Život.

Narodila se ve vzdělané bohaté rodině. Její matka zemřela, když byla Halide ještě dítě, vychovávala ji poté zbožná babička, členka mystického mevlevíjského řádu. Ta ji vedla k tradičním islámským a osmanským hodnotám. Získala však brzy též vzdělání západního typu, když studovala na Americkém dívčím gymnáziu v istanbulském Üsküdaru, její otec ji rovněž platil soukromé hodiny u učitelů literatury, filozofie či matematiky. Jeden z těchto soukromých učitelů, matematik Salih Zekid, se stal také jejím manželem. Ovšem rozvedli se roku 1910, když se Halide vzbouřila proti tomu, aby Salih přijal ještě další manželku. Jejím druhým manželem se stal roku 1917 historik vědy a politik Adnan Adıvar.  Roku 1908 byly v Turecku uvolněny poměry (tzv. „druhé konstituční období“) a mimo jiné i oslabena cenzura, což obnovilo publicistiku a literární i intelektuální život. Halide začala psát do mnoha novin a časopisů (zejm. do deníku "Tanin") a také se angažovat ve feministickém hnutí: učila na Pedagogické škole pro ženy ("Darülmuallimat") a založila i několik ženských spolků. V této době vydala svůj román "Handan" ("Rodina"), kde se prvně výrazně věnovala tématu emancipované ženy v Turecku a problémům, s nimiž se střetává. Krom feminismu jí bylo blízké i nacionální panturkické hnutí, byla aktivní v organizaci Turecké ohniště ("Türk ocağı"), jež vznikla roku 1912. Roku 1918 začala přednášet západní literaturu na univerzitě v Istanbulu. Po okupaci Izmiru Řeky v roce 1919 proti této okupaci bojovala, a to na publicistickém a politickém kolbišti a nakonec i na vojenském (nejprve byla zdravotní sestrou v polních nemocnicích, později se účastnila i bojů, získala hodnost rotmistra ("başçavuş")).  Vítězství tureckého ataturkovského nacionalismu a vznik republiky (1923) uvítala. S Mustafem Kemalem (Atatürkem) se dokonce osobně znala. Ale rychle se s ním začala názorově rozcházet. Odmítala přervání pout s celým osmanstvím a plnou sekularizaci, tvrdila, že některé prvky tradice by si nový stát měl uchovat. Spory s kemalovci se vyhrotily natolik, že musela i s manželem roku 1925 odejít do exilu. Žili v Anglii, Francii, USA a Indii. Pobývala u Alfonse Muchy na Zbiroze, kde namaloval její portrét.  V exilu začala psát anglicky, aby jí západní publikum lépe přijalo. Anglicky napsala i svůj vůbec nejslavnější román "Ulička Sinekli Bakkal" (nejprve vyšel pod anglickým názvem "The Clown and his Daughter"), který popsal střetávání a prolínání východu a západu v Osmanské říši a výrazně přispěl k pochopení západu, čím se turecká kultura liší od arabské, ale i evropské. Stejnému tématu se věnovala i v esejistických knihách "Turkey Faces West" ("Turecko tváří v tvář Západu", 1930) a "Conflict of East and West in Turkey" ("Střet Východu a Západu v Turecku", 1935).  Do Turecka se vrátila v roce 1939, rok po Atatürkově smrti. Vrátila se i na Istanbulskou univerzitu, znovu učila literaturu. Dále se též věnovala psaní a zapojila se i do politického života, byla poslankyní tureckého parlamentu (1950–1954).  V Turecku je dodnes symbolem nového typu moderní ženy-vlastenky. Její literární hrdinky zosobňují její životní ideál: jsou hrdé, nepokorné, vzdělané, moderní a nacionalistické, ale zároveň si váží tradičních hodnot a drží se islámské morálky. Nejvýrazněji je tento typ ženy vykreslen v románech "Ohnivá košile" ("Ateşten Gömlek", 1922) a "Zabijte tu děvku" ("Vurun Kahpeye", 1926).

Halide Edip Adıvar (1883, Istanbul — 9. leden 1964, Istanbul) byla turecká spisovatelka, nacionalistická politička a bojovnice za práva žen.

Halide Edib Adıvar (turc ottoman : خالده اديب اديوار), née en 1884, et morte le, est une femme de lettres, une femme politique et une féministe turque.


Mládí a vzdělání.

Holzerová se narodila ve městě Gallipolis, ve státě Ohio. Původně se chtěla stát abstraktní malířkou a její studium na Duke University, Durham, NC v letech 1968 až 1970 se zaměřovalo na umění obecně, později pak na University of Chicago studovala malbu, kresbu a tisk. Americký ekvivalent titulu Bc. Art, BFA, získala v roce 1972 na Ohio University ve městě Athens. Absolvovala také letní kurs na Rhode Island School of Design v Providence, kde se také v roce 1975 zapsala do magisterského programu. V roce 1976 se přestěhovala na Manhattan, kde byla součástí nezávislého studijního programu Whitneyova muzea a kde také začala poprvé pracovat s jazykem, instalacemi a veřejným uměním. Byla také aktivní členkou umělecké skupiny Colab.

Tvorba.

Jenny Holzerová patří k feministické větvi umělecké generace, která vstoupila na scénu kolem roku 1980 a snažila se hledat nové způsoby, jak implicitně včlenit narativní složku či komentář do vizuálních objektů. Je členkou skupiny Colab. Mezi její současnice patří umělkyně jako Barbara Krugerová, Cindy Shermanová, Sarah Charlesworthová nebo Louise Lawlerová. Jenny Holzerová je známá především díky svým velkoformátovým veřejným instalacím, mezi které patří například billboardové reklamy, světelné projekce na veřejné budovy a jiné architektonické struktury nebo světelné elektronické instalace. Jedním z hlavních postupů její tvorby je využívání slovního a jazykového vyjádření ve veřejném prostoru. Původně k těmto účelům využívala plakáty, které vylepovala na ulicích, jedním z jejich nejvýraznějších médií se však staly LED tabule. Mimo ně využívá také další četné způsoby komunikace, jako jsou například bronzové plakety, malované znaky, kamenné lavičky a stolečky, nálepky, trička, malby, fotografie, zvuk, video, světelné projekce, internet či dokonce závodní automobil La Mans. První prací Jenny Holzerové ve veřejném prostoru byly "Truismy" (1977-9). "Truismy" měly formu bílých papírových plakátů potištěným černým písmem, které Holzerová vylepovala na budovy, stěny a ploty na Manhattanu a v jeho okolí. Vytištěný text sestával s jednořádkových „truismů“, které Holzerová sesbírala z povinné četby studijního programu Withney Independent, kterého byla součástí. Později se "Truismy" vyvíjely a dostaly se na plakáty, trička, hrnečky či nálepky, nebo je Holzerová vyrývala do kamenných laviček na veřejných prostranstvích. V roce 1981 Holzerová uvedla další ze svých sérií – sérii "Living". Tentokrát pracovala s tiskem na hliníkové a bronzové plakety a navazovala tak na komunikační formát, který se využívá například ve zdravotnických zařízeních či oficiálních a vládních budovách. Série "Living" se zabývala potřebami každodenního života: jezením, dýcháním, spaním a lidskými vztahy. Krátké uhlazené textové fragmenty, se kterými zde Holzerová pracovala, byly doprovázeny malbami amerického umělce Petera Nadina, jehož portréty různých mužů a žen připojené ke kovovým tabulkám ještě více podtrhovaly prázdnotu života a sdělení v informačním věku. Médium moderních počítačových systémů, které se později stalo pro Holzerovou jedním z nejstěžejnějších, vstoupilo do její tvorby v roce 1982, kdy autorka na Times Square v New Yorku nainstalovala svoji první velkorozměrnou světelnou tabuli. Využití LED diod sponzorované programem Public Art Fund umožnilo Holzerové oslovit širší publikum.  V textech další ze svých sérií, v sérii "Survival", realizované v letech 1983-85 se autorka věnuje bolesti, potěšení i směšnosti života v soudobé společnosti.  V roce 1986 začala Jenny Holzerová pracovat s kamenem. V tomto roce na výstavě v Galerii Barbary Gladstoneové v New Yorku vytvořila jakési celistvé prostředí, ve kterém bylo divákům představeno spojení nepřetržitého vizuálního cvrkotu horizontálně uspořádaných LED prvků a kamenných laviček vedoucích k elektronickému oltáři umístěnému na vyvýšeném místě. Tento Holzerové pracovní princip dosáhl svého vrcholu v Guggenheimově muzeu v roce 1989, kde Holzerová představila 163 metrů dlouhý LED displej, který se spirálovitě vinul po vnitřních stěnách muzea až k jeho stropu. Pro benátské Bienále v roce 1990 navrhla Holzerová plakáty, čepice a trička, která byla na prodej v benátských ulicích, zatímco ve strohém a slavnostním výstavním prostoru byly k vidění její LED displeje a mramorové lavičky (původní instalace je kompletně zachována ve sbírkách umělecké galerie Albright-Know v Buffalu, která byla organizátorskou institucí amerického pavilonu na zmíněném Bienále). Od roku 1996 se světelné projekce pracující primárně s textovou složkou staly středobodem Holzerové tvorby.  Poměrně dlouhou dobu, zhruba mezi lety 1977 a 2001, si Holzerová své texty psala sama. Od roku 1993 však začala pracovat také s texty jiných autorů. Z autorů, jejichž texty využila, jmenujme například taková literární jména, jako jsou polská nositelka Nobelovy ceny Wislawa Szymborska, americký autor Henri Cole, rakouská spisovatelka Elfriede Jelinek, irácký spisovatel Fadhil Al-Ayawi, izraelský autor Yehuda Amichain či palestinský spisovatel Mahmoud Darwish. Holzerová však využívá i texty vycházející z jiných kontextů, než z kontextu literárního, kupříkladu odtajněné dokumenty americké armády týkající se války v Iráku. Takto ve formě velkých LED tabulí zpracovala například útržky z vyšetřování amerických vojáků, kteří se provinili porušením lidských práv a válečnými zločiny v Abu Ghraib, čímž přenesla dříve utajované dokumenty do veřejné sféry. Mnohé z Holzerové prací se dotýkají témat násilí, útisku, sexuality, feminismu, moci, smrti či války. Jejím hlavním cílem je zviditelnit problémy, o kterých často pouze vnitřně přemýšlíme a věci, které měly původně zůstat skryté.  V novějších projektech se pak Holzerová věnuje například práci s cenzurovanými vládními dokumenty.

Jenny Holzerová (* 29. července 1950) je americká umělkyně, která bývá řazena k neo-konceptualismu. Ve své práci často využívá sdělovací prostředky moderních informačních systémů a vyjadřuje se tak k fungování obecného diskurzu. V roce 1989 se stala první ženou, která reprezentovala Spojené státy na benátském Biennale v Itálii. Jenny Holzerová žije a pracuje v obci Hoosick Falls ve státě New York.

Jenny Holzer, née le à Gallipolis en Ohio, est une artiste conceptuelle américaine. Le centre de son travail est principalement basé sur la diffusion de ses vers percutants dans des lieux publics.


Výskyt.

Rod patisovec byl v prehistorických dobách hojně rozšířen, jeho třetihorní fosilní pozůstatky se nacházejí v Evropě i Severní Americe. V současnosti v Číně, kde se v minulosti v některých oblastech běžně vyskytoval, již ve volné přírodě neroste. Na severu Vietnamu roste ve třech lokalitách asi 150 stromů a v Laosu na šesti místech méně než 100 stromů.  V jižní Číně je nyní ojediněle vysazován okolo kanálů a řek, odkud je pak těžen pro dřevo. Ve Vietnamu se vysazuje do větrolamů na čajových plantážích nebo proti půdní erozi, stanoviště s nízkou hladinou spodní vody ale stromům nesvědčí.

Ekologie.

Strom požaduje dostatek vláhy, potřebuje mít stále k dispozici podzemní vodu. Přirozeně roste v močálech a na březích vodních toků a vodních ploch, tradičně je vysazován u rýžových polí. Rostlina je poměrně teplomilná, mrazivé středoevropské zimy by nepřežila. Potrpí si na dostatek slunečního svitu, na zastíněném stanovišti neroste. Největší změřený jedinec je v botanické zahradě v Christchurchu na Novém Zélandu, je vysoký 25,2 m a průměr kmene má 102 cm.

Popis.

Patisovec převislý je jednodomý, poloopadavý strom vysoký 20 až 25 m, který vyrůstá z mohutných kořenů uzpůsobených pro růst v mokru. Z kořenů po stranách rostou do šíře až 6 m od kmene vzduchové kořeny, které pomáhají stromu dýchat v bahnité půdě. Kmen o průměru do 1 m má tlustou, hnědou nebo šedohnědou kůru podélně rozpraskanou do nepravidelných pásů. Koruna je kuželovitá, spodní větve rostou do šířky a poklesávají, horní jsou více vztyčené, letorosty jsou dvojaké, kratší a bez pupenů pro odbočky (jednoleté) a dlouhé (trvalé). Na větvičkách mladých rostlin jsou listy ve dvou řadách, ploché, čárkovité, tenké a přitisknuté na větvičce. Na neopadavých větvičkách a starém dřevu jsou do šroubovice uspořádané šupinovité listy, které přetrvávají dva nebo tři roky. Na opadavých větvičkách starých stromů jsou listy jehlicovité, asi 10 mm dlouhé, srpovitě zahnuté a na konci hrotité.  Kuželovité, vztyčené samčí šištice s pylem vyrůstají na koncích kratších větviček, jsou složené z 15 až 20 tyčinek s krátkými nitkami s prašníky s několika pylovými pouzdry. Hruškovité samičí šištice sedí na koncích postranních větviček, jsou asi 15 mm dlouhé a jejich spirálovitě uspořádané šupiny se střechovitě překrývají. Plodní šupiny mají po dvou vajíčkách která dozrávající v podlouhlá, mírně zploštělá, elipsoidní, 5 mm velká, hnědá semena se 4 mm křídlem. K opylení dochází od ledna do března, semena vypadávají ze šišek až následujícím rokem. Ploidie rodu je 2n = 22.

Ohrožení.

Patisovec převislý se vyskytuje pouze v počtu několika stovek jedinců na roztroušených lokalitách, kde jsou tyto dřeviny dále ohrožovány změnou přírodního prostředí nebo lidskou populací. Navíc, jen velmi řídce produkují životaschopná semena, která by se mohla využít k založení nové výsadby. Proto je podle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) patisovec převislý hodnocen jako kriticky ohrožený druh.

Patisovec převislý ("Glyptostrobus pensilis") je kriticky ohrožený endemický strom z východní Asie, jediný druh z monotypického rodu patisovec příslušejícího do čeledě cypřišovitých. Jeho nejbližší příbuzný je rod tisovec vyskytující se v Severní Americe, oba mají podobné vlastnosti a vzhledově se liší hlavně tvarem šišek.

Glyptostrobus pensilis (nom commun cyprès chinois des marais), est une espèce d'arbres de la famille des "Cupressaceae" de la sous-famille des "Taxodioideae". C'est la seule espèce encore en vie du genre Glyptostrobus.


Reprezentace.

Juniorské.

Drozděckij byl juniorským mistrem Evropy do 19 let z šampionátu 1975 ve Francii.  V dresu národního týmu do 20 let získal zlato na mistrovství světa juniorů 1976 ve Finsku - jednalo se v té době ještě ale o neoficiální ročník turnaje.

SSSR.

Premiéru v sovětské reprezentaci si odbyl 15.4.1980 v Hämeenlinně v přátelském utkání proti domácímu Finsku (8:2). Na velkém turnaji se poprvé objevil v rámci mistrovství světa 1981 ve Švédsku (zlato). Byl členem vítězného týmu na Kanadském poháru 1981. Zlatou medaili si přivezl i z mistrovství světa 1982 ve Finsku. Byl nejlepším střelcem na olympijském turnaji 1984 v Sarajevu, kde se stal olympijským vítězem. Naposledy reprezentoval na mistrovství světa 1985 v Československu (bronz).  Celkem odehrál 109 utkání a nastřílel 64 branek.

Reprezentační statistiky.

pozn: "kurzívou psané MS 20 nebylo oficiální"

Kariéra.

Odchovanec klubu SKA Leningrad debutoval za mateřský klub v nejvyšší sovětské soutěži v sezoně 1974/75. V roce 1979 přestoupil do HC CSKA Moskva. V tomto klubu nepatřil mezi oblíbené hráče trenéra Viktora Tichonova a v průběhu ročníku 1986/87 se vrátil do Leningradu. S CSKA získal sedmkrát mistrovský titul. Celkově v lize sehrál do svého odchodu do zahraničí 503 utkání a vstřelil 252 branek. V roce 1984 byl zařazen do sovětského All star týmu a byl zvolen hokejistou roku.  V roce 1989 bylo umožněno sovětským hráčům odejít do zahraničí, Drozděckij působil v letech 1989-1995 ve švédském klubu Borås HC, kterému v roce 1991 pomohl k postupu do 2. ligy. Číslo dresu 13 se na jeho počest v klubu nepoužívá.

Smrt.

Zemřel 25. listopadu 1995 v Petrohradě kvůli problémům s cukrovkou. Je pohřben v rodném Kolpinu. S manželkou měl dvě děti, syna Alexandra v roce 2000 draftoval klub NHL Philadelphia Flyers (nikdy však mimo Rusko nehrál).

Nikolaj Vladimirovič Drozděckij (rusky Николай Владимирович Дроздецкий, * 14. června 1957 v Kolpinu, SSSR – 25. listopadu 1995 v Petrohradu, Rusko) byl ruský hokejový útočník.

Nikolaï Vladimirovitch Drozdetski - en russe ("Nikolaj Vladimirovič Drozdeckij") et en anglais "" - (né le à Kolpino, près de Leningrad en URSS - mort le à Saint-Pétersbourg) est un joueur professionnel de hockey sur glace soviétique puis russe.


Klubová kariéra.

Olympique Lyonnais.

První klub, ve kterém hrál, byl CO Les Ulis, kde hrál od roku 2001. Když mu bylo 14 let, tedy v roce 2009, spatřili ho manažeři z klubu Olympique Lyonnais a ještě ten rok do klubu nastoupil. Během druhé sezóny v týmu pod 17 let vstřelil 32 gólů ve 21 hrách, což vyústilo tím, že se účastnil Ligy mistrů UEFA v týmech pod 17 let ve Slovinsku.

AS Monaco.

Dne 30. června 2013 podepsal smlouvu na tři roky s AS Monaco za 5 milionů eur. Přesto si ale za tento klub poprvé zahrál až 24. listopadu toho roku, nedlouho před jeho 18 narozeninami. V zápasu nahradil Radamela Falcaa v 63. minutě. V tomto zápasu ale gól nevstřelil, jeho první gól pro AS Monaco přišel až o 6 dní později, na zápase proti Stade Rennais, kde jeho tým vyhrál 2:0. V prosinci 2013 si ale vymkl kotník při zápase proti Valenciennes, což na chvilku narušilo jeho kariéru. Brzy se ale zotavil a hned nato, dne 27. ledna, prodloužil smlouvu s AS Monaco až do roku 2018. Další sezónu vstřelil za svůj tým několik gólů, přesto většinou seděl na střídačce. Dne 26. června znovu prodloužil smlouvu s týmem, tentokrát do roku 2019. Dne 4. srpna 2015 Martial vstřelil svůj první gól v evropské soutěži, v domácím zápase proti BSC Young Boys v třetím předkole Ligy mistrů UEFA 2015/16. Přestože měl s AS Monaco smlouvu až do roku 2019, již v září 2015 přestoupil do Manchesteru United.

Manchester United.

1. září 2015 podepsal čtyřletou smlouvu s opcí na prodloužení s anglickým klubem Manchester United, kam přestoupil za 36 milionů liber, čímž se stal historicky nejdražším -náctiletým fotbalistou. V anglické Premier League debutoval 12. září 2015 proti Liverpool FC, gólem přispěl k výhře 3:1. I přes bídné výkony, které Wayne Rooney v sezóně 2015/16 předváděl, dostával Rooney na pozici útočníka přednost a Martial hrál na pozici ofenzivního záložníka, kde nemohl naplno využít silných stránek, např. hry zády k brance.

Reprezentační kariéra.

Martial nastupoval za francouzské mládežnické reprezentace.  V A-mužstvu Francie debutoval 4. 9. 2015 v přátelském zápase v Lisabonu proti domácí reprezentaci Portugalska (výhra 1:0).

Anthony Martial (* 5. prosince 1995, Massy) je francouzský fotbalový útočník a reprezentant, který v současnosti působí v anglickém klubu Manchester United. V letech 2012 až 2013 působil v klubu Olympique Lyon, následně přešel k AS Monaco FC, kde hrál do roku 2015, kdy přestoupil do Manchesteru. Za rok 2015 získal ocenění Golden Boy pro nejlepšího hráče do 21 let v Evropě, které uděluje italský deník "Tuttosport". Svým stylem hry bývá přirovnáván k bývalému francouzskému reprezentantovi Thierry Henrymu.

Anthony Martial, né le à Massy en Essonne, est un footballeur international français qui évolue en Premier League au poste d'ailier gauche à Manchester United. Il est le frère du défenseur Johan Martial.


Životopis.

Narodil se v Los Angeles v Kalifornii. Jeho matka Dru Ann (za svobodna Mobley) pracovala jako bankovní úřednice a otec Michael Armand Hammer vlastní několik společností, včetně Knoedler Publishing a Armand Hammer Productions (filmová a televizní produkční společnost). Má mladšího bratra Viktora.  Jeho praděd z otcovy strany byl ropný magnát a filantrop Armand Hammer. Armandovi rodiče byli židovští imigranti z Ruska a Armandův otec, Julius Hammer, „založil komunistickou stranu v New Yorku“. Jeho prababičkou z otcovy strany byla ruská herečka a zpěvačka Olga Vadimovna Vadina (známá jako Von Root), dcera carského generála. Jeho babička z otcovy strany pocházela z Texasu, zatímco ta z matčiny strany z Tulsy v Oklahomě. Hammer prostředí, kde vyrůstal jako „napůl židovské“. V roce 2013 genealogický výzkum od pracovníků "Ancestry.com" uvedl, že jeho dávným předkem byl velitel indiánské skupiny, Kanagatucko.  Po několik let žil v Dallasu v enklávě Highland Park. Když mu bylo sedm let, tak se s rodinou přestěhovala na Kajmanské ostrovy, kde zůstali pět let a pak se opět přesídlili do Los Angeles. Navštěvoval Faulknerovu akademii na Bahamách, Křesťanskou akademii na Kajmanských ostrovech (škola, kterou založil jeho otec) a později šel na losangeleskou křesťanskou školu v San Fernando Valley, ale opustil ji, aby se mohl věnovat herecké kariéře. Následně chodil na vysokoškolské přednášky.

Kariéra.

Objevil se v menších rolích v seriálech "Veronica Mars", "Super drbna", "Ďáblův sluha" a "Zoufalé manželky". V říjnu 2008 Hammer ztvárnil roli evangelisty Billyho Grahama ve filmu "", což mu vyneslo nominaci na cenu Grace Award v kategorii „víra a hodnoty“. Ztvárnil Harrisona Bergerona v krátkém filmu "2081", založeném na povídce „Harrison Bergeron“ od Kurta Vonneguta. Film měl premiéru na Mezinárodním filmovém festivalu v Seattlu.  V roce 2007 si ho po dlouhém hledání vybral George Miller jako představitele Bruce Wayna a Batmana ve filmu "Justice League: Mortal", který měl režírovat, ale nakonec od projektu odstoupil.  V roce 2010 se objevil ve filmu Davida Finchera, "The Social Network", který pojednává o vzniku Facebooku. Ztvárnil zde jednovaječná dvojčata Camerona a Tylera Winklevossovi. Kvůli roli se musel naučit veslovat na obou stranách lodi, aby mohl ztvárnit dvojčata, kteří jsou veslařští šampioni.  Dále se objevil ve filmu Clinta Eastwooda, "J. Edgar" a po boku Julie Roberts a Lily Collins ztvárnil prince ve filmu "Sněhurka". V lednu 2012 namluvil Winklevossova dvojčata v epizodě seriálu "Simpsonovi" s názvem Asociální síť.  V roce 2013 si zahrál po boku Johnnyho Deppa hlavní roli ve filmu "Osamělý jezdec". V roce 2015 ztvárnil ruského agenta Ilyu Kuryakina ve filmu Guye Ritchieho, "Krycí jméno U.N.C.L.E."

Osobní život.

V rozhovoru z roku 2008 ohledně své náboženské víry řekl: „Mám svůj vlastní duchovní život a velice ho oceňuji.“  Dne 22. května 2010 si vzal herečku Elizabeth Chambers a fotky z jejich svatby se objevily v následujícím roce v lednovém vydání časopisu "Town & Country". Dvojice se seznámila prostřednictvím hercova kamaráda, umělce Tylera Ramseyho. Dne 1. prosince 2014 se manželům narodilo první dítě, dcera Harper.  V roce 2012 uvedl, že když byl vyhozen ze střední školy a začal s herectvím, tak ho jeho rodiče pro „všechny záměry a účely“ zapřeli, ale že nyní ho podporují a jsou hrdí na něj i na jeho práci.

Armand Douglas „Armie“ Hammer (* 28. srpna 1986) je americký herec. Mezi jeho nejznámější role patří bratři Winklevossové ve filmu "The Social Network", Clyde Tolson v "J. Edgarovi", princ ve "Sněhurce", titulní postava ve filmu "Osamělý jezdec" a Illya Kuryakin v "Krycí jméno U.N.C.L.E."

Armand Douglas Hammer, dit Armie Hammer, né le à Los Angeles, est un acteur américain. Il est l'arrière-petit-fils du magnat du pétrole, philanthrope et collectionneur d'art Armand Hammer.


Glossa ordinaria.

Accursius byl žákem Aza a nejdříve praktikoval právo ve svém rodném městě, poté byl jmenován profesorem v Bologni, kde jako učitel dosáhl velkého úspěchu. Zavázal se uspořádat do jednoho aparátu desítky tisíc komentářů a poznámek ke Kodexu, Institucím a Digestům z "Corpus iuris civilis". Accursius z různých dřívějších glos ke všem těmto textům sestavil soudržný a konzistentní soubor a tato kompilace, krátce na to nazvaná "Glossa ordinaria" nebo také "Glossa magistralis" a obvykle známá jako Velká glosa, byla v podstatě hotova kolem roku 1230.  Zatímco byl zaměstnán jejím sestavováním, podle legendy Odofredus, další boloňský právník, předstíral indispozici, přerušil své veřejné přednášky a uzavřel se do soukromí, aby s největším nasazením dokončil svůj vlastní návrh podobného aparátu. "Glossa ordinaria" se po polovině 13. století stala východiskem pro každou exegezi "Corpus iuris civilis" a v některých právních řádech jí byla dokonce přiznána síla zákona. Její autorita byla pravděpodobně způsobena Accursiovým velmi vyčerpávajícím pokrytím civilního práva, který nejen poukázal na jeho problematická místa, ale také na rozdíl od svých předchůdců nabídl i jejich řešení. Moderní výzkum prokázal, že Accursiova práce obsahuje téměř 100 tisíc glos. Nejvýznamnější vydání Velké glosy pochází od Denise Godefroi, publikované v šesti svazcích v Lyonu roku 1589.  Pro svůj opus magnum byl Accursius veleben právníky jak ve své době, tak i v bezprostředně nadcházejícím období jako největší glosátor, dokonce byl nazýván idolem juristů, ačkoli ti později jeho zásluhy oceňovali poněkud méně. Humanisté v 16. století, včetně Rabelaise v jeho románu "Gargantua a Pantagruel", nakonec Accursiovu Velkou glosu polemicky kritizovali.

Accursius, italsky Francesco Accorso (1182, Impruneta u Florencie – 1263) byl italský právník a od roku 1221 profesor univerzity v Bologni. Jeho dílo "Glossa ordinaria" (cca 1250), obsahující přes 96 tisíc glos, komplexně analyzuje a shrnuje tzv. školu glosátorů. Jeho práce se dlouho považovala za autoritatitivní interpretaci římského práva a u soudů prakticky nahradila původní texty.

Accursius (en italien "Accursio" ou "Accorso da Bagnolo", parfois francisé en "Accurse"), né à Bagnolo all'Impruneta (Toscane) entre 1181 et 1186, mort à Bologne entre 1259 et 1263, est un juriste, professeur à l'université de Florence, d'où le surnom qu'il se donne de Accursius Florentinus.


Mládí a kariéra.

Harold Frederick Shipman se narodil v Nottinghamu jako druhé ze tří dětí Very a Harolda Shipmanových. Rodina pocházela z nižších vrstev společnosti (otec byl řidičem nákladního automobilu, matka v domácnosti) a vyznávali metodismus. Shipman měl obzvláště blízký vztah ke své matce, která 21. června 1963 v jeho sedmnácti letech zemřela na rakovinu plic. Okolnosti její smrti zformovaly Shipmanův budoucí modus operandi – v pozdních fázích nemoci měla doma lékařem předepsaný morfin. Shipman byl svědkem utrpení v závěru matčina života až do terminálního stádia její nemoci.  Harold Shipman vystudoval medicinu na univerzitě v Leedsu, titul získal roku 1970. Začal pracovat v nemocnici v Pontefractu a roku 1974 se stal praktickým lékařem v "Abraham Ormerod Medical Centre" v Todmordenu. V roce 1975 dostal pokutu 600 liber za to, že si sám předepisoval Meperidin. Mimo pokutu měl nařízeno protidrogové léčení na klinice v Yorku.  Roku 1977 nastoupil jako praktický lékař do "Donneybrook Medical Centre" v Hyde u Manchesteru. Na tomto místě pracoval po celá osmdesátá léta; roku 1993 si otevřel soukromou ordinaci a stal se váženým členem lékařské komunity.

Odhalení.

V březnu roku 1998 vyjádřila doktorka Linda Reynoldsová z "Brooke Surgery" v Hyde na podnět Deborah Massey z pohřebního ústavu "Frank Massey and Son's" obavy koroneru Johnu Pollardovi z jihomanchesterského okrsku, ohledně vysokého počtu úmrtí mezi pacienty doktora Shipmana. Byla znepokojena vysokým počtem kremačních protokolů které potvrzovala pro starší ženy, pacientky doktora Shipmana. Záležitost byla předána policii, která nebyla schopná najít vhodné důkazy pro vznesení obvinění. V Shipmanově spise je policie obviňována z toho, že na tento případ nasazovala nezkušené policisty. Vyšetřování bylo uzavřeno 17. dubna 1998 a v období mezi tímto datem a jeho zatčením, stihl Shipman zavraždit ještě další tři osoby. Poslední obětí byla Kathleen Grundyová, která byla nalezena mrtvá ve svém domě 24. června 1998. Doktor Shipman byl posledním člověkem, který ji spatřil živou a také podepsal její úmrtní list, kde je jako příčina smrti označen vysoký věk.  Dcera Kathleen Grundyové, právnička Angela Woodruffová, byla znepokojena závětí své matky, která Angelu a její děti z dědictví vylučovala a doktora Shipmana učinila univerzálním dědicem. Její dědictví činilo 386 000 liber (v hodnotě z roku 2015 asi 610 000 liber neboli 22,5 miliónů korun). Platnost závěti byla Angelou zpochybňována a celá záležitost předána policii, která zahájila vyšetřování. Ostatky Kathleen Grundyové byly exhumovány a bylo zjištěno, že obsahují stopy po diamorfinu, který se užíval k tišení bolestí u pacientů v terminálním stádiu rakoviny. Shipman byl 7. září 1998 zatčen a bylo zjištěno, že vlastní psací stroj stejného typu, na jakém byla sepsána podvržená závěť.  Při následujícím vyšetřování bylo odhaleno patnáct případů úmrtí Shipmanových pacientů, kterým lékař podával smrtelné dávky diamorfinu, podepisoval jejich úmrtní protokoly a falšoval lékařské záznamy tak, že lživě vypovídaly o chatrném zdraví těchto pacientů.  V knize novinářů Briana Whittlea a Jeana Ritchieho "Prescription For Murder" ("Předpis na vraždu") jsou uvedeny dvě teorie, proč vlastně Harold Shipman zfalšoval závěť Kathleen Grundyové. Podle první z nich se chtěl nechat chytit, protože se mu jeho jednání vymykalo z rukou; druhá hovoří o tom, že chtěl ve svých 55 letech odejít na důchod a odcestovat z Británie.

Soud a uvěznění.

Soud s doktorem Haroldem Shipmanem, kterému předsedal Sir John Thayne Forbes, začal 5. října 1999. Shipman byl obviněn z vražd Marie Westové, Irene Turnerové, Lizzie Adamsové, Jean Lilleyvové, Ivy Lomasové, Muriel Grimshawové, Marie Quinnové, Kathleen Wagstaffové, Bianky Pomfretové, Norah Nuttallové, Pamela Hillierové, Maureen Wardové, Winifred Mellorové, Joan Meliové a Kathleen Grundyové, které všechny zemřely mezi lety 1995 a 1998.  Po šestidenním jednání shledala porota dne 31. ledna 2000 doktora Harolda Fredericka Shipmana vinným ze zavraždění patnácti osob smrtící injekcí a z padělání závěti Kathleen Grundyové. Byl odsouzen k patnácti po sobě následujícím doživotním vězením, a soudce doporučil, aby nebyl nikdy propuštěn. Za padělání dokumentu byl Shipmanovi uložen čtyřletý trest odnětí svobody. O dva roky později potvrdil ministr vnitra David Blunkett Shipmanovo doživotí.  General Medical Council (GMC, obdoba České lékařské komory) oficiálně vyškrtla doktora Shipmana ze svého registru 11. ledna 2000.  Shipman po celou dobu popíral svou vinu a napadal vědecké důkazy proti němu. O svých činech nikdy nevydal žádné prohlášení. Jeho obhajoba byla postavena na oddělení vraždy paní Grundyové, u které byl jasný motiv, od ostatních čtrnácti, kde motiv prokázán nebyl. Manželka Primose Shipman rovněž popírala manželovu vinu.  Harold Shipman mohl být zřejmě souzen i za mnoho jiných vražd svých pacientů, avšak ze strany úřadů bylo rozhodnuto, že přidávání dalších vražd by z důvodu velké publicity značně zkomplikovalo spravedlivý průběh soudního řízení. Vzhledem k odsouzení doktora Shipmana v prvním procesu, nebyl již další soud nezbytný. "Shipmanův spis" uvádí, že byl tento lékař zodpovědný za smrt celkem asi 250 pacientů a také že byl rekreačním uživatelem drog.  Přes žaloby na doktory Johna Bodkina Adamse (1957), Leonarda Arthura (1981) a Thomase Lodwiga (1990) je Harold Frederick Shipman jediným britským lékařem, který byl odsouzen za vraždu svého pacienta. Podle historičky Pamely Cullenové byl doktor Adams také sériovým vrahem, ovšem z důvodu nedostatků v tehdejším systému byl shledán nevinným. H. G. Kinnel, autor "British Medical Journal", také vyslovil domněnku, že si Shipman bral doktora Adamse za svůj vzor.

Smrt.

Harold Shipman spáchal 13. ledna 2004 v 6:20 ve své vězeňské cele sebevraždu. Den poté by se dožil svých 58. narozenin. Podle zjištění vězeňské služby se oběsil na prostěradle, které připevnil k okenním mřížím. V době po Shipmanově sebevraždě vyjádřila britská bulvární média radost nad touto událostí a nabádala ostatní sériové vrahy, aby následovali Shipmanova příkladu. Například deník "The Sun" uveřejnil na první straně článek s titulkem „Ship Ship hooray!“ (Ship Ship hurá!).  Někteří členové rodin obětí se cítili být podvedeni, protože Shipmanova smrt znamenala, že se nikdy nedočkají jeho přiznání k činům a nedozví se, co jej k vraždám vedlo.  Shipmanova smrt rozdělila britský tisk. Deník "The Sun" Shipmanovu sebevraždu oslavoval, deníky "The Guardian" a "Daily Mirror" jej nazvaly zbabělcem a "The Daily Telegraph" obviňoval královskou vězeňskou službu z toho, že sebevraždě nezabránila. "The Independent" oproti tomu požadoval prošetření celé záležitosti a vyhodnocení stavu britských věznic a podmínek, v jakých vězni žijí. Bývalý vrchní vězeňský inspektor Sir David Ramsbotham uveřejnil v "Guardianu", že by trest doživotního vězení měl být nahrazen trestem s neurčitou dobou trvání odnětí svobody. To by podle Sira Davida dávalo odsouzením alespoň nějakou šanci na propuštění a snížilo pravděpodobnost sebevražd ve věznicích. Dalším přínosem tohoto kroku mělo být to, že by byli odsouzení lépe zvládnutelní pro vězeňský personál.  Přesný motiv k sebevraždě Harolda Shipmana nebyl nikdy vyjasněn, ačkoli prokazatelně sdělil pracovníkovi probační služby, že o sebevraždě uvažuje. Důvodem k činu měl být to, že pokud by zemřel do svých 60 let, měla by jeho manželka nárok na rentu, přestože on tento svůj nárok ztratil. Po dobu věznění byl Shipman nabádán k tomu, aby navštěvoval kurz, který jej měl motivovat k přiznání viny. Když kurz odmítl, ztratil nárok na některé výhody, například již nadále nemohl telefonovat manželce. Tyto výhody mu byly navráceny týden před sebevraždou. Navíc je možné, že Primose také začala pochybovat o nevině svého manžela. Podle Shipmanova spoluvězně Tonyho Fleminga obdržel Shipman dopis od své manželky, ve kterém jej nabádala, aby jí řekl celou pravdu, ať už je jakákoli.

Důsledky.

V lednu 2001 začal detektiv Chris Gregg vyšetřovat 22 podezřelých úmrtí na území West Yorkshire. Následně bylo v "Shipmanově spise" uveřejněno, že doktor Shipman mezi lety 1975 a 1998 usmrtil 215 svých pacientů. Podle soudkyně Janet Smithové, která zprávu vydala, existuje mnoho dalších podezřelých úmrtí starších žen, která nelze jednoznačně připsat Haroldu Shipmanovi.  Ve své šesté a poslední zprávě z 24. ledna 2005 Janet Smithová uvedla, že Shipman zavraždil tři osoby, a že o dalších čtyřech úmrtích (včetně čtyřleté dívky, která zemřela v počátcích Shipmanovy kariéry) má vážné pochybnosti. Smithová dospěla k závěru, že celkově v letech 1971 – 1998 zavraždil doktor Harold Shipman 250 osob. Během jeho lékařské praxe zemřelo celkem 459 jeho pacientů, ovšem není jasné, kolik z nich bylo Shipmanovými oběťmi.  V "Shipmanově spise" jsou také doporučeny změny ve struktuře "General Medical Council".  General Medical Council (GMC) obvinila šest lékařů, kteří podepsali kremační zprávy pro pacienty doktora Shipmana, z pochybení. Podle GMC si měli všimnout souvislosti mezi Shipmanovými návštěvami pacientů a jejich úmrtími. Všichni obvinění byli shledáni nevinnými. V říjnu 2005 bylo podobné obvinění vzneseno proti dvěma jiným lékařům, kteří pracovali v roce 1994 v Tamesidské nemocnici. Ti podle GMC měli odhalit, že doktor Shipman úmyslně podával pacientům nadměrné dávky morfinu.  Roku 2005 vyplynulo z vyšetřování Shipmanovy sebevraždy, že tomuto činu nebylo možno zabránit a nebylo jej možno předvídat, ale vězeňské postupy by přesto měly být přezkoumány.  Taktéž vyšlo najevo, že doktor Shipman kradl svým pacientům šperky. V roce 1998 byly v garáži Shipmanových nalezeny ukryté cennosti v hodnotě přesahující 10 000 liber. Roku 2005 byly rodiny pozůstalých (na nátlak Primose Shipmanové) ze strany policie kontaktovány, aby nalezené šperky identifikovaly. Šperky, jejichž vlastnictví nebylo prokázáno, byly prodány v aukci a utržené peníze poukázány Tamesidské dobročinné společnosti.  V parku ve městě Hyde byl 30. července 2005 odkryt památník Shipmanovým obětem, nazvaný "Zahrada klidu" ("Garden of Tranquillity").  V srpnu 2009 byly v aukci nabízeny Shipmanovy dopisy z vězení. Po stížnostech ze strany pozůstalých a médií byly dopisy z prodeje staženy.

Shipmanův obraz v kultuře.

Roku 2001 vyšel v komiksovém časopise "Viz" strip nazvaný "Harold and Fred (They Make Ladies Dead)", ve kterém kromě Shipmana vystupuje další sériový vrah Fred West. Tento počin se setkal s nenávistnou reakcí některých pozůstalých.  V roce 2002 byl natočen televizní film "Shipman", který o celém případu pojednává. Na případ odkazovala také jedna z epizod amerického seriálu "Diagnosis: Unknown", nazvaná "Deadly Medicine" ("Smrtící léčba"). Případ lékaře, který zabil 200 svých pacientů, vyšetřovali v jedné z epizod také hrdinové seriálu "".  Po Haroldu Shipmanovi byla pojmenována rodina Shipmanových v britském romantickém situačně-komediálním seriálu "Gavin & Stacey". Kromě toho vyšlo v jedné z epizod najevo, že dívčí jméno hlavní ženské postavy je Westová (podle Freda a Rosemary Westových) a jedna z vedlejší postav se jmenuje stejně jako Yorkshirský rozparovač – Pete Sutcliffe. Tato epizoda se dočkala ostré kritiky ze strany syna jedné z obětí.

Harold Frederick Shipman (14. ledna 1946, Nottingham, Spojené království – 13. ledna 2004, věznice Wakefield, Spojené království) byl britský lékař a sériový vrah patřící mezi vrahy s nejvyšším počtem obětí na světě.

Harold Frederick Shipman ( à Nottingham - ) est un médecin généraliste anglais qui est jusqu'alors le tueur en série de l'histoire criminelle en Angleterre, qui commit le plus de crimes (plus de 250, même si quinze seulement lui ont été imputés).


Život.

Oskar Baum se narodil 21. ledna 1883 v Plzni jako nejmladší ze šesti dětí Jakoba Bauma, obchodníka se střižním zbožím, a Berthy, roz. Glazenové. Na rozdíl od mnohých pražských německy píšících autorů byl ještě vychováván v židovské víře. Již od narození měl slabý zrak, před svým osmým rokem oslepl na jedno oko. 6. července 1894, za studií na plzeňském gymnáziu, byl Baum napaden během rvačky českých a německých studentů, přičemž bylo nešťastně zasaženo jeho zdravé oko, takže oslepl docela. Na dalších osm let byl rodiči poslán do Vídně do židovského internátního zařízení „Hohe Warte“ pro nevidomé děti a mládež, jehož nesnesitelný systém výchovy později popsal v románu "Das Leben im Dunkeln" ("Život v temnotě"). Zde v prosinci 1902 úspěšně složil státní učitelskou zkoušku ve hře na klavír a varhany. Pro jeho pozdější kariéru hudebního kritika bylo důležité, že se tu seznámil s všestranně vzdělaným, rovněž slepým, varhaníkem a pianistou Josefem Laborem, k jehož okruhu studentů patřili mj. Paul Wittgenstein, Alma Schindlerová a Arnold Schönberg.  Kolem roku 1902 se Baum odebral do Prahy, kam se již dříve přestěhovali jeho rodiče, a působil zde nejprve jako varhaník v Jubilejní synagoze v Jeruzalémské ulici, později jako učitel hry na klavír. V roce 1903 se tu seznámil s Maxem Brodem a jeho hlavní zájem se postupně přesouval k literatuře. Stefan Zweig později vylíčil, jak byl objeven Baumův talent: „Oskar Baum vyprávěl jednou v kruhu svých dnes už proslavených pražských přátel, Franze Kafky, Werfela a Broda, některé ze svých povídek, a to s takovou názorností a zanícením, že Max Brod, tento největší pomocník a nejobětavější přítel všech přátel, je honem stenografoval a poprvé předložil veřejnosti. Vznikla kniha ("Uferdasein"/"Žití na břehu") a ta měla úspěch.“ V té době již Baum jakožto "primus inter pares" patřil k užšímu "Pražskému kruhu", který kromě něho tvořili Max Brod, Franz Kafka a Felix Weltsch. Po Baumově svatbě s Margarete Schnabelovou v prosinci 1907 se stal jejich byt místem pravidelných setkání přátel. Třebaže byl plodným autorem a hojně publikoval, mj. romány ("Die böse Unschuld", 1913; "Die Tür ins Unmögliche", 1919), dramata ("Das Wunder", 1920) a eseje (mj. "Die verwandelte Welt", 1919, "Die neue Wirklichkeit", 1921), nemohl se uživit jako literát na volné noze. Z tohoto důvodu se od roku 1920 stal pravidelným spolupracovníkem deníku "Prager Presse" a četných dalších novin a časopisů (např. "Prager Tagblatt", "Jüdische Rundschau", "Der Jude", "Die Selbstwehr", "Das Theater", "Die Weltbühne", "Der Auftakt", "Der Sturm" a "Die literarische Welt"). Těžištěm jeho novinářské práce byla především hudební kritika, Brod jej pak ve svých vzpomínkách označil za „jednoho z nejuznávanějších hudebních kritiků v Praze“. V průběhu let začal Baum spolupracovat také s německým vysíláním Československého rozhlasu. V roce 1933 reagoval na nacistický převrat v Německu uveřejněním povídky "Das erlösende Mittel" ("Spásný prostředek") pojednávající o preparátu, který vynalezl jakýsi prof. Höckerle, a který dokáže proměnit v Germány nejplnohodnotnějšího nordického typu nejen všechny Židy, ale i ty, kteří nemají potřebné smýšlení. Tento „Baumův“ profesor tak rozvine vizi, v níž každý, koho nacisté nenávidí, zůstává na svém místě. Zděšeni touto možností zavřou nacisté profesora do blázince, neboť: „Jaký smysl by měla revoluce, kdyby každý zůstal, kde je, kdyby nikdo nebyl zapuzen?“ Od roku 1934 převzal Baum předsednictví ve „Sdružení německých spisovatelů v Československu“ a na podzim téhož roku s dalšími členy spolku podepsal manifest Ligy pro lidská práva na ochranu života a bezpečnosti emigrantů. V roce 1935 se spisovatel podílel na uspořádání pražského kongresu „Proti ničení kultury a lidských práv v Německu“.  V roce 1938 byl Baum (tak jako všichni Židé) z "Prager Presse" propuštěn a nadále byl odkázán už jen na finanční podporu nadace „American Guild for German Cultural Freedom“. 16. března 1939, po zřízení Protektorátu Čechy a Morava, se všechny jeho spisy dostaly na index. Jeho úsilí vycestovat do Palestiny, která v té době byla ještě pod britskou mandátní správou, bylo neúspěšné. Přesto byl ochoten dalším pronásledovaným v Praze pomáhat a „v řadě případů přispěl dokonce k jejich záchraně“. V roce 1941 Oskar Baum onemocněl a po jedné z operací v pražské židovské nemocnici (dnešní budova Židovského muzea v sousedství Španělské synagogy) 1. března 1941 zemřel. O tři dny později byl pohřben na Novém židovském hřbitově na Olšanech. Jeho manželka Margarete byla následně deportována do tzv. ghetta Terezín, tam 27. srpna 1943 přišla o život. Jejich jedinému synovi Leopoldovi (Leo) Baumovi se podařilo utéct do Palestiny, kde krátce působil jako úředník britské mandátní správy, než se stal obětí bombového atentátu na hotel Krále Davida v Jeruzalémě, který provedla odbojová skupina Irgun.

Literární dílo.

Absence optického vjemu nijak neochudila básnictví slepého Pražana. Oskar Baum vynikal pozorovacím talentem svých ostatních čtyř smyslů, převážně svého sluchu. Zkušenost se slepotou ztvárnil roku 1909 šířeji v románu "Das Leben im Dunkeln" ("Život v temnotě"), v němž teprve vnitřní svět cítění a myšlení propůjčuje smyslové obrysy vnějšímu dění, tj. rámci autorova dětství a mládí. Znovu je reflektován strašlivý prožitek oné bitky, ve které Baumova postava Fricek Ellmann přichází o zrak, přičemž ideologické či rasistické pozadí té rvačky nechává Baum úplně stranou. Román vrcholí vůlí přetvořit neštěstí ve východisko jiného štěstí. K problematice slepoty se vrací ještě v dílech "Die verwandelte Welt" ("Proměněný svět") z roku 1919 a "Die neue Wirklichkeit" ("Nová skutečnost"; 1921), kde však již načrtává nové vidění světa, v němž je současně se zážitkem jeho vnitřního světa ztvárněn svět vnější, popř. vnitřní slepota vidoucích.  Jako vrchol Baumovy prozaické tvorby bývá označován román "Die Tür ins Unmögliche" ("Brána do nemožna") z roku 1920. Jeden člověk v něm bere na sebe vinu světa a následně ztroskotává. Absolutním aktem vůle přitom mělo být dosaženo ráje na zemi. Baum, který se absolutním aktem vůle naučil vidět jiným, neméně intenzivním způsobem, zde ukazuje, kde má takovýto akt vůle své hranice: totiž tam, kde si člověk sám udělí rozhřešení a ztratí vědomí milosti. Spasitelská postava tohoto románu, Baumův úředník Krastik, končí sebevraždou, jakmile si uvědomí konsekvence vlastního jednání. V této své knize proti laciným spasitelským programům, kterou měl mezi jeho texty Kafka v obzvláštní oblibě, chápe Baum spásu jako žitou pravdu: „Proč lidstvo tak bezmocně vrávorá do prázdna? Všichni krvácejí strachy, že by to mohlo být horší, kdyby to jednou zkusili po nejbližší přímé cestě neohrožené, úplné pravdy.“  Poslední Baumův publikovaný román "Das Volk des harten Schlafs" ("Národ tvrdého spánku") z roku 1937 je autorovou reakcí na pronásledování Židů v Německu a jakýmsi pokusem vyburcovat židovský národ k bojovnému postoji. Na osudu tatarského národa Chazarů spisovatel ukazuje, že i v domněle beznadějné situaci je třeba bojovat proti zániku. V hlavní postavě Bulana, který si mezi islámem, křesťanstvím a židovstvím vybere judaismus, potom Baum odmítá neuváženou asimilaci mnoha evropských Židů včetně tzv. kulturního sionismu, v nějž dlouho nepřestával věřit Martin Buber.

Výběrová bibliografie.

Časopisecky vydané texty, texty v antologiích.

1910 1911 1912 1913 1914 1916 1917 1918 1919 1921 1922 1926

Oskar Baum (21. ledna 1883, Plzeň – 1. března 1941, Praha) byl český německy píšící spisovatel, novinář, hudební kritik a učitel hudby židovského původu, člen tzv. "Pražského kruhu".

Oskar Baum, né le à Pilsen en royaume de Bohême en Autriche-Hongrie et mort le à Prague, est un écrivain de langue allemande.


Změny počtu obyvatel (1989-2001).

Mezi sčítáním v roce 1989 a sčítáním v roce 2001 se populace Ukrajiny snížila z počtu 51 706 600 lidí na 48 457 020, země tedy přišla o 2 926 700 lidí, tedy 5,7 % populace z roku 1989. Tento trend byl ovšem nerovnoměrný. Rovenská oblast a Zakarpatská oblast zažily mírné zvýšení počtu obyvatel (.3 %, respektive 5 %) Volyňská oblast (také západ Ukrajiny), přišla mezi lety 1989 a 2001 jen o 1 % obyvatel. Hlavní město Kyjev zvýšilo svou populaci o 3 %.  Jinak ale ukrajinské oblasti zažily silný odliv obyvatel. Mezi lety 1989 a 2001 Doněcká oblast přišla o 491 300 lidí, tedy 9,2 % obyvatel v roce 1989, a sousední Luhanská oblast přišla o 11 % populace. Černihivská oblast ve střední Ukrajině přišla o 170 600 lidí, 12 % populace. Oděská oblast na jihu země přišla o 173 600 lidí, 6,6 % populace.

Narození a úmrtí.

Míra porodnosti na Ukrajině je nízká. Existují však značné rozdíly na regionální úrovni. Ve třetím čtvrtletí 2007 například nejvyšší porodnost vykazovala Volyňská oblast s mírou porodnosti 13,4/1 000 obyvatel, zatímco celková ukrajinská míra byla 9,6/1 000 obyvatel.  S výjimkou kyjevského regionu byly všechny regiony s více narozeními než úmrtími v méně průmyslově rozvinutých regionech západní Ukrajiny. Poměr mezi narozeními a úmrtími se z poměru 1 ku 1,7 v letech 2004-2005 zlepšil na 1 ku 1,4 v roce 2008. Nejhorší poměr narozených a zemřelých byl ve východních a centrálních oblastech Doněck, Luhansk, Čerkasy a Poltava. V těchto regionech bylo 2,1 úmrtí na jedno narození.  Hladomor na Ukrajině se západní části země vyhnul, jelikož v té době byl součástí Polska, Československa a Rumunska, což pomáhá vysvětlit lepší demografické ukazatele v této oblasti, jelikož venkovské obyvatelstvo nikdy nebylo zdevastováno.  Míra umělých přerušení těhotenství v severních, jižních, východních a centrálních regionech Ukrajiny je relativně jednotná, zatímco západní regiony se výrazně liší. Celkově je míra umělých přerušení těhotenství na západní Ukrajině třikrát nižší než v jiných regionech. Není to nicméně způsobeno rozsáhlejším užíváním moderních antikoncepčních metod, důvodem je fakt, že těhotné ženy na západě Ukrajiny si spíše rozhodnou dítě ponechat. Doněcká oblast a Dněpropetrovská oblast na východě a ve středu země vykazují nejvyšší míru umělých přerušení těhotenství.

Migrace.

Ukrajina je hlavním zdrojem migrantů v Rusku a mnoha zemích Evropské unie. Během devadesátých let a prvním desetiletí 21. století nastala kvůli špatné ekonomice a politické nestabilitě zvýšená míra emigrace, zejména do sousedních zemí, tedy Ruska, Polska a Maďarska, ale i do jiných zemí jako Itálie, Portugalsko, Španělsko, Turecko, Izrael, Kanada nebo Česko. Ačkoliv se odhady různí, zhruba dva až tři miliony Ukrajinců pracují v zahraniční, většinou nelegálně.  Mezi lety 1991 a 2004 vláda vyčíslila počet emigrujících osob na 2 537 400; 1 897 500 se přesunulo do jiných bývalých států Sovětského svazu, a 639 900 se odstěhovalo do jiných, většinou západních států.

Etnické skupiny.

V roce 2001 bylo v zemi 77,8 % Ukrajinců, 17,3 % Rusů, 0,8% Rumunů (včetně 0,5 % Moldavanů), 0,6 % Bělorusů, 0,5 % Tatarů, 0,4 % Bulharů, 0,3 % Maďarů, 0,3 % Poláků, 0,2 % Židů, 0,2 % pontských Řeků 1,6 % lidí jiných národností.

Demografická statistika.

Ukrajinské provincie Ruského impéria.

Následující čísla se vztahují k devíti guberniím Ruského impéria s ukrajinskou většinou obyvatel.

Po II. světové válce.

http://www.ukrstat.gov.ua/express/expr2020/02/18.pdf celý rok 2019. Migrační přírůstek za celý rok 2019 je 21 512 obyvatel.  http://www.ukrstat.gov.ua/express/expr2020/05/58.pdf leden březen roku 2020. Migrační přírůstek za leden až březen roku 2020 je 6 673 obyvatel.

Jazyky.

V roce 2001 byly nejrozšířenějšími jazyky ukrajinština (67,5 %), ruština (29,6 %), krymská tatarština, urum, bulharština, moldavština, polština a maďarština.

Počet obyvatel Ukrajiny v roce 2015 činil 44 429 471 lidí (včetně Krymu). Na konci 17. století žily asi 4 miliony Ukrajinců. Tato informace pochází ze zdroje: Demoscope.ru. Musí se však vzít v úvahu, že v té době se území Ukrajiny velmi lišilo od dnešního. Západní regiony Ukrajiny, západně od řeky Zbruč, byly až do roku 1939 součástí Haliče a později Polska. Krym byl také součástí různých celků, v roce 1897 byl součástí Tavrické gubernie, po Říjnové revoluci se stal součástí ruské části Sovětského svazu, později ukrajinské části svazu.

Cet article contient des statistiques sur la démographie de l'Ukraine. En 2012, le taux de natalité de l'Ukraine s'élève à 11,4 pour mille (au-dessus de la moyenne européenne) et le taux de mortalité à 14,5 pour mille (très supérieur à la moyenne européenne) ; pour 100 décès, il y a seulement 70 naissances vivantes. L’Ukraine a connu un déficit naturel de 3,1 pour mille, mais il est en diminution (3,5 pour mille en 2011 et 4,4 pour mille en 2010).


Život.

Mládí a počátky kariéry (1949–1982).

Narodil se ve městě Chippenham, Wiltshire v roce 1949. Jeho otec, David Corbyn, byl elektrotechnik a expert na usměrňovače, jeho matka, Naomi, učitelkou matematiky. Oba rodiče byli v mládí míroví aktivisté, kteří se potkali během španělské občanské války. Když mu bylo sedm let, rodina se přestěhovala do hrabství Shropshire. V tamním městě Newport navštěvoval školu Adams' Grammar School. V roce 1966 vstoupil do Labouristické strany a její mládežnické organizace Mladí socialisté. Stejně jako do Ligy proti krutým sportům.  Po škole dva roky dobrovolničil v organizaci Voluntary Service Overseas na Jamajce. Poté byl zaměstnán v odborech National Union of Public Employees (NUPE). Během zaměstnání také neúspěšně studoval na University of North London. Následně pracoval v dalších odborech (NUTGW).  V roce 1974 byl zvolen zastupitelem v londýnském obvodu Haringey, kde zasedal až do roku 1983. V roce 1981 také spolupracoval na neúspěšné kampani Tonyho Benna na místopředsedu Labouristické strany. V téže době byl zvolen tajemníkem labouristické místní organizace v obvodě Islington.

Člen parlamentu (1983–2015).

V roce 1982 byl vybrán za kandidáta Labouristické strany v londýnském volebním okrsku Islington North. Ve volbách roku 1983 byl zvolen poslancem a ihned se přidal k parlametní skupině Socialist Campaign Group, která sdružuje levicové křídlo labouristických poslanců. Krátce poté začal psát pravidelný sloupek v levicových novinách Morning Star, do kterých píše dodnes. Ve svém okrsku byl následně sedmkrát znovuzvolen a byl členem mnoha výborů a komisí.  Corbyn platil za rebela i ve vlastní straně, v období let 2001 až 2010 ve 24 % hlasování hlasoval proti ní. V roce 2001 byl zvolen do řídícího výboru protiválečné koalice Stop the War Coalition, která ve Spojeném království demonstrovala proti válce v Afghánistánu a válce v Iráku. V roce 2003 řečnil na řadě protiválečných shromážděních a otevřeně vystupoval proti válce v Iráku. V roce 2011 se stal předsedou Koalice. V roce 2006 byl jedním z dvanácti poslanců Labouristické strany, kteří podpořili návrh vyšetřování války v Iráku, jež v parlamentu navrhly strany Plaid Cymru a Skotská národní strana. Činili tak proti oficiálnímu směřování své strany, kterou tehdy řídil Tony Blair. Corbyn je také otevřeně proti zbraním hromadného ničení a od roku 1966 je členem organizace Campaign for Nuclear Disarmament (CND).

Aktivismus.

Corbyn proslul již v osmdesátých letech 20. století, kdy obhajoval neprávem odsouzené tzv. Guildford Four a Birmingham Six, které soudy odsoudily za teroristické útoky ze 70. let, ale později zpětně shledaly nevinnými. Corbyn se dále účastnil kampaně za osvobození odsouzených Jawada Botmeha a Samary Alami za bombové útoky z roku 1994. Rozsudky však byly potvrzeny i vyššími instancemi. Corbyn je členem řady odborů, jež ho také často sponzorují (například Unison, RMT nebo Unite the Union). Současně je zastáncem antifašismu a několikrát řečnil na antifašistických demonstracích. Angažuje se také v Jižní a Střední Americe. Byl známým odpůrcem apartheidu v Jihoafrické republice a členem organizace Anti-Apartheid Movement (AAM). V roce 1984 byl zadržen za protestování před budovou South Africa House.  V neposlední řadě je členem organizace Amnesty International, se kterou vedl kampaň, aby byl diktátor Augusto Pinochet souzen za své zločiny.

Předseda Labouristické strany (od 2015).

Po drtivé porážce Labouristické strany ve volbách 2015 odstoupil v květnu 2015 tehdejší předseda Ed Miliband. V červnu 2015 se objevily zprávy, že Corbyn bude kandidovat na předsedu. Tehdy Corbyn oznámil, že hlavním tématem jeho kampaně bude protiškrtová politika. Dne 12. září 2015 byl již v prvním kole zvolen předsedou strany se ziskem 59,5 % hlasů. Tím se také oficiálně stal lídrem britské opozice.  Na sjezdu Labouristické strany dne 4. dubna 2020 byl novým předsedou a vůdcem opozice zvolen Keir Starmer.

Názory.

Corbyn není jasným zastáncem členství Spojeného království v Evropské unii. Byl proti přijetí Lisabonské smlouvy, která dala EU možnost získávat nové pravomoci a zavedla většinové hlasování místo jednomyslného rozhodnutí v oblastech jako je imigrační politika. Corbyn také kritizoval postup EU během dluhové krize v Řecku. Přestože podporoval vyhlášení referenda o členství Spojeného království v Evropské unii, tak hlasoval pro setrvání Spojeného království v EU a doporučil to samé i voličům Labouristické strany. Je příznivcem vyššího zdanění bohatých lidí a opětovného znárodnění železnic a energetických společností, ostře kritizuje rozpočtové škrty. Podporuje jaderné odzbrojení Británie.  Corbyn se považuje za pacifistu a kritizoval Američany vedenou invazi do Iráku v roce 2003, válku v Afghánistánu nebo vojenskou intervenci NATO v Libyi v roce 2011. Jednání Islámského státu přirovnal k zahraničněpolitickému chování Spojených států. Corbyn kritizoval izraelskou okupaci palestinských území a protestoval proti válce v Gaze. Je zastáncem palestinských snah o vlastní Palestinský stát; stoupence Hamásu a Hizballáhu označil v minulosti za „přátele“. Corbyn prohlásil, že nesouhlasí s tím co dělají Hamás a Hizballáh, ale v regionu nebude mír dokud spolu Izrael, Hamás a Hizballáh nezačnou jednat. Ve své kampani slíbil, že bude-li zvolen předsedou strany, omluví se za účast Británie v invazi do Iráku roku 2003.  Podle Corbyna by měl být bývalý labouristický premiér Tony Blair vyšetřován kvůli údajným válečným zločinům spáchaným během války v Iráku. Tony Blair reagoval v srpnu 2015 na růst Corbynových preferencí slovy: „I když mě třeba nesnášíte, prosím, nenechte Labouristickou stranu spadnout z útesu.“  Corbyn je kritikem úzké spolupráce Spojeného království se Saúdskou Arábií a odsoudil vojenskou intervenci v Jemenu pod vedením Saúdské Arábie, při které docházelo k páchání válečných zločinů a ke smrti mnoha jemenských civilistů. Corbyn opakovaně žádal zastavení dodávek britských zbraní do Saúdské Arábie.

Údajná spolupráce s Československou StB.

V únoru 2018 přines britský bulvární deník The Sun o Corbynově kontaktu s československými diplomaty pracujícími pro Státní bezpečnost. Podle veřejně přístupných záznamů došlo celkem ke třem schůzkám v letech 1986 a 1987. Mluvčí Labouristické strany v reakci na článek The Sun potvrdil setkání s československým diplomatem, nicméně zdůraznil, že si Corbyn nebyl vědom jeho příslušnosti k tajné policii a neposkytl mu jakékoliv důvěrné informace.  Tvrzení, že by šéf labouristů vědomě spolupracoval s StB, odmítla ředitelka Archivu bezpečnostních složek Světlana Ptáčníková i bývalý člen Ústavu pro studium totalitních režimů Radek Schovánek.

Osobní život.

Corbyn je potřetí ženatý, naposled se ženil v roce 2015. Má tři děti.  Rád jezdí na kole, auto nevlastní.

Jeremy Corbyn (26. května 1949, Chippenham, Spojené království) je britský politik. Od září 2015 do dubna 2020 byl předsedou opoziční Labouristické strany. Patří mezi členy levicového křídla strany. Ve funkci nahradil Eda Milibanda, který rezignoval po prohře labouristů ve všeobecných volbách.<ref name="idnes12/9"> Na sjezdu Labouristické strany v dubnu 2020 byl novým předsedou a vůdcem opozice zvolen Keir Starmer.

Jeremy Bernard Corbyn, né le à Chippenham (Wiltshire), est un homme politique britannique. Il est député pour Islington North à la Chambre des communes depuis 1983. Tenant de l’aile gauche du parti, opposant au "New Labour" de Tony Blair et à son orientation centriste, il remporte l’élection de 2015 à la direction du Parti travailliste et devient ainsi chef de l'opposition officielle.


Etymologie názvu.

Hisperolatipský jazyk se nazývá podle sbírky básní Hisperica famina. Přičemž "Hisperia" je slovo vzniklé kontaminací latinských slov "Hibernia" = Irsko a "Hesperides" = polo legendární ostrovy blaženosti, umisťované kamsi daleko na západ s jabloní o zlatých plodech, sídlo Hesperidek. Někdy se používalo pojmenování "Hesperia" jako básnické pojmenování pro Itálii.

Charakteristické rysy.

V hisperolatinské literatuře se vyskytují v latině jinak vzácná slova (přejímaná z glosářů) a neologismy, mnoho slov přejatých z řečtiny (grécismy), výrazy semitské a keltské.  Tak např. V básni tradičně připisované sv. Kolumbovi "Altus prosator" je netradiční užití neologismu "prosator" = "předsévač" z "pro-/prod-" odpovídající české předponě "před-" a "sator" "rozsévač" přeneseně pak: "původce, stvořitel", je zde použito pro označení "Boha" a o něco dále čteme: "iduma" znamenající "ruce" a pravděpodobně převzaté z hebrejského "yadaim" (ידיים).

Dochovaná literatura.

Díla.

Mezi významná díla napsaná v hispero-latinském jazyce patří:  Altus prosator: tradičně připisovaný sv. Kolumbovi, ale jeho autorství bylo zpochybněno.  Hisperica famina: anonymní báseň místy vycházející z Isidorových Etymologií a díky tomu datovaná do 6. století AD.  Lorica připisovaná sv. Gildovi.

Autoři.

Mezi autory patří:  Sv. Kolumba, Sv. Kolumbán, Sv. Adamnanus/Adomnán, Virgilius Maro Grammaticus, Sv. Gilda a jeho De Excidio et Conquestu Britanniae a další.  Jan Scotus Eriugena byl pravděpodobně jedním z posledních tvůrců hisperolatinského díla, možná však ještě Hildegarda z Bingenu mohla být pod vlivem pozůstatků hisperolatinské slovesnosti, neboť některá neobvyklá slova, která se nám zachovala v jejích básních, a jež byla v užívání v klášterním prostředí, mohou pocházet z hisperolatinského pramene.

Význam.

Byly to právě Britské ostrovy, které Evropě po pádu říše římské předaly latinskou vzdělanost a slovesnost, irští mniši zakládali množství klášterů po celém kontinentě (viz Iroskotská misie) a s sebou přinášeli bohatství hisperolatinské literatury, některá stará slova nabyla nových křesťanských a soudobých významů, vznikaly nové pojmy odrážející žitou realitu atp. Vytvořila se tak živná půda pro karolinskou renesanci.

Hisperolatinský jazyk nebo též Hibernolatinský, což by šlo překládat i jako "irská latina".Je to zvláštní varianta psané latiny, užívaná v období 6. až 10. století AD v Irsku, irskými mnichy a jimi ovlivněnými kontinentálními školami.

L'hiberno-latin, ou latin hispérique, était une littérature latine où se joignaient le jeu et l'érudition, et que des moines irlandais ont créée et répandue pendant une période allant du au.


Řídicí znaky v ASCII.

Norma ASCII z ní odvozené normy pro 7bitová kódování ISO/IEC 646, ECMA-6 a ITU T.50 rozdělují řídicí znaky v kódování, které definují, na sadu řídicích kódů C0 a znak DEL.

Sada řídicích kódů C0.

Tabulka obsahuje různé metody zápisu řídicích znaků:  Další (nepříliš často používaný) způsob grafické reprezentace řídicích znaků popisuje norma ISO 2047; například znak BEL je znázorněn pomocí Unicode kódového bodu U+237E (⍾) „grafický znak pro zvonek“.

Další řídicí znaky v ASCII.

Znak výmaz (DEL, delete) je řídicí znak, který nepatří do sady C0. Má kód 127 (U+007F).  Někdy se za řídicí znak považuje i znak mezera s kódem 32 (U+0020), která má kromě přidání mezery do textu i řídicí interpretaci posuv tiskové hlavy o jedno místo doprava.  Univerzální znaková sada obsahuje několik znaků pro znázornění mezery: U+2420 je její zkratka (SP), U+2422 je přeškrtnutí písmeno b, U+2423 je skobička. Znak U+2421 je zkratka pro DEL.

Řídicí znaky v osmibitových kódováních.

Sada řídicích kódů C1.

Rozšířené ASCII sady definované standardem ISO/IEC 8859 doplňují sadu řídicích znaků o kódy 128 až 159 nazývané sada C1. Tento prostor byl původně vytvořen se záměrem, aby vynulováním nejvyššího bitu nedošlo ke změně tisknutelného znaku na řídicí kód z oblasti C0, ale i v tomto prostoru jsou definovány řídicí znaky, např. znak NEL.

Řídicí znaky v EBCDIC.

Znaková sada EBCDIC obsahuje 65 řídicích kódů zahrnujících všechny řídicí znaky ASCII a přídavné kódy, které z větší části slouží pro řízení periferních zařízení vyrobených firmou IBM.

Řídicí znaky v Unicode.

V Unicode jsou znaky s kódy U+0000 – U+001F (řídicí sada C0), U+007F (znak DEL) a U+0080 – U+009F (řídicí sada C1) „řídicí znaky“ () s vlastností „Cc“. Od nich se liší formátovací kódy, které patří do kategorie "Cf". Řídicí znaky Cc nemají v Unicode jméno. Neformálně bývají označovány jako "<control-001A>".

Řídicí znaky a klávesnice.

Alfanumerické klávesnice obvykle obsahují klávesu označenou "Control", „Ctrl“ nebo (zřídka) „Cntl“, která se používá podobně jako klávesa Shift, tj. je nutné ji držet stisknutou při stisknutí jiné klávesy. Výsledkem by mělo být načtení řídicího znaku z klávesnice.  V jedné z implementací klávesa Control způsobuje, že se vygeneruje kód o 64 menší než je kód velkého písmene, které by klávesa normálně vracela (tj. odečtením 64 od ASCII kódu příslušného velkého písmene). Jiná implementace použije spodních 6 bitů ASCII kódu přiřazeného klávese (aplikací bitového AND s konstantou 31), čímž se vynulují bity 6 a 7. V obou případech stisknutí „Ctrl“ a klávesy "g" nebo "G" (s kódem 103 v osmičkové soustavě nebo 71 v desítkové soustavě, což je 01000111 ve dvojkové soustavě), produkuje kód 7 (Bell, 7 desítkově nebo osmičkově nebo 00000111 dvojkově).  Znak NULL (s kódem 0) je reprezentován Ctrl-@, protože znak "@" je ve znakové sadě ASCII před "A". Mnoho terminálů také přijímá kombinaci Ctrl-mezera jako jiný zápis pro Ctrl-@. V obou případech je výsledkem 32 řídicích kódů ASCII mezi 0 a 31. Tímto přístupem nelze reprezentovat znak DEL s kódem 127, tento znak se však obvykle zapisuje Ctrl-?, protože odečtením 64 od kódu '?' dostaneme −1, což při reprezentaci jako sedmibitové číslo bez znaménka dává 127.  Při držení klávesy Control písmenové klávesy dávají stejné řídicí znaky bez ohledu na držení klávesy shift nebo stav přeřazovače caps lock. Jinak řečeno nezáleží, zda by klávesa dávala velká písmena nebo malá písmena. Interpretace Control s mezerou, grafický znak a číslicové klávesy (s ASCII kódy 32 až 63) jsou na různých systémech různé. Některé produkují stejné znakové kódy, jako kdyby klávesa Control nebyla stisknuta. Jiné systémy převádějí tyto klávesy na řídicí znaky když klávesa Control je držena. Interpretace klávesy Control s neASCII ("foreign") klávesou se také liší systém od systému.  Pro zkrácené vyjádření řídicích kláves se často používá stříškový zápis (), ve kterém se řídicí znak zapisuje jako znak stříška (^) následovaný ASCII znakem s kódem o 64 větším než je kód řídicího znaku. Řídicí znaky generované pomocí písmenové klávesy se zobrazují pomocí velkých písmen. Například ^G reprezentuje kód 7, který je generován stisknutím klávesy G při stisknuté klávese Control.  Klávesnice také obvykle obsahují několik kláves, které produkují kódy řídicích znaků. Například klávesa označená „Backspace“ obvykle produkuje kód 8, klávesa „Tab“ kód 9, klávesa „Enter“ nebo „Return“ kód 13 (na některých klávesnicích kód 10).  Mnoho klávesnic obsahuje další klávesy, které neodpovídají žádnému tisknutelnému ani řídicímu znaku ASCII, například klávesy pro pohyb kurzoru a klávesy používané pro ovládání textových procesorů. Stisky těchto kláves se předávají programu jednou ze čtyř metod:  „Hloupé“ () počítačové terminály obvykle používají řídicí sekvence. Klávesnice připojené k samostatným osobním počítačům vyrobeným v 80. letech 20. století obvykle používají jednu (nebo obě) z prvních dvou metod. Moderní počítačové klávesnice generují scan kódy, které identifikují stisknutí nebo puštění jednotlivých kláves; programové vybavení počítače pak určuje, jak zpracovávat klávesy, které jsou stisknuty, včetně libovolné ze čtyř metod popsaných výše.

Použití řídicích znaků.

Při návrhu kódu ASCII byla každému řídicímu znaku přiřazena určitá funkce a způsob použití. Podle navrženého účelu lze řídicí znaky rozdělit do několika skupin: řízení tisku a zobrazování, strukturování dat, řízení přenosu a různé.

Historie.

Řídicí znaky byly součástí dálnopisných abeced; jednalo se o znak návrat vozíku (CR) a nový řádek (LF), znak zvonek (BEL), který způsobil zazvonění zvonku na upozornění operátora, i znak dotaz (kdo tam?, ENQ) pro vyžádání identifikačního kódu od protistanice.

Řídicí znak () ve výpočetní technice a v telekomunikacích je znak nebo přesněji kódový bod (), který nereprezentuje nějaký grafém (napsaný symbol, ), ale má speciální význam pro zpracování textu (řetězce, souboru) nebo pro řízení přenosu. Proto se někdy řídicím znakům říká netisknutelné znaky ().

Un caractère de contrôle ou caractère non imprimable, en informatique et en télécommunications, est un point de code d’un jeu de caractères codés qui ne représente pas un symbole. Ces caractères sont notamment utilisés pour la mise en page : saut de page (FF), saut de ligne (LF), retour-chariot (CR), tabulation horizontale (HT) etc.


Mládí.

Kylie je nejmladší dcerou Caitlyn Jenner (dříve Bruce Jenner, který podstoupil změnu pohlaví) a televizní osobnosti Kris Jenner. Její vlastní sestra se jmenuje Kendall Jenner a je o rok starší. Z matčiny strany má tři nevlastní sestry, Khloé Kardashian, Kim Kardashian a Kourtney Kardashian a nevlastního bratra Roba Kardashiana. Z otcovy strany má čtyři nevlastní sourozence, Brodyho Jennera, Brandona Jennera, Burta Jennera a Cassandru Marino. Navštěvovala školu Siera Canyon, kde byla v týmu roztleskávaček. Od roku 2012 byla vyučována doma. Maturitu složila v roce 2015 na škole Lauren Springs. V roce 2015 podstoupila zvětšení rtů. Díky operaci vymyslela své rtěnky "Kylie Lip Kit". Téhož roku se stala přítelkyní Tygy. Vztah začali oficiálně 13. března 2015, ukončili ho začátkem roku 2017.

Kariéra.

V roce 2007 se Kylie spolu se svými rodiči a sourozenci, Kendall, Kourtney, Khloé, Kim a Robem začala objevovat v televizní reality show ""Držet krok s Kardashians"", který zaznamenává osobní a rodinné problémy. Seriál byl úspěšný pro svou síť, E!. Na základě úspěchu reality show začaly vznikat další, jako například "Kourtney a Kim dobývají Miami", "Khloé & Lamar", "Kourtney a Kim dobývají New York" a "Kourtney a Khloé dobývají Hamptons", ve kterém se Kylie objevila.  Kylie vytvořila dva odstíny laků na nehty značky "Nicole by OPI", s názvem "Wear Something Spar-Kylie" a "Rainbow in the S-Kylie". Tato spolupráce jí přinesla 100 000 dolarů. Dne 15. listopadu 2013 sestry Jenners oznámily, že uvedou "Kendall" + "Kylie Collection" ve spolupráci s PacSun, která započala v únoru 2013. Od té doby uvedly s touto značkou několik dalších kolekcí. V červenci 2013 sestry Jenners uvedly ve spolupráci s "Pascal Mouawad Glamhouse" svou kolekci šperků "Metal Haven Kendall and Kylie".  V červnu 2015, sestry Jenners uvedly kolekci oblečení "Kendall + Kylie" ve spolupráci s britským módním řetězcem "Topshop". Dne 18. srpna 2015 Kylie oznámila, že vydá první rtěnky jako součást kosmetické řady produktů na rty s jejím jménem. V září 2015 Kylie spustila svoje nové osobní webové stránky a mobilní aplikaci. V roce 2016 Kylie vydala hudební videoklip k písní 3 Strikes od Terror Jr jako reklamu na lesky na rty její značky. Kylie v současné době nabízí na jejích internetových stránkách "Kylie Cosmetics" produkty na rty v mnoha odstínech, oční stíny, rozjasňovače a linky na oči. Na podzim roku 2016 Jenner oznámila, že je novou tváří světově známé značky sportovních produktů PUMA. Vytvořila značku oblečení a doplňků "Kylie".

Osobní život.

V únoru 2015 Kylie koupila luxusní dům v zbohatlické oblasti ve městě Calabasas v Kalifornii. Dům je vybavený například pěti ložnicemi, mnoha saunami a velkým bazénem na zahradě. Dům ji stál 2 700 000 dolarů. Jenner byla ve velmi kontroverzním vztahu s rapperem Tygou od konce roku 2014. Poprvé byli viděni na veřejnosti v Mexicu po jejích 18 narozeninách. Také navštívili New York Fashion Week New Yorku v říjnu 2015. V roce 2017 začala chodit s rapperem Travisem Scottem. Jejich vztah skončil začátkem října 2019.

Těhotenství.

Kylie na několik měsíců zmizela z veřejného života i z Keeping Up With The Kardashians. Fanoušci byli přesvědčeni, že je těhotná. Jejich přesvědčení se potvrdilo 4. února 2018, když Kylie na svém instagramovém účtu<ref>Scott|Travise Scotta]]).

Kylie Jenner, rodným jménem Kylie Kristen Jenner (* 10. srpna 1997 Los Angeles, Kalifornie) je americká modelka, návrhářka, podnikatelka a prominentka. Z velké části se proslavila v reality show "Keeping Up with the Kardashians", která beží na kánálu E!. V roce 2012 spolupracovala s oděvní značkou PucSun a spolu se svou sestrou Kendall Jenner vytvořily kolekci "Kendall + Kylie".

Kylie Kristen Jenner née le à Los Angeles (États-Unis), est une personnalité de la téléréalité américaine et influenceuse sur Instagram avec plusieurs millions de "followers". Depuis 2007, elle tourne dans l'émission "L'Incroyable Famille Kardashian", qui filme son quotidien et celui de sa famille.


Kariéra.

Svůj kanál na YouTube pod uživatelským jménem "PointlessBlog" zaregistroval v roce 2009. K březnu 2017 měl přes 5.5 milionů odběratelů a více než 460 milionů zobrazených videí. Jeho druhý tzaregistrovaný kanál "PointlessBlogVlogs" měl přes 3.8 miliony odběratelů a přes 709 milionů zobrazených videí. Má také 4 miliony sledujících na Twitteru a přes 4.8 milionu sledujících na Instagramu. V lednu 2014 byl se dostal na obálku časopisu „"Company"".  Spolupracoval s několika vloggerů. V jeho videích se objevila Tanya Burr, Louis Cole, Louise Pentland, Grace Helbig, Tyler Oakley, Troye Sivan, Miranda Sings, Joe Sugg a Zoe Sugg. Také natočil pár videí s Arianou Grande.  Byl zmíněný v "Debrett's 500 - žebříček 500 nejvlivnějších britů."

The Pointless Books (Nesmyslné knihy).

V roce 2014 uzavřel smlouvu s vydavatelstvím Blink Publishing.První kniha vyšla v září stejného roku. Druhá kniha byla vydána 26. března 2015 a stala se druhou nejprodávanější knihou podle skutečného příběhu v týdnu jejího vydání. Třetí pokračování bylo plánováno na konec roku 2015.

Hudba.

Objevil se v písni z roku 2014 Do They Know It's Christmas?, kde byl součástí charitativní skupiny Band Aid 30, která se snažila získat peníze na léčbu Eboly v západní Africe. Také byl částí chlapecké skupiny, která se snažila vydělat peníze na Comic Relief, kromě toho byl zmíněný v novinách "The Guardian".

Rádio.

V listopadu roku 2014 vystoupil v ranní show "The Radio 1 Breakfast Show" s Nickem Grimshawem a s kamarádem (taktéž vloggerem) Marcusem Butlerem.

Osobní život.

Je ve vztahu se Zoe Sugg, která je na YouTube známá jako Zoella. Bydlí společně v Brightonu.

Alfie Deyes (* 17. září 1993) je britský spisovatel a youtuber, který na YouTube vystupuje pod přezdívkami "PointlessBlog", "PointlessBlogVlogs" či "PointlessBlogGames". Od roku 2014 mu byly vydány tři knihy. Poslední kniha vyšla v roce 2016.

Alfred Sidney Deyes dit Alfie deyes, né le, est connue pour être un auteur et youtubeur britannique mais est aussi investisseur immobilier. Il est en couple avec Zoe Sugg (Zoella) depuis. Il possède les chaînes PointlessBlog, PointlessBlogVlogs (auparavant PointlessBlogTV) et PointlessBlogGames (auparavant AlfieGames).


Popis.

Televizní věž Kamzík se nachází v Bratislavském lesoparku a spadá do městské části Nové město. Vrch Kamzík má výšku 438,4 metrů nad mořem a je dobře viditelný ze širokého okolí, což zabezpečuje věži nejen dobré šíření signálu, ale i viditelné postavení. Téměř ze všech přístupových cest je to první viditelná stavba Bratislavy. Silueta věže z dálky je zřetelná a štíhlá.  Věž má do zhruba dvou třetin výšky tvar dvou čtyřstěnných komolých jehlanů spojených základnou, z jednoho vrcholu ční anténa vysílače kruhového průřezu, druhý je obrácen směrem k zemi. Středem věže probíhá čtvercové jádro. Věž je horizontálně rozdělena na platformy, označené písmeny od A do O odshora. Některé platformy jsou uzavřeny a obsahují funkční části, některé jsou otevřené a osazeny radiokomunikačními zařízeními.

Funkce.

Věž současně slouží vysílání i veřejnosti. Ze strany zabezpečení vysílání věž obsahuje vysílací jednotky, potřebnou technologii a zázemí. Na platformě J se nachází pracoviště centrálního monitorovacího systému s 24-hodinovým provozem, který sleduje kvalitu vysílání všech televizních vysílačů na Slovensku.  Pro veřejnost jsou přístupné platformy D kavárna a E restaurace Věž. Do roku 1997 byla přístupná i vyhlídková plošina C, kterou uzavřeli pro nebezpečně silné větry. Restaurace se nachází ve výšce cca 70 m nad povrchem. Kuchyně restaurace se nachází u kavárně a pokrmy se přepravují do restaurace pomocí malých dopravních výtahů. Jedinečností restaurace je, že sezení je umístěno na točně, která pomalu poskytuje panoramatický výhled. Podobný mechanismus měla i vyhlídková restaurace Bystrica na Mostě SNP, ale nový provozovatel tuto atrakci neobnovil. Točna v restaurací je funkční.  Dispozičně jsou části pro veřejnost oddělené od vysílacího provozu, restaurace má samostatný vchod s malou kavárnou i vlastní výtah. Komunikačně je zajímavé, že obslužný výtah může zastavovat i na platformách pro veřejnost, ne však naopak. Dvojici výtahů doplňuje únikové schodiště. Na platformě B je přestupní místo, odkud vede výše jen malý montážní výtah a nouzový žebřík, které vedou uvnitř ocelové trubky nesoucí vysílače. Tento úsek je nebezpečný pro zdraví kvůli silnému elektromagnetickému vlnění.

Konstrukce.

Věž je jedinečná použitím spřažené konstrukce ze dvou materiálů. Jádro věže tvoří železobetonový prut čtvercové základny se stranou 7 m. Vnější konstrukci tvoří ocelové krabicové sloupy, které jsou nad platformou A přes ocelové nosníky spojené s jádrem. V této výšce železobetonová konstrukce končí a pokračuje ocelová trouba, která je zakončena vysílači v laminátové trubici, která tvoří nejvyšší část věže. Jednotlivé platformy jsou vetknuté do železobetonového jádra a v rozích zavěšené na ocelovou konstrukci. Ocelová konstrukce skeletu věže pro 17 plošin byla vyrobena v mostárně národního podniku VŽKG v Ostravě. V době projektování věže bylo řešení odvážným konstrukčním systémem, kdy železo betonové jádro je namáhané na tlak, ale ocelové pruty v rozích na tah. Pruty a jádro jsou spřaženy v železobetonovém soklu, síly jsou uzavřeny v systému a přeneseny do základů. Jehlanovitý tvar věže pomáhá překonávat horizontální zatížení.

Šířené programy.

TV vysílače.

Analogové televizní vysílání.

V červnu 2011 bylo ukončeno šíření analogového signálu Dvojky, TV Markíza a TV JOJ, v srpnu 2011 i Jednotky.

Digitální televizní vysílání.

Vysílání prvního multiplexu DVB-T bylo z vysílače spuštěno 22. prosince 2009 a bylo ukončeno 27. července 2011. 29. června 2011 byla spuštěna distribuce druhého a veřejnoprávního multiplexu.

Televizní věž Kamzík je televizní věž v Bratislavě na vrchu Kamzík v Malých Karpatech v oblasti nazývané Koliba v nadmořské výšce 433 m. Je nejvyšší stavbou v Bratislavě. Byla postavena v roce 1975 a je vysoká 194 m.

La tour de télévision du Kamzík (en slovaque : "Televízna veža na Kamzíku") est un émetteur de télévision situé à Bratislava, la capitale de la Slovaquie. Cette structure culminant à 194 mètres (199,9 mètres en comptant l'antenne qui la surmonte) doit son nom au mont Kamzík, une colline de 433 mètres dominant l'agglomération.


Výskyt.

Pěnkavka mangrovová je endemická pro souostroví Galapágy, kde se vyskytuje pouze na ostrově Isabela. Dříve žila i na Fernandině, ale zde patrně vyhynula. Poslední zmínka o ní zde je z roku 1971. I na Isabele je ovšem velice vzácná, vyskytuje se tu pouze několik životaschopných populací roztroušených na různých částech ostrova v mangrovníkových porostech. Celková populace je odhadnuta na 80 jedinců s méně než 20 chovnými páry.

Popis.

Pěnkavka mangrovová váží kolem 18 g. Délka se odhaduje na 14 cm. Peří je převážně hnědavé, zadní část těla přechází do olivové. Částečně je u nich vyvinut pohlavní dimorfismus, samci mohou mít při pelichání kolem krku a na hlavě černé peří, které se ovšem postupně ztratí a nezůstane natrvalo. Díky podobnému zbarvení je možné pěnkavky mangrovové zaměnit s na Galapágách běžnými pěnkavkami bledými ("Camarhychus pallidus"). Odlišit je od sebe jde nejjednodušeji podle různých hlasových projevů. Pěnkavky se živí především drobným hmyzem. Hledají ho většinou pod dřevem, k čemuž má i uzpůsoben dlouhý a špičatý zobák se zakřivenou špičkou. Mimo živočišné potravy se pěnkavky okrajové živí i rostlinami. Ozývají se opakovanými zvuky „chi’priip”. Doba rozmnožování se kryje s příchodem dešťů, obvykle nastává v prosinci a lednu a končí v květnu, i když hnízdění bylo zaznamenáno i v září. Druh je nejčastěji monogamní, samice snáší průměrně tři vejce, která jsou inkubována dvanáct dní.

Evoluce.

Pěnkavek existuje na Galapágách mnoho druhů. Všechny, včetně pěnkavky mangrovové, se vyvinuly pouze z jednoho druhu, který se sem, jak je předpokládáno, dostal z americké pevniny a rozrůznil se do mnoha forem. Díky velké přizpůsobivosti se pěnkavkám podařilo osídlit téměř všechny ostrovy. Podle toho, jakou potravu zde nacházely, se jim postupně měnil tvar zobáku. Některé ho mají ve tvaru štípacích kleští, aby mohly louskat semena, jiné jako dlouhou pinzetu.

Taxonomie.

Pěnkavka mangrovová patří do čeledi strnadovití ("Emberizidae") a rodu "Camarhynchus", který tvoří společně s dalšími čtyřmi tzv. Darwinovými pěnkavami. Druh popsali Robert E. Snodgrass a Edmund Heller.

Ohrožení.

Podle IUCN jde o kriticky ohrožený druh. Problém představují introdukované krysy obecné ("Rattus rattus") a jiní predátoři. Krysy byly na Galapágy dovezeny již během pirátských výprav v 16. století. V největším nebezpečí bývají mláďata, která se těmto predátorům nedovedou ubránit. Pokles stavů způsobují také parazitické mouchy ("Philornis downsi"), které mláďatům vysávají krev a oslabují je. Kvůli malé velikosti populace je problémem rovněž příbuzenské křížení.  Poslední nadějí na záchranu druhu je umělý odchov v zajetí. O záchranu tohoto druhu se stará organizace Charles Darwin Foundation (Nadace Charlese Darwina). Roku 2014 byla vejce pěnkavek na Galapágách poprvé odebrána z přírody a odchována v zajetí, přičemž v květnu 2014 byla některá mláďata vypuštěna zpět do volné příroda. Od února do března roku 2015 bylo z volné přírodě odebráno 30 vajec a i tato mláďata se v zajetí úspěšně vylíhla.

Pěnkavka mangrovová ("Camarhynchus heliobates") je drobný pěvec z čeledi strnadovití ("Emberizidae"). Druh popsali R. E. Snodgrass a E. Heller roku 1901. Je endemickým druhem pro Galapágy, kde se vyskytuje pouze na jednom ostrově. Patří mezi nejvzácnější ptáky světa. Nebezpečím jsou především parazitické mouchy a introdukované krysy. Patří mezi tzv. Darwinovy pěnkavy, pojmenované podle vědce Charlese Darwina, kterému vývoj jejich zobáku pomohl objasnit teorii evoluce.

Le Géospize des mangroves ("Camarhynchus heliobates") est l'une des espèces de passereaux plus connues sous le nom de pinsons de Darwin. Elle appartient à la famille des Thraupidae.


Reprezentace.

V mládežnických kategoriích reprezentoval Sovětský svaz. S týmem do 18 let získal bronz na juniorském mistrovství Evropy 1982 ve Švédsku. Za výběr do 20 let absolvoval rovněž ve Švédsku mistrovství světa juniorů 1984 (zlato). Na obou zmíněných turnajích byl vyhlášen nejlepším obráncem a zařazen do All star týmu.  Debut v národním týmu si odbyl 9.4.1984 v Göteborgu na Švédských hokejových hrách proti Finsku (8:2). Za SSSR absolvoval olympijské hry v Calgary 1988 (zlato), 6x mistrovství světa (1985 v Československu – bronz, 1986 v Sovětském svazu – zlato, 1987 v Rakousku – stříbro, 1989 ve Švédsku – zlato, 1990 ve Švýcarsku – zlato, 1991 ve Finsku – bronz) a tři Kanadské poháry – 1984 (semifinále), 1987 (finále) a 1991 (5. místo).  Na olympijském turnaji v Naganu 1998 reprezentoval Rusko a získal stříbro.

Kariéra.

Gusarov je odchovancem klubu SKA Leningrad. Za mateřský klub nastupoval v sovětské lize v letech 1981–1984. V roce 1984 přestoupil do HC CSKA Moskva, s tímto celkem pětkrát vyhrál ligový titul. V průběhu sezony 1990/91 klub opustil a vydal se do NHL.  Kariéru v zámoří započal v klubu Quebec Nordiques, který jej v roce 1989 draftoval. V roce 1995 se mužstvo přestěhovalo do Denveru, kde působí jako Colorado Avalanche. V sezoně 1995/96 získal tým Stanleyův pohár. Z Colorada přestoupil v ročníku 2000/01, kdy byl vyměněn za 5. volbu v draftu do New York Rangers. Ještě v průběhu sezony jej Rangers v jiné transakci postoupili do St. Louis Blues za Petera Smreka. V létě 2001 ukončil Gusarov kariéru.

Funkcionářská a trenérská kariéra.

V letech 2011–2014 pracoval jako asistent generálního manažera v mateřském SKA Petrohrad (do roku 1991 Leningrad). V sezoně 2014/15 byl asistentem trenéra v HK Soči. Oba kluby hrají KHL.

Alexej Vasiljevič Gusarov (rusky Алексей Васильевич Гусаров, * 8. července 1964 v Leningradu, SSSR) je bývalý ruský hokejový obránce, který odehrál 607 utkání v NHL a je členem prestižního Triple Gold Clubu.

Alekseï Vassilievitch Goussarov - en russe : ("Aleksej Vasil’evič Gusarov"), et en anglais :'- (né le à Léningrad en URSS) est un joueur professionnel russe de hockey sur glace devenu entraîneur. Il évolue au poste de défenseur. International soviétique et russe, il a été champion du monde et champion olympique. Il a remporté la Coupe Stanley en 1996 avec l'Avalanche du Colorado ce qui lui a permis d'intégrer le '. Il est membre du Temple de la renommée du hockey russe.


Geologie.

Isabela se nachází na západním okraji souostroví Galapágy, ve kterém je jedním z nejmladších ostrovů. Stáří ostrova je odhadováno zruba na 1 milión let. Na vzniku ostrova se vulkanickou činností podílelo celkem šest štítových vulkánů: Alcedo, Cerro Azul, Darwin, Ecuador, Sierra Negra a Wolf. Vulkány Ecuador a Wolf leží přímo na rovníku. Wolf je s nadmořskou výškou 1707 m nejvyšším bodem ostrova. Ostrov je z geologického hlediska velmi významný, neboť ve zdejší krajině je možné dobře zdokumentovat geologické procesy, které utvářely celé souostroví.

Příroda.

Příroda Isabely se poněkud liší od ostatních galapážských ostrovů, neboť zde nenajdeme obvyklé rozložení vegetačních zón. Poměrně nová lavová pole a chudé okolní půdy neposkytují dostatek živin, aby se zde vytvořilo takové množství rozličných vegetačních zón jako na ostatních ostrovech. Další patrný rozdíl je u vulkánů Wolf a Cerro Azul, jejichž vrcholky ční nad hradbou mraků a jsou suché.  Isabela je domovem více želv sloních, než všechny ostatní galapážské ostrovy dohromady. Velká rozloha ostrova a jeho specifická topografie vytvořily pro pomale se pohybující želvy bariéry – ty zřejmě nebyly schopny překonat lávové proudy a další překážky, proto se zde vyvinulo hned několik různých poddruhů. V současnosti se želvy volně pohybují v kalderách zdejších neaktivních vulkánů.  Bohatství přírodních druhů zahrnuje tučňáky, kormorány, mořské leguány, tereje, pelikány a kraby. Dále zde najdeme pozemní leguány, „Darwinovy pěnkavy“ (pěnkavky rodů "Camarhynchus", "Geospiza", "Certhidea" a "Pinaroloxias"), galapážskou káni a galapážskou hrdličku. Západní pobřeží ostrova je ideálním místem k pozorování delfínů a velryb.  Příroda zde byla vážně ohrožena přemnožením dovezených koz, kterých zde bylo v jednu dobu až 100 000. Správě Galapážského národního parku ve spolupráci s Nadací Charlese Darwina se však podařilo kozy na ostrově vymýtit.

Lidské osídlení.

Osady Puerto Villamil a Santo Tomás byly založeny v roce 1893. V roce 1905 žilo na ostrově 200 lidí. Na ostrově se těžila síra (z fumarol), z korálů se získávalo vápno. Z želv bylo získáváno maso a olej.  Puerto Villamil ležící na jihovýchodním cípu ostrova je třetím největším sídlem souostroví.

Isabela je největším ostrovem souostroví Galapágy. S rozlohou 4640 km2 je Isabela téměř 4× větší než Santa Cruz, druhý největší ostrov Galapág. Ostrov nese jméno po španělské královně Isabele Kastilské. Původně byl pojmenován Albemarle po vévodovi z Albemarle. Ostrovem prochází zemský rovník.

L'île Isabela, en espagnol, aussi appelée Albemarle par les Anglais, est une île d'Équateur située dans l'archipel des Galápagos.


Volby do zastupitelstev krajů v Česku 2016

Přehled kandidátních listin.

Losování čísel pro označení hlasovacích lístků provedla Státní volební komise dne 23. srpna 2016.

Primární volby.

Stranické primárky proběhly v těchto stranách: SPR-RSČ Miroslava Sládka, ANO, ČSSD, KDU-ČSL, ODS, Piráti, Svobodní a TOP 09. Formu primárek si určuje každá strana sama a mají proto rozdílný průběh. ODS a KDU-ČSL volí formou delegátského systému, ČSSD a Piráti formou hlasování celé členské základny, u Svobodných mohou hlasovat členové i registrovaní příznivci.

Debaty v České televizi.

Česká televize oznámila 5. září 2016 konání předvolebních debat v jednotlivých krajích. Klíčem k pozvání představitelů hnutí, stran a koalic do debaty byl průzkum veřejného mínění společnosti Median a STEM/MARK konaný od 8. srpna do 3. září 2016, z nichž bylo vybráno vždy osm nejvýše umístěných. Debaty proběhly od 15. září do 4. října.  O několik dní později Česká pirátská strana podala stížnost na Českou televizi u Rady pro rozhlasové a televizní vysílání kvůli výběru zástupců stran do plánované superdebaty, kdy klíčem neměl být průzkum veřejného mínění jako u 13 předešlých debat, ale přítomnost politické strany nebo hnutí v Poslanecké sněmovně Parlamentu ČR. Stejně kriticky se 9. září na Internetu vyjádřil člen Rady České televize Vratislav Dostál. 13. září se ke stížnosti přidala i Strana zelených.  Česká televize nakonec ještě během září klíč pro výběr účastníků Superdebaty změnila tak, že se jí účastnili zástupci těch stran a hnutí, které se objevily v nejméně dvou předešlých krajských debatách, což zvýhodnilo Piráty a Zelené na úkor Úsvitu. Nicméně koalice Svobodných a Soukromníků, která se účastnila dvou krajských debat, do Superdebaty nebyla pozvána, neboť pravidla České televize pro účast na Superdebatě stanovila koalicím hranici nejméně tří účastí v jednotlivých krajských debatách.

Studentské volby.

Organizace Člověk v tísni ve dnech 20. a 21. září opět zorganizovala studentské volby, kterých se zúčastnilo celkem 254 českých středních škol. Absolutním vítězem se stala Česká pirátská strana, která zvítězila v osmi krajích, ve třech krajích vyhrálo ANO 2011, v Karlovarském kraji uspělo hnutí PRO Zdraví a Sport a ve Zlínském kraji zvítězila samostatná kandidátka hnutí Svoboda a přímá demokracie. Studentské volby se oproti regulérním konaly též v Praze, kde nejvíce hlasů obdržela TOP 09.

Středočeský kraj.

Kandidátky.

Bylo podáno celkem 20 kandidátních listin.

Jihočeský kraj.

Kandidátky.

Bylo podáno celkem 23 kandidátních listin.

Plzeňský kraj.

Kandidátky.

Bylo podáno celkem 17 kandidátních listin.

Karlovarský kraj.

Kandidátky.

Ústecký kraj.

Kandidátky.

Výsledky.

ANO 2011 vyhrálo se ziskem 23,24% hlasů a 20 mandátů. Dosavadní členové krajské koalice KSČM a ČSSD ztratily dosavadní nadpoloviční počet mandátů, ODS obhájila všech 7 mandátů a do zastupitelstva zasedlo nově 5 zástupců koalice SPD–SPO. Naopak se do zastupitelstva nedostalo hnutí PRO!kraj, a nekandidovalo ani hnutí Severočeši.cz, jejichž zmocněnkyně nechala týden před volbami odvolat kompletní kandidátku.  Ve hře byly dvě varianty krajské koalice. První, ANO 2011 a KSČM, by zajišťovala pohodlnou většinu 33 křesel. Druhá, KSČM, ČSSD a SPD–SPO, by dala dohromady těsnou většinu 28 mandátů. Po měsíci vyjednávání se krajský výbor KSČM rozhodl pro „křehčí“ variantu s ČSSD a SPD–SPO.  KSČM má v jedenáctičlenné radě šest zástupců, ČSSD čtyři a koalice SPD–SPO jednoho. Hejtmanem byl na ustavující schůzi podruhé zvolen Oldřich Bubeníček. Místo statutárního zástupce získala ČSSD.

Liberecký kraj.

Kandidátky.

Královéhradecký kraj.

Kandidátky.

Pardubický kraj.

Kandidátky.

Bylo podáno celkem 22 kandidátních listin.

Kraj Vysočina.

Kandidátky.

Výsledky.

V Kraji Vysočina se v krajských volbách hlasovalo celkem v 1137 okrscích, celkem mohlo volit 413 171 voličů, z nich přišlo celkem 154 270 osob, volební účast tak byla 37,34 %. Kraj Vysočina tak byl druhým krajem s nejvyšší volební účastí. Zvoleny bylo šest subjektů, byly to: ČSSD, ANO, KDU-ČSL, ODS, Starostové PRO VYSOČINU, Koalice Svoboda a přímá demokracie Tomio Okamura a Strana Práv občanů, celkem kandidovalo 21 subjektů.  Zvítězila Česká strana sociálně demokratická (19,37 %), další v pořadí byly strany ANO 2011 (17,04 %), KDU-ČSL (13,41 %), Komunistická strana Čech a Moravy (11,4 %), Občanská demokratická strana (9,1 %), Starostové PRO VYSOČINU (6,84 %) a Koalice Svoboda a přímá demokracie Tomio Okamura a Strana Práv občanů (6,4 %).  Ustavující zastupitelstvo se konalo 1. listopadu 2016, hejtmanem byl zvolen opět MUDr. Jiří Běhounek, prvním náměstkem hejtmana se stal Pavel Franěk (ANO), dalšími náměstky byli zvoleni Josef Pavlík (ANO), Pavel Pacal (Starostové PRO VYSOČINU) a Jan Hyliš (ČSSD).

Jihomoravský kraj.

Kandidátky.

Olomoucký kraj.

Kandidátky.

Bylo podáno celkem 21 kandidátních listin. (v závorce je uvedeno číslo hlasovacího lístku)

Zlínský kraj.

Kandidátky.

Moravskoslezský kraj.

Předvolební průzkumy.

Není-li uvedeno jinak, jedná se o volební preference.

Výsledky v obcích.

Nejjednoznačněji se rozhodovali občané ve městěch Hrádek nad Nisou (68,99 % hlasů pro SLK, Chrastava (63,37 % také pro Starosty) a Nová Bystřice (57,22 % pro ČSSD).

Volby do zastupitelstev krajů v roce 2016 se konaly 7. a 8. října 2016. O datu jejich konání rozhodl prezident Miloš Zeman 21. dubna 2016. Volili se krajští zastupitelé ve 13 krajích mimo hlavní město Prahu, kde má pravomoci obdobné krajskému zastupitelství zastupitelstvo hlavního města Prahy zvolené v roce 2018. Volby proběhly ve třetině volebních obvodů souběžně s volbami do Senátu a v deseti městech a obcích souběžně s místními referendy (z nichž největší bylo referendum o poloze hlavního nádraží v Brně).

Les élections régionales tchèques de () se tiennent du 7 au, afin d'élire les des 13 régions tchèques (Prague n'est pas concerné).


Popis.

Jalovec polokulovitý je dvoudomý nebo vzácně jednodomý strom dorůstající výšky 10 až 20 metrů a výčetního průměru kmene 1 až 2 metry. Na horských stanovištích při hranici lesa někdy roste jako keř. Většinou je jednokmenný. Koruna je kuželovitá nebo nepravidelná. Nejmladší větévky jsou dlouhé, rozkladité nebo vystoupavé, 1 až 2 mm tlusté. Na mladých rostlinách jsou téměř vzpřímené, na letitých exemplářích naopak až převislé. Kůra je na mladých větévkách zprvu hladká, později šupinovitě odlupčivá a rezavě hnědá. Starší exempláře mají rezavě až šedě hnědou, vláknitou, podélně brázditou borku odlupující se v dlouhých pruzích. Jehlice jsou šupinovité i jehlicovité. Jehlicovité listy jsou většinou přítomny jen na mladých rostlinách a v dospělosti mizejí. Jsou pichlavé, křižmostojné nebo v přeslenech po 3, 3 až 7 mm dlouhé, na spodní straně vypouklé. Šupinovité listy jsou křižmostojné, kosočtverečně vejčité, těsně přilehlé, 1 až 2,5 mm dlouhé, na starších větvích delší. Na rubu je ve střední části žlázka. Samčí šištice jsou elipsoidní, 3 až 5 mm dlouhé, jednotlivé na konci nebo při konci nejmladších větví. Mladé samičí šištice jsou tmavě zelené, jednotlivé, na konci nebo při konci nejmladších větví. Zralé jalovčinky jsou světle hnědé až modročerné, na povrchu s šedým povlakem, obvejčitě kulovité až téměř trojúhelníkovité. Obsahují 2 až 3 semena. Semena jsou hranatě vejcovitá, 3 až 6 mm dlouhá.

Rozšíření.

Jalovec polokulovitý se vyskytuje ve velehorách Střední Asie na území Kyrgyzstánu, Kazachstánu, Uzbekistánu, Tádžikistánu, sv. Afghánistánu, Pákistánu (Baltistán, Hindúkuš, Karákóram, Kohistán), severní Indie (Kašmír, Džammú, Himáčalpradéš) a Nepálu. Okrajově přesahuje i do Číny (jz. Sin-ťiang, Tibet). Roste v sušších vysokohorských údolích v nadmořských výškách od 1600 do 4300 metrů. Charakteristickým stanovištěm jsou otevřené skalnaté svahy a skalní výchozy, kde roste jako součást jehličnatých nebo smíšených lesů, nejčastěji ve společnosti jedle "Abies pindrow", cedru himálajského ("Cedrus deodara"), smrku Schrenkova ("Picea schrenkiana") nebo borovice himálajské ("Pinus wallichiana"). Nad touto zónou a na jižních svazích, kde převažuje jalovcová vegetace, roste spolu s druhy "Juniperus pseudosabina" a "J. excelsa" subsp. "polycarpos". Roste i v ledovcových morénách a v subalpínské keřové vegetaci.

Ekologie.

Tento druh jalovce roste v přírodě v extrémních podmínkách. Je schopný odolávat značnému suchu i velkým rozdílům teplot, které přináší vysokohorské prostředí. Šupinovité jehlice jsou kryty tlustou vrstvou kutikuly, která je nejtlustší ze všech druhů jalovců a dodává jehlicím tohoto druhu charakteristický lesk. Na rozdíl od jiných vysokohorských jalovců nevytváří jalovec polokulovitý ve vyšších výškách plazivé formy a na hranici lesa roste nanejvýš keřovitě.

Taxonomie.

Druh je řazen v rámci rodu "Juniperus" do sekce "Sabina". Podle výsledků fylogenetických studií je nejblíže příbuzným druhem jalovec čínský ("J. chinensis"). Odlišuje se mj. přítomností obou typů jehlic, kdežto jalovec polokulovitý má v dospělosti pouze šupinovité jehlice.

Význam.

V oblasti svého výskytu je jalovec polokulovitý používán zejména jako palivo. Dřevo je v omezené míře používáno ke zhotovování suvenýrů a uměleckých předmětů. Je pěstován velice zřídka a bývá též zaměňován s jinými druhy. Z českých botanických zahrad a arboret je uváděn pouze z Dendrologické zahrady v Průhonicích. Okrasné kultivary nejsou známy.

Pěstování.

V podmínkách České republiky je jalovec polokulovitý plně mrazuvzdorný. Daří se mu na plném slunci, snáší však i polostín. Na půdu není náročný, vyhovuje mu kamenitá a propustná půda. Zóna odolnosti je udávána 4 (až do -34 °C). Množí se výsevem nebo řízkováním.

Jalovec polokulovitý ("Juniperus semiglobosa") je jehličnatá dřevina z čeledi cypřišovité. Je to strom dorůstající výšky 10 až 20 metrů. Jehličí dospělých rostlin je drobné a šupinovité. Vyskytuje se ve velehorách Střední Asie. Je vzácně pěstován jako sbírková dřevina.

Le Juniperus semiglobosa (Genévrier Crayon de l'Himalaya ; Chinese: 昆仑多子柏; pinyin: "Kūnlún duō zi bǎi") est une espèce de genévrier originaire des montagnes de l'Asie Centrale, du Nord-Est de l'Afghanistan, de l'Ouest de la Chine (Xinjiang), du Nord du Pakistan, du Sud-Est du Kazakhstan, du Kirghizistan, de l'Ouest du Népal, du Nord de l'Inde, du Tajikistan et de l'Ouzbékistan. Il pousse à des altitudes comprises entre 1550 et 4350 m.