkumný stroj "RF-5A Tigereye", který v upravené přídi nesl čtyři 70 mm kamery KS-92. K dalšímu vybavení patřila čtveřice expozimetrů, odmlžovací zařízení a řídící počítač.  K náhradě zastaralých letounů Republic F-84F Thunderstreak a cvičných Lockheed T-33 Shooting Star objednalo nizozemské královské letectvo (RNAF) 75 jednomístných "NF-5A" a 30 dvoumístných "NF-5B". Stroje byly produkovány v kooperaci závodů Canadair a Royal Netherlands Aircraft Factory-Fokker. Holandský podnik vyráběl hlavní část trupu od přídě po odnímatelné trupové zakončení, který se k finální kompletaci odesílal do Kanady. Dohotovené stroje byly přelétnuty na holandskou základnu Twenthe. V navigačním vybavení NF-5 Freedom Fighter byl dopplerovský radiolokátor Marconi, navigační počítač a stínítko s pohyblivou mapou. Na tři zesílené závěsníky bylo možné zavěsit přídavné nádrže po 1040 l, nástavec pro doplňování paliva během letu nebyl instalován. Po vyřazení z RNAF odebralo nejzachovalejší letouny Turecko. 11. srpna 1972 byla zalétána vylepšená verze, označená jako "F-5E Tiger II" (71-1417) s výkonnějšími motory J85-GE-21 o tahu po 22,24 kN. Velký důraz na manévrovatelnost F-5E byl vyřešen instalací zlepšených automatických klapek na náběžné i odtokové hraně křídla. Rozšířením trupu došlo i ke zvětšení rozpětí a velké přechody křídla do trupu zvětšily také nosnou plochu Tigeru II. První dodávky F-5E se uskutečnily pro 425. taktickou stíhací squadronu USAF na jaře 1973. Dodávky zahraničním uživatelům začaly počátkem příštího roku. U jednotek USAF, US Navy a USMC dostaly F-5E také roli agresorů, v níž představovaly nepřátelské letouny ve školách vzdušného boje v USA, Velké Británii a na Filipínách. Krátce nato vznikla na základě společných dílů také dvoumístná cvičná varianta "F-5F" s trupem prodlouženým o 1,22 m, která uskutečnila první let 25. září 1974. Hlavňovou výzbroj tvořil pouze jeden kanón M39. První let F-5F proběhl proběhl 25. září 1974 a první dva letouny (73--889 a 73-891) ukončily letové a kvalifikační zkoušky počátkem roku 1976.  Dalším vývojem pak Northrop v lednu 1979 uvedl na trh ještě průzkumnou verzi "RF-5E Tiger Eye" s vylepšenými navigačními systémy. Za prototyp sloužil upravený sériový letoun F-5E (78-11420) s modifikovaným trupem prodlouženým o 0,20 m pro průzkumné vybavení. Na přídi byla umístěna kamera pro šikmé snímkování směrem vpřed KS-87D1 s objektivy o ohniskové vzdálenosti 6 a 12 palců. Za ní bylo možno instalovat tři verze paletizovaných kamer pro různé druhy snímkování. Na všech úkolech mohl Tiger Eye nosit dvě rakety AIM-9 Sidewinder s ponechaným jedním kanónem M39. První sériový stroj, jeden ze dvou dodaných Královskému malajskému letectvu, vzlétl poprvé 15. prosince 1982. Saúdská Arábie si objednala 10 strojů RF-5E, z nichž první dva byly dodány v roce 1985. Tuto průzkumnou modifikaci provozoval Singapur jako "RF-5S" a Tchaj-wan pod označením "RF-5E Tigergazer".  30. srpna 1982 vzlétla jednomotorová varianta s dvouproudovou pohonnou jednotkou F404-GE-100 a vícefunkčním palubním radiolokátorem AN/APG-67 (V). Později byla z propagačních důvodů označována F-20 Tigershark. 10. října 1984 byl první prototyp zničen při havárii. Druhý prototyp Tigersharku měl premiéru 26. srpna 1983, který také havaroval 14. května 1985 následkem ztráty vědomí pilota. Třetí F-20 vstoupil do letových zkoušek 12. května 1984. Během testů se z F-20 odpalovaly radiolokátorem naváděné rakety AIM-7F Sparrow, AIM-9 Sidewinder a AGM-65 Maverick. K sériové výrobě nakonec nedošlo.  Sériová výroba F-5 byla ukončena na počátku roku 1987 a dva poslední stroje byly dodány vojenskému letectvu v Bahrajnu. Z náhradních dílů Northrop ještě smontoval pět letounů F-5E a tři F-5F, z nichž poslední byl dodán vojenskému letectvu Singapuru v červenci 1989. Dva trupy F-5E byly použity pro výzkumný program Grumman X-29 se záporným šípem nosné plochy v roce 1984.  Na jaře 1995 započaly na AFB Kelly v Texasu zkoušky verze "Northrop-Grumman F-5E Tiger IV" se zdokonalenou avionikou. Ta zahrnovala integrovaný zobrazovací systém s displeji HUD a MFD, vícefunkční radar Westinghouse APG-66 a navigační systém Honeywell.  Prototyp dvousedadlovky nesl tovární označení "N-156T" a k záletu se dostal 10. dubna 1959 na základně Edwards AFB v Kalifornii. U amerického letectva byl typ označen Northrop T-38 Talon. Stal se prvním nadzvukovým cvičným strojem na světě.

Uživatelé.

Vyvážen byl hlavně do zemí NATO, ale sloužil také v Ekvádoru, Ethiopii, na Filipínách, Chile, Indonésii, Jordánsku, Keni, Mexiku, Sudánu, Thajsku a Tunisku. Licenčně se vyráběl také ve Švýcarsku, kde se do března 1985 smontovalo 84 F-5E a 6 F-5F u Swiss Aircraft Factory F+W. Na Tchaj-wanu bylo licenčně postaveno v rozmezí let 1974 až 1986 242 F-5E a 66 F-5F u společnosti AIDC jako "Chung Cheng" a v Jižní Koreji vzniklo 48 F-5E a 20 F-5F, které byly stavěny v období 1982 až 1986 v továrně KAL jako "Chengoog-Ho".  V roce 2010 proběhla jejich modernizace.

Zajímavosti.

Ve verzi F-5F Tiger II byly použity pro natáčení filmu Top Gun s Tomem Cruisem, kde je filmaři vydávali za letoun MiG-28, který ve skutečnosti neexistoval. Tyto stroje využívá turecká akrobatická skupina Turkish Stars a švýcarská akrobatická skupina Patrouille Suisse.

Northrop F-5A/B Freedom Fighter a F-5E/F Tiger II jsou jednomístné, nadzvukové stíhací letouny vyvinuté v 50. letech americkou firmou Northrop. F-5 byly menší a jednodušší než jejich současníci jako McDonnell Douglas F-4 Phantom II. Také pořizovací i provozní náklady měly nížší, což z nich učinilo populární exportní letadla. F-5 vznikl jako soukromý projekt lehkého stíhacíhu letounu ve firmě Northrop v 50. letech. Konstrukční tým navrhl malý stíhač s pokročilou aerodynamikou a dvěma kompaktními motory General Electric J85 se zaměřením na vyšší výkon a nízké náklady na údržbu. Letoun byl sice primárně určen pro roli denního stíhače k vybojování letecké nadvlády, ale je také schopný pozemních útoků. Do služby F-5A vstoupil na začátku šedesátých let. Během studené války bylo do roku 1972 pro americké spojence vyrobeno přes 800 strojů a ačkoli v té době americké letectvo (USAF) nepotřebovalo lehký stíhací letoun, obstaralo přibližně 1 200 letadel Northrop T-38 Talon, které byly založeny na stíhacím konceptu Northrop N-156. Značného nasazení se F-5 dočkal během války ve Vietnamu.

Le Northrop F-5 est en fait une famille d'avions de chasse léger et maniable, conçu et fabriqué par Northrop aux États-Unis à partir de l'année 1962. Il existe deux modèles principaux, les variantes F-5A et F-5B Freedom Fighter originales et les variantes F-5E et F-5F Tiger II largement mises à jour. Fiables, performants et bon marché, ils ont rencontré un grand succès à l'export, puisqu'ils ont été adoptés par une trentaine de pays et construits à plus de (dont par Northrop et sous licence).