Název.

V roce 1568 byl španělský mořeplavec Álvaro de Mendaña de Neira prvním Evropanem, který navštívil souostroví Šalomounových ostrovů. Pojmenoval je Islas Salomón („Šalomounovy ostrovy“) po bohatém biblickém králi Šalomounovi. Domníval se, že se jedná o onu bájnou zemi, odkud Šalomoun vozil poklady a zlato, které mělo být použito na stavbu chrámu v Jeruzalémě.  Během většiny období britské nadvlády bylo území oficiálně pojmenováno „Britský protektorát Šalomounových ostrovů“. Dne 22. června 1975 bylo území přejmenováno na „Šalomounovy ostrovy“. Když se Šalomounovy ostrovy staly nezávislými v roce 1978, zachovaly si tento název.  V českých textech se název ostrovů vyskytuje ve dvou variantách: Šalomounovy i Šalamounovy ostrovy. Ústav pro jazyk český AV ČR uvádí ve "Slovníku spisovné češtiny" jako spisovné obě tyto varianty, v Internetové jazykové příručce pak pouze variantu Šalamounovy ostrovy. Český úřad zeměměřický a katastrální uvádí v "Indexu českých exonym" jen název Šalomounovy ostrovy.

Historie.

Dávná historie.

Papuánci začali ostrovy kolonizovat kolem roku 30 000 před naším letopočtem. Austronesiané pak přišli roku 4000 př. n. l., také s sebou přinesli kulturní prvky, jako jsou kánoe outrigger. Mezi lety 1200 a 800 př. n. l. přicházeli předkové Polynésanů, obyvatel ostrova Lapita z Bismarckova souostroví, se svou charakteristickou keramikou.

Evropský kontakt (1568).

Prvním Evropanem, který navštívil ostrovy, byl španělský mořeplavec Álvaro de Mendaña de Neira, který připlul z Peru v roce 1568. Před příchodem Evropanů byli lidé Šalomounových ostrovů proslulí kanibalismem.  Křesťanští misionáři začali navštěvovat ostrovy v polovině 19. století. Nejprve se jim mezi domorodci dařilo velmi málo, protože tzv. „kosení“ (často brutální nábor nebo únos pracovníků na cukrovarnické plantáže v australském Queenslandu a na Fidži) vedlo k řadě represálií a masakrů a tím k odporu domorodců vůči cizincům. Zlo pracovního obchodu vedlo Spojené království k tomu, aby v červnu 1893 vyhlásilo protektorát nad jižními Šalomounovými ostrovy.  V letech 1898 a 1899 byly k britskému protektorátu přidány další vzdálené ostrovy. V roce 1900 byl zbytek souostroví (severní Šalomounovy ostrovy), území dříve pod německou jurisdikcí, převedeno na britskou správu, kromě ostrovů Buka a Bougainville, které ještě zůstaly pod německou správou v rámci Německé Nové Guineje. Obchodní a společenské styky domorodců mezi západními Šalomounovými ostrovy Mono a Alu a tradičními společnostmi na jihu Bougainville však bez překážek pokračovaly.  Pod britským protektorátem se misionáři na Šalomounových ostrovech pevně usadili a podařilo se jim obrátit většinu obyvatelstva na křesťanství. Na počátku 20. století zahájilo několik britských a australských firem rozsáhlé kokosové výsadby. Ekonomický růst však byl pomalý a ostrované z něj měli jen malý užitek.  Novinář Joe Melvin navštívil souostroví v roce 1892 jako součást svého tajného vyšetřování tzv. „kosení“ domorodců. V roce 1908 ostrovy navštívil také americký novinář a spisovatel Jack London, který cestoval po Tichomoří na lodi "Snark".

Druhá světová válka.

S vypuknutím druhé světové války se většina plantážníků a obchodníků evakuovala do Austrálie a většina kultivace přestala. Některé z nejsilnějších bojů o válku se objevily i u Šalomouňanů. Nejvýznamnější operace spojeneckých sil proti japonským císařským silám byla zahájena 7. srpna 1942 se souběžnými námořními bombardováními a obojživelnými přistáními na Floridských ostrovech u Tulagi a Red Beach na Guadalcanalu.  Bitva o Guadalcanal se stala důležitou a krvavou kampaní, která se bojovala v tichomořské válce, když spojenci začali odpuzovat japonskou expanzi. Strategicky významné během války byly pobřežní strážci operující ve vzdálených lokalitách, často na japonských ostrovech, které v průběhu kampaně poskytovaly včasné varování a zpravodajství japonských námořních, armádních a leteckých hnutí.  Seržant-major Jacob Vouza byl pozoruhodný rybář, který po zachycení odmítl sdělit spojenecké informace navzdory výslechu a mučení japonských císařských sil. Získal medaili Silver Star od Američanů, což je třetí nejvyšší hodnost Spojených států za bojovnost.  Ostrované z Biuku Gasa a Eroni Kumana byli první, kdo našli ztroskotaného Johna F. Kennedyho a jeho posádku letadla PT-109. Navrhli použít šťávu z kokosových ořechů pro k napsání záchranné zprávy, která byla doručena na kánoi. Tato zpráva byla později uložena na psacím stole Kennedyho, když se stal prezidentem Spojených států.  Šalomounovy ostrovy se staly jednou z hlavních bitevních oblastí v jižním Pacifiku. Byla na nich nasazena slavná squadrona "Black Sheep" VMF-214, které velel major Greg "Pappy" Boyington. „Slot“ byl název pro průliv New Georgia, když ho tzv. Tokijský expres používal k zásobování japonské posádky na Guadalcanalu. Více než 36 000 Japonců na Guadalcanalu bylo zabito, pohřešováno jich bylo zhruba 26 000, 9 000 zemřelo na nemoci a 1000 bylo zajato.

Nezávislost.

Místní rady byly zřízeny v padesátých letech když se na ostrovech zlepšila situace po druhé světové válce. Nová ústava byla založena v roce 1970 a volby se konaly, ačkoli ústava byla zpochybněna a nová byla vytvořena v roce 1974. V roce 1973 došlo k prvnímu cenovému šoku ropy a zvýšené náklady na provozování kolonie se staly nákladné pro britské správce.  Po nezávislosti sousední Papuy Nové Guiney od Austrálie v roce 1975 získaly Šalomounovy ostrovy samosprávu v roce 1976. Nezávislost byla udělena 7. července 1978. První premiér byl Peter Kenilorea a Šalomounovy ostrovy si zachovaly monarchii.  V září roku 2012 vévoda a vévodkyně z Cambridge navštívili ostrovy u příležitosti 60. výročí nastoupení královny Alžběty II. na trůn Spojeného království.

Etnické nepokoje (1998–2003).

Obyčejně označované jako napětí nebo etnické napětí, počáteční občanské nepokoje byly charakterizovány hlavně bojem mezi Hnutí za svobodu Isatabu (známé také jako Guadalcanal Revolutionary Army) a Malaita Eagle Force (stejně jako Marau Eagle Force). (Přestože velká část konfliktu byla mezi lidmi z Guadalcanalu a z Malaity, knihy Kabutaulaka (2001) a Dinnen (2002) argumentují, že označení „etnického konfliktu“ je zjednodušení.)  Koncem roku 1998 zahájili bojovníci na ostrově Guadalcanal kampaň zastrašování a násilí vůči malaitským osadníkům. Během příštího roku uteklo tisíc malaiťanů zpět na Malaitu nebo do hlavního města Honiary (která, i když leží na Guadalcanalu, je převážně obývaná malaitskými a šalomounskými ostrovany z jiných provincií). V roce 1999 byla zřízena Eagle Force Malaita (MEF).  Reformistická vláda Bartholomewa Ulufa'alu se snažila reagovat na složitost tohoto vyvíjejícího se konfliktu. V závěru roku 1999 vláda vyhlásila čtyřměsíční stav nouze. Bylo také mnoho pokusů o usmíření, ale bez úspěchu. Ulufa'alu také požádal o pomoc z Austrálie a Nového Zélandu v roce 1999, ale jeho odvolání bylo zamítnuto.  V červnu 2000 byl Ulufa'alu unesen milicemi členy MEF, kteří cítili, že ačkoli byl malaiťan, nečinil natolik, aby chránil jejich zájmy. Ulufa'alu následně rezignoval za jeho propuštění. Manasseh Sogavare, který dříve pracoval jako ministr financí ve vládě Ulufa'alu, ale následně vstoupil do opozice, byl zvolen předsedou vlády ve věku od 23 do 21 let ve vztahu k reverendovi Leslie Bosetovi. Nicméně volby Sogavareho byly okamžitě vyhloubené, protože šest poslanců (kteří se považovali za stoupence Boseta) nebylo schopno se zúčastnit parlamentu kvůli rozhodujícímu hlasování.  V říjnu 2000 byla mírovou dohodou v Townsville podepsána Malaita Eagle Force, prvky IFM a vládou Šalomounových ostrovů. Toto bylo těsně následováno dohodou o míru v únoru 2001 podepsanou Marau Eagle Force, Hnutí za svobodu Isatabu, provinciální vládou na Guadalcanalu a vládou Šalomounových ostrovů. Klíčový militantní vůdce Guale, Harold Keke, však odmítl podepsat dohodu, což způsobilo rozdělení s Guale skupinami. Následně Guale podepsali dohody, kterou vedl Andrew Te'e, spojili s policií ovládanou malaitánskou skupinou, aby vytvořili „Společné operační síly“. Během následujících dvou let se konflikt přestěhoval do Weather Coast na Guadalcanalu, zatímco společné operace se neúspěšně pokoušely zachytit Kekeho a jeho skupinu.  Nové volby v prosinci 2001 přinesl Allan Kemakezovi předsedovi předsedy vlády za podpory jeho strany Lidové aliance a Asociace nezávislých členů. Zákon a pořádek se zhoršily s tím, jak se povaha konfliktu posunula: ve Weather Coast pokračovalo násilí, zatímco milovníci v Honiaře se stále více zaměřovali svou pozornost na zločiny a vydírání. Ministerstvo financí bylo často obklopeno ozbrojenými muži, když mělo dojít k financování. V prosinci 2002 ministr financí Laurie Chan rezignoval poté, co byl donucen k ozbrojenému stíhání, aby podepsal kontrolu provedenou některým ozbrojencům. Konflikt také vypukl v západní provincii mezi místními obyvateli a osadníky z Malaity. Renegovaní členové Revoluční armády Bougainville (BRA) byli pozváni jako ochranářská síla, ale nakonec způsobili tolik potíží, kolik zabránili.  Převládající atmosféra bezpráví, rozsáhlé vydírání a neúčinná policie podnítila formální žádost vlády Šalomounových ostrovů o pomoc zvenčí. S krachem země a hlavním městem v chaosu byla žádost jednomyslně podpořena v Parlamentu.  V červenci 2003 přišla na Šalomounovy ostrovy australská a tichomořská ostrovní policie a vojska pod záštitou australské Regionální asistenční mise na Šalomounových ostrovech (RAMSI). Značný mezinárodní bezpečnostní kontingent 2 200 policistů a vojsk vedených Austrálií a Novým Zélandem a s zástupci asi 20 dalších pacifických států začal příští měsíc při operaci Helpem Fren. Od té doby někteří komentátoři považovali zemi za neúspěšnou. Nicméně jiní akademici tvrdí, že spíše než selhávání státu, je to neformální stát: stát, který nikdy nekonsolidoval ani po desetiletích nezávislosti.  V dubnu 2006 padlo obvinění, že nově zvolený předseda vlády Snyder Rini použil úplatky od čínských podnikatelů k nákupu hlasů poslanců parlamentu, vedl k masovým nepokojům v hlavním městě Honiara. Hluboká podrážděnost vůči menšinové čínské podnikatelské komunitě vedla k tomu, že v čínské čtvrti bylo město zničeno. Napětí se také zvýšilo přesvědčením, že do Číny byly vyváženy velké částky peněz. Čína poslala charterové letadlo, aby evakuovala stovky Číňanů, kteří utekli, aby se vyhnuli nepokojům. Evakuování byli také Australané a Britové.

Zemětřesení.

Dne 2. dubna 2007 v 07:39 místního času (UTC +11) došlo k zemětřesení o velikosti 8,1 na hypocentru 8,453 jižně, 156,957 východně, 349 kilometrů severozápadně od hlavního města Honiara a jihovýchodně od hlavního města Western provincie Gizo, v hloubce 10 km. Více než 44 dotřesů s velikostí 5,0 nebo více se objevilo až do 22:00 UTC, ve středu 4. dubna 2007. Následná tsunami zabila nejméně 52 lidí, zničilo více než 900 domů a zanechalo tisíce lidí bez domova. Otřesy prodloužily pobřeží jednoho ostrova, Ranongga, až o 70 metrů (230 stop), vystavující mnoho nedotčených korálových útesů.  6. února 2013 došlo na epicentru 10,80 jižně, 165,11 východně na ostrovech Santa Cruz na zemi s hodnotou 8,0, následovanou tsunami až 1,5 metru. Nejméně devět lidí bylo zabito a mnoho domů zbořeno. Hlavnímu zemětřesení předcházela řada zemětřesení o velikosti až 6,0.

Politika.

Šalomounovy ostrovy jsou konstituční monarchií a mají parlamentní systém vlády. Královna Alžběta II. je zastoupena monarchou Šalomounových ostrovů a hlavou státu, je zastoupena generálním guvernérem, který parlament volí na pětileté funkční období. Jednokomorový parlament s 50 členy, zvolený za čtyřleté období. Parlament však může být zrušen většinovým hlasováním svých členů před ukončením jeho funkčního období. Parlamentní zastoupení je založeno na jednomístných volebních obvodech. Volit mohou občané starší 21 let. Hlava vlády je předseda vlády, který je zvolen parlamentem a volí kabinet. Každé ministerstvo je vedeno členem kabinetu, kterému pomáhá stálý sekretář, kariérní státní úředník, který řídí pracovníky ministerstva. Vláda Šalomounových ostrovů se vyznačuje slabými politickými stranami a vysoce nestabilními parlamentními koalicemi. Podléhají častému vyslovení nedůvěry, což vede k častým změnám ve vedení vlády a jmenování kabinetu.  Vlastnictví pozemků je vyhrazeno pro ostrovany. Zákon stanoví, že cizinci s bydlištěm v zahraničí, jako je například Čína a Kiribati, mohou získat občanství prostřednictvím naturalizace. Pozemek je obecně stále držen na základě rodiny nebo vesnice a může být předán matce nebo otci podle místního zvyku. Ostrované se zdráhají poskytnout pozemky pro netradiční hospodářské podniky, což vedlo k neustálým sporům o vlastnictví půdy.  Šalomounovy ostrovy nezachovávají žádné vojenské síly, ačkoli téměř 500 policistů zahrnuje jednotku ochrany hranic. Policie také odpovídá za hasičskou službu, pomoc při katastrofách a námořní dohled. Policie je vedena komisařem, který jmenuje generální guvernér a odpovídá předsedovi vlády.  Dne 27. prosince 2006 přijala vláda Šalomounových ostrovů kroky, které by zabránily návratu australského policejního velitele. Dne 12. ledna 2007 nahradila Austrálie svého nejvyššího diplomata vyhoštěného ze Šalomounových ostrovů za politický zásah do smírného kroku, jehož cílem je ulehčit čtyřměsíční spor mezi oběma zeměmi.  Dne 13. prosince 2007 byl předseda vlády Manasseh Sogavare odvolán hlasováním o nedůvěře parlamentu po odchodu pěti ministrů opozici. Bylo to poprvé, kdy předseda vlády na Šalomounových ostrovech ztratil funkci. 20. prosince zvolil parlament kandidáta opozice (a bývalého ministra školství) Dereka Sikuu za předsedu vlády.

Justice.

Generální guvernér jmenuje hlavního soudce nejvyššího soudu na radu předsedy vlády a vůdce opozice. Generální guvernér jmenuje ostatní soudce radou soudní komise. Soudní komise tajné rady (se sídlem ve Spojeném království) slouží jako nejvyšší odvolací soud. Současným hlavním soudcem je pan Albert Palmer.  Od března 2014 je Edwin Goldsbrough předsedou odvolacího soudu pro Šalomounovy ostrovy. Soudce Goldsbrough předtím působil jako soudce nejvyššího soudu Šalomounových ostrovů během pětiletého funkčního období (2006-2011). Soudce Edwin Goldsbrough pak sloužil jako hlavní soudce ostrovů Turk a Caicos.

Vojsko.

Ačkoli místní vojáci britských vojenských sil Šalomounových ostrovů byli součástí spojeneckých sil, kteří se účastnili boje během druhé světové války, země nemá od svého vzniku žádné řádné vojenské síly. Různé polovojenské složky policejních sil Královských Šalomounových ostrovů (RSIPF) byly rozpuštěny a odzbrojeny v roce 2003 po intervenci regionální asistenční mise na Šalomounových ostrovech (RAMSI). RAMSI má malý vojenský oddíl vedený australským velitelem odpovědným za pomoc policejnímu prvku RAMSI v oblasti vnitřní a vnější bezpečnosti. RSIPF stále provozuje dvě palubní lodě (RSIPV Auki a RSIPV Lata), které de facto tvoří námořnictvo Šalomounových ostrovů.  Z dlouhodobého hlediska se předpokládá, že RSIPF obnoví obrannou roli země. Policejní síla je vedena komisařem, který jmenuje generální guvernér a odpovídá ministrovi policie, národní bezpečnostní a nápravné služby.  Policejní rozpočet Šalomounových ostrovů byl zatížen kvůli čtyřleté občanské válce. Po řádění cyklonu Zoe na ostrovech Tikopia a Anuta v prosinci 2002 musela Austrálie poskytnout vládě Šalomounových ostrovů 200 000 šalomounských dolarů (50 000 dolarů australských) za pohonné hmoty a dodávky pro hlídkovou loď Lata, která se plavila se záchrannými prostředky (součástí práce RAMSI je pomoc vlády Šalomounových ostrovů za účelem stabilizace rozpočtu).

Mezinárodní vztahy.

Šalomounovy ostrovy jsou členem Organizace spojených národů, Commonwealthu, Fóra tichomořských ostrovů, Komise pro jižní Tichomoří, Mezinárodního měnového fondu a dalších významných organizací.  Politická scéna Šalomounových ostrovů byla ovlivněna jeho postavením ohledně Čínské republiky (ROC) a Čínské lidové republiky (ČLR). Šalomounovy ostrovy uznaly diplomatické uznání Čínské republice (Tchaj-wanu) a uznaly ji za jediný legitimní vládu celé Číny, čímž dali Tchaj-wanu zásadní hlasy v Organizaci spojených národů. Lukrativní investice, politické financování a preferenční půjčky od Čínské republiky a Čínské lidové republiky stále více manipulovaly s politickou krajinou Šalomounových ostrovů.  Vztahy s Papuou Novou Guineou, které se staly napjaté kvůli přílivu uprchlíků z bougainvilského povstání a útokům na severní ostrovy Šalomounových ostrovů, které prováděly bougainvilští rebelové, byly opraveny. Mírová dohoda z roku 1998 na Bougainville odstranila ozbrojenou hrozbu a oba národy urovnaly hraniční operace v dohodě z roku 2004.

Administrativní členění.

Pro místní správu je země rozdělena do deseti administrativních oblastí, z nichž devět jsou provincie spravované zvolenými provinčními shromážděními a desátou je hlavní město Honiara, spravované městskou radou Honiara.

Lidská práva.

Existují obavy a problémy týkající se lidských práv, pokud jde o vzdělání, vodu, hygienu, ženy a osoby, které se identifikují jako lesbičky, homosexuálové, bisexuální nebo transsexuálové.  Homosexualita je na Šalomounových ostrovech nezákonná.

Geografie.

Šalomounovy ostrovy jsou ostrovní země, která leží východně od Papuy Nové Guiney a je složena z mnoha ostrovů: Choiseul, ostrovy Shortland; ostrovy New Georgia; Santa Isabel; Russellovy ostrovy; Nggela (ostrovy Floridy); Malaita; Guadalcanal; Sikaiana; Maramasike; Ulawa; Uki; Makira (San Cristobal); Santa Ana; Rennell a Bellona; Ostrovy Santa Cruz a vzdálené, malé ostrovy jako Tikopia, Anuta, Fatutaka a Falkie Atoll.  Ostrovy leží mezi šířkami 5° a 13° jižní šířky a 155° a 169° východní délky. Vzdálenost mezi nejzápadnějšími a nejvýchodnějšími ostrovy je přes 1 500 kilometrů. Ostrovy Santa Cruz se nacházejí severně od Vanuatu a jsou zvláště izolovány více než 200 kilometrů od ostatních ostrovů. Bougainville je geograficky součástí souostroví Šalomounových ostrovů, ale politicky součástí Papuy Nové Guineje. Falkie Atoll, který je blíže k Bougainvilleu než k Choiseulu je součástí Šalomounových ostrovů.

Klima.

Oceánsko-ekvatoriální klima je velmi vlhké po celý rok, průměrná teplota je 26,5 °C (79,7 °F) s minimem extrémních teplot nebo výkyvem počasí. Červen až srpen je chladnější období. Přestože období sucha a dešťů nejsou, severozápadní větry od listopadu do dubna přinášejí častější srážky a občasné bouře nebo cyklóny. Roční srážky jsou asi 3 050 milimetrů.

Ekologie.

Souostroví Šalomounových ostrovů je součástí dvou odlišných pozemských ekoregionů. Většina ostrovů je součástí ekoregionu deštných pralesů Šalomounových ostrovů, která zahrnuje také ostrovy Bougainville a Buka; Tyto lesy se dostaly pod tlak z lesních činností. Ostrovy Santa Cruz jsou součástí ekoregionu deštných pralesů Vanuatu spolu se sousedním souostroví Vanuatu. Kvalita půdy se pohybuje od extrémně bohatých sopečných (sopky s různým stupněm aktivity na některých větších ostrovech) až po relativně neplodný vápenec. Více než 230 druhů orchidejí a dalších tropických květin krášlí krajinu.  Ostrovy obsahují několik aktivních a spících sopek. Nejaktivnější jsou sopky Tinakula (ostrov Tinakula v provincii Temotu) a podmořská sopka Kavachi v provincii Western.

Ekonomika.

HDP na obyvatele Šalomounových ostrovů je 600 USD, což je řadí mezi méně rozvinuté státy. Více než 75% jejich pracovní síly se zabývá zemědělstvím a rybolovem. Většina vyráběných výrobků a ropných produktů musí být dovezena. Až do roku 1998, kdy světové ceny tropického dřeva prudce klesaly, dřevo bylo hlavním vývozním produktem Šalomounových ostrovů. Poslední léta jsou lesy Šalomounových ostrovů nebezpečně nadměrně využívány těžbou dřeva.  Mezi další důležité plodiny a vývozy patří kopra a palmový olej. V roce 1998 začala těžba zlata v Gold Ridge na Guadalcanalu. Výzkum nerostných surovin v dalších oblastech pokračoval. V důsledku etnického násilí v červnu 2000 přestaly vývozy palmového oleje a zlata, zatímco vývoz dřeva klesal. Ostrovy jsou bohaté na nerozvinuté nerostné suroviny, jako je olovo, zinek, nikl a zlato.  Rybolov na Šalomounových ostrovech také nabízí vyhlídky na vývoz a domácí ekonomickou expanzi. Japonský společný podnik, Solomon Taiyo Ltd., který provozoval jedinou konzervárnu ryb vzemi, se v roce 2000 uzavřel v důsledku etnických nepokojů. Ačkoli plantáže byly znovu otevřeny v rámci místní správy, vývoz tuňáků se neobnovil. Jedná se o probíhající jednání, které může vést k eventuálnímu opětovnému otevření důlní hory Gold Ridge a hlavních plantáží palmového oleje.  Cestovní ruch, zejména potápění, je důležitým odvětvím služeb na Šalomounových ostrovem. Růst cestovního ruchu je omezován nedostatetečně rozvinutou infrastrukturou.  Vláda Šalomounových ostrovů byla v roce 2002 insolventní. Od intervence RAMSI v roce 2003 vláda přepracovala svůj rozpočet. Konsolidovala a znovu sjednala svůj domácí dluh a s Australskou podporou nyní usiluje o nové sjednání svých zahraničních závazků. Hlavními dárci pomoci jsou Austrálie, Nový Zéland, Evropská unie, Japonsko a Čína.  Soudy Šalomounových ostrovů znovu schválily vývoz živých delfínů za účelem zisku, nejvíce do Dubaje ve Spojených arabských emirátech. Tato praxe byla původně zastavena vládou v roce 2004 po mezinárodním rozrušení nad přepravou 28 žijících delfínů do Mexika. Tento krok vyústil kritikou jak z Austrálie, tak z Nového Zélandu, stejně jako z několika ochranářských organizací.

Energie.

Skupina vývojářů obnovitelných zdrojů energie, která pracuje pro Komisi pro aplikovanou geologickou politiku jižního Pacifiku (SOPAC) a která je financována z partnerství pro obnovitelnou energii a energetickou účinnost (REEEP), vytvořila systém, který umožňuje místním komunitám přístup k obnovitelné energii, jako jsou solární, větrné elektrárny, aniž by bylo nutné zvyšovat značné částky hotovosti. Podle tohoto plánu mohou ostrované, kteří nejsou schopni platit za hotové solární lampy, platit v naturáliích.

Demografie.

Od roku 2006 bylo na Šalomounových ostrovech 552 438 lidí.

Etnické skupiny.

Většina ostrovanů je etnicky melanéská (94,5 %). Polynésani (3 %) a mikronésani (1,2 %) jsou dvě další významné skupiny. Existuje několik tisíc etnických číňanů. Na ostrovech také žije kolem 350 muslimů.

Jazyky.

Zatímco angličtina je oficiálním jazykem, pouze 1–2 % obyvatel hovoří anglicky. Nejrozšířenějším jazykem je místní anglický pidžin, který je spjatý s Tok Pisin Papuy Nové Guiney, ale nemá oficiální status.  Počet místních jazyků Šalomounových ostrovů je 74, z toho 70 žijících jazyků a 4 zaniklých, podle Ethnologue, Languages of the World. Melanéskými jazyky (převážně na jihovýchodních ostrovních skupinách) se mluví také na centrálních ostrovech.  Polynéské jazyky jsou na ostrovech Rennell a Bellona na jihu, Tikopia, Anuta a Fatutaka na dálnému východu, Sikaiana na severovýchod a Luaniua na severu (Ontong Java Atoll, také známý jako Atoll Lord Howe). Imigrantská populace Gilbertese (i-Kiribati) mluví mikronéským jazykem.

Náboženství.

Náboženství Šalomounových ostrovů je převážně křesťanské (křesťané tvoří asi 92% populace). Hlavní křesťanská církvejsou: anglikánská církev Melanésie 35 %, římští katolíci 19 %, evangelická církev jižních moří 17 %, sjednocená církev Papuy Nové Guiney a Šalomounových ostrovů 11 % a adventisté sedmého dne 10 %. Dalších 5 % se drží domorodých přesvědčení.  Zbývající se drží islámu, bahájské víry, svědků Jehovových a Církve Ježíše Krista Svatých posledních dnů (kostel LDS). Podle nejnovějších zpráv žije na Šalomounových ostrovech asi 350 muslimů, včetně členů Ahmadiyjské muslimské komunity.

Zdraví.

Ženská délka života při narození byla 66,7 roku a délka života u mužů při narození byla v roce 2007 na úrovni 64,9. V letech 1990-1995 byla míra plodnosti 5,5 narození na ženu. Vládní výdaje na zdraví na obyvatele činily 99 USD (PPP). Zdravá délka života při narození je 60 let.  Blonďaté vlasy se vyskytují u 10 % populace na ostrovech. Po letech dotazů vedly studie k lepšímu porozumění blonďatého genu. Zjištění ukazují, že blonďatá vlasová vlastnost je způsobena změnou aminokyselin v proteinu TYRP1. To představuje největší výskyt blonďatých vlasů mimo evropský vliv ve světě. Zatímco 10 % ostrovanů zahrnuje blonďatý fenotyp, 26 % populace nese také recesivní vlastnost.

Vzdělání.

Vzdělávání na Šalomounových ostrovech není povinné a pouze 60 % dětí ve školním věku má přístup k základnímu vzdělání.  Od roku 1990 do roku 1994 vzrostl počet základních škol z 84,5 % na 96,6 %. V roce 2001 nebyly školy k dispozici. Zatímco míra zápisu naznačuje míru angažovanosti ve vzdělávání, ne vždy odráží účast dětí ve škole.  Úsilí a plány, které vypracovalo Ministerstvo školství a rozvoje lidských zdrojů pro rozšíření vzdělávacích zařízení a zvyšování zápisu, byly brzděny nedostatkem vládního financování, špatnými programy odborné přípravy učitelů, špatnou koordinací programů a neúspěchem vlády platit učitelům. Procento vládního rozpočtu přidělené na vzdělání bylo v roce 1998 9,7 procenta, oproti 13,2 procenta v roce 1990.  Dosažená úroveň vzdělání mužů je vyšší než dosažené vzdělání žen. Univerzita jižního Pacifiku má areál na Šalomounových ostrovech, zatímco univerzita Papuy Nové Guiney také vytvořila oporu v zemi na Guadalcanalu.

Kultura.

V tradiční kultuře Šalomounových ostrovů se staré zvyky vydávají z jedné generace na druhou, údajně od samotných duchů duchů, aby vytvořily kulturní hodnoty Šalomounových ostrovů.

Média.

Rádio.

Rádio je nejsilnějším typem médií na Šalomounových ostrovech v důsledku jazykových rozdílů, negramotnosti a obtížnosti přijímání televizních signálů v některých částech země. Švýcarská Broadcasting Corporation (SIBC) provozuje veřejné rozhlasové služby, včetně národních stanic Radio Happy Isles 1037 na číselníku a Wantok FM 96,3 a provinční stanice Radio Happy Lagoon a dříve Radio Temotu. Tam jsou dvě komerční FM stanice, Z FM na 99,5 v Honiaře, ale pohledávka nad velkou většinou ostrova ven z Honiary, a PAOA FM u 97,7 v Honiaře (také vysílán na 107,5 v Auki), a jedna komunitní FM rozhlasová stanice, Gold Ridge FM na 88,7.

Noviny.

K dispozici je jeden deník "Solomon Star" a jedna on-line zpravodajská stránka "Solomon Times Online" (www.solomontimes.com), 2 týdeníky "Solomons Voice" a "Solomon Times" a 2 měsíčníky "Agrikalsa Nius" a "Citizen's Press".

Televize.

Neexistují žádné televizní stanice, které by pokryly celé Šalomounovy ostrovy, ale mohou být přijímány satelitní televizní stanice. V Honiaře však existuje kanál pro volné vysílání nazvaný "One Television" a znovu také vysílá "ABC Asia Pacific" (ABC Austrálie) a "BBC World News". K prosinci 2010 se obyvatelé mohli přihlásit k službě SATSOL, což je digitální služba placené televize, vysílající satelitní televizi.

Hudba.

Tradiční melanéská hudba na Šalomounových ostrovech zahrnuje jak sólový, tak i sólový vokál, rozdělené bubny a panpipecké soubory. Ve dvacátých letech dvacátého století začala vznikat bambusová hudba. V padesátých letech minulého století vytvořil Edwin Nanau Sitori píseň "Walkabout long chinatown", kterou vláda označila za neoficiální „národní píseň“ Šalomounových ostrovů. Moderní populární hudba zahrnuje různé druhy rockových a reggae prvků, stejně jako ostrovní hudbu.

Literatura.

Spisovatelé ze Šalomounových ostrovů zahrnují romány Rexforda Orotaloa a John Saunana a básník Jully Makini.

Sport.

Národní rugbyový odborový svaz Šalomounových ostrovů hrává od roku 1969 na mezinárodní úrovni. Zúčastnil se Oceánijského kvalifikačního turnaje pro světové poháry pro rugby v roce 2003 a 2007, ale neuspěl při každé příležitosti.  Národní týmy v asociačním fotbalu a souvisejícím futsalu a plážovém fotbalu se ukázaly jako nejúspěšnější v Oceánii. Národní fotbalový tým Šalomounových ostrovů je součástí konfederace OFC ve FIFA. V současné době se řadí mezi 184 z 209 týmů ve světovém žebříčku FIFA. Tým se stal prvním týmem, který porazil Nový Zéland v kvalifikaci na play-off místo proti Austrálii za kvalifikaci na mistrovství světa v roce 2006. V Austrálii byli poraženi 7-0 a doma 2-1.  Dne 14. června 2008 vyhrál šampionát Futualu, tým Kurukuru, na turnaji Oceánie Futsal Championship na Fidži, aby je kvalifikoval do Světového poháru FIFA Futsal 2008, který se konal v Brazílii od 30. září do 19. října 2008. Šalomounovy ostrovy jsou ve futsalu obhájci šampionů v oblasti Oceánie. V letech 2008 a 2009 vyhrál Kurukuru v Oceánii ve fotbale. V roce 2009 porazili hostitelský stát Fidži, 8-0. Kurukuru v současné době drží světový rekord pro nejrychlejší gól, který byl zaznamenán v oficiálním futsalovém zápase. To bylo stanoveno kapitánem Kurukuru Elliot Ragomo, který v červenci 2009 vstřelil novou sezónu proti Nové Kaledonii. Mají také méně záviděníhodný rekord pro nejhorší porážku v historii mistrovství světa ve futsale, když v roce 2008 byli poraženi Ruskem dvěma cíli až třicátým.  Fotbalový tým Bilikiki Boys, je statisticky nejúspěšnější v Oceánii. Vyhráli všechny tři regionální mistrovství, a tak se kvalifikovaly při každé příležitosti na mistrovství světa ve fotbale. Bilikiki Boys jsou od roku 2010 čtrnáctým místem na světě, což je vyšší než jiný tým z Oceánie.

Šalomounovy ostrovy či Šalamounovy ostrovy (, s výslovností ) jsou suverénní ostrovní stát, skládající se z šesti hlavních velkých ostrovů a více než 900 menších. Leží v Oceánii východně od Papuy Nové Guiney a severozápadně od Vanuatu. Rozloha souše činí 28 446 kilometrů čtverečních. Hlavní město, Honiara, se nachází na ostrově Guadalcanal. Název státu pochází ze stejnojmenného souostroví, obsahují i ostrovy Bougainville a Buka (část Papuy Nové Guiney), avšak nepatří sem ostrovy Rennell a Bellona a souostroví Santa Cruz. Celá tato oblast je součástí většího celku, Melanésie, jedné z hlavních částí Oceánie.

Les Îles Salomon () parfois simplement appelées les Salomon, sont un État situé à l'est-sud-est de la Papouasie-Nouvelle-Guinée. Les archipels qui composent ce pays se trouvent essentiellement en mer des Salomon et en mer de Corail. Les Salomon sont une monarchie membre du Commonwealth. Ils sont constitués d’une douzaine d’îles principales et de près d'un millier d'îles plus petites situées à cheval sur deux archipels : les îles Salomon pour la majorité du pays et les îles Santa Cruz pour la province de Temotu


Podmínky pro vznik lužního lesa.

Důležitá je přítomnost vodního toku nebo vysoké hladiny podzemní vody. Díky tomu je v půdě nedostatek kyslíku, a tak dochází k redukčním pochodům. Tím vznikají sloučeniny, které dávají půdě modré zbarvení a zvláštní zápach, tzv. glejové půdy.

Druhové složení.

Flóra.

Typickými stromy lužních lesů jsou topol, dub, jasan, jilm, olše, vrba a lípa. Na prosvětlenějších místech se vyskytují keře jako střemcha, zimolez, svída, kalina či bez.  Bylinné složení je ovlivněno přítmím, které ve spodních patrech lesa panuje. Mnohé rostliny se popínají, aby se dostaly výše, jako například chmel otáčivý. Různé šlahouny pak tvoří popenec obecný, ostružiník či svízel. Na jaře vzniká v lužních lesích tzv. jarní aspekt – porost světlomilných rostlin, které kvetou, ještě než vyraší listy stromů. Mezi tyto rostliny patří bledule jarní, sněženka podsněžník, orsej jarní, křivatec žlutý, ptačinec velkokvětý, plicník lékařský, violka lesní a dymnivka dutá. V létě nastupují v bylinném patru především stínomilné byliny, hlavně trávy a dále děhel lesní, pomněnka bahenní, kosatec žlutý, čarovník pařížský, podražec křovištní, vrbina penízková, pryskyřník plazivý, kostival lékařský, krtičník hlíznatý, netýkavka nedůtklivá a kopřiva dvoudomá.  Mechové patro nebývá kompaktní, zabírá maximálně 10 % území.

Fauna.

Kvůli vysoké půdní vlhkosti je v lužních lesích relativně málo půdní fauny, jako jsou žížaly a sekáči. V blízkosti vody naopak bývá hodně obojživelníků. Mezi typické ptáky patří pěnice, budníček, pěnkava, sedmihlásek, červenka, špaček, cvrčilka, rákosník, čáp, volavka, kvakoš, včelojed, káně, luňák, jestřáb, raroh či orel mořský.

Lužní lesy v ČR.

V ČR se nachází 4 zachovalé a funkční ekosystémy charakterizující lužní lesy.

Lužní les (luh) je podmáčený les s vysokou hladinou podzemní vody a záplavovým cyklem. Tento dříve běžný biotop mizí s rostoucí regulovaností vodních toků. V České republice lze nalézt největší lužní les na soutoku řek Moravy a Dyje, další zbytky lužního lesa se nacházejí na březích Labe u soutoku s Cidlinou (národní přírodní rezervace Libický luh), Moravy, Dyje a v jejich povodí.

La forêt riveraine, rivulaire ou ripisylve (étymologiquement du latin, « rive » et, « forêt ») est l'ensemble des formations boisées, buissonnantes et herbacées présentes sur les rives d'un cours d'eau, d'une rivière ou d'un fleuve, la notion de rive désignant le bord du lit mineur (ou encore lit ordinaire, hors crues) du cours d'eau non submergée à l'étiage.


Život a myšlení.

Paul Ricoeur za svůj dlouhý život vytvořil velmi rozsáhlé dílo, které přebíhá mezi mnoha tématy. Orientačně můžeme rozlišit dominanci zájmů fenomenologických (50. léta), hermeneutických (60.-80. léta) a etických (90. léta), byť se často prostupují a mísí.

Rané období.

Ricœur se narodil ve zbožné protestantské rodině ve Francii, kde majoritním náboženstvím bylo katolictví. Matka zemřela po porodu a otec padl v 1. světové válce roku 1915, kdy Paulovi byly pouhé dva roky. Vyrůstal proto u své tety v Rennes a již odmalička byl knihomol. Roku 1933 získal licenciát na renneské univerzitě a roku 1934 začal studovat na pařížské Sorbonně. Tam jej nejvíce ovlivnil Gabriel Marcel, do jehož časopisu „Esprit“ pravidelně přispíval.  Se začátkem 2. světové války Ricœur narukoval do francouzské armády. Jeho jednotka byla během invaze německé armády do Francie zajata a Paul Ricœur tak strávil pět let života jako válečný zajatec. V zajateckém táboře se však Ricœur setkal s dalšími intelektuály, se kterými organizoval přednášky na takové úrovni, že je vláda ve Vichy akreditovala. V této době čte hodně Karla Jasperse, začíná překládat Husserlovy "Ideje".

Fenomenologické období.

Po válce získává Ricœur místo na univerzitě ve Strasbourgu (1948–1956) a aktivně publikuje. Roku 1950 získává doktorát. Svou prací o Husserlovi si vysloužil pověst odborníka na fenomenologii, která se po válce stala ve Francii velmi populární. Podle Ricœura však fenomenologie podcenila otázku vůle; o nápravu se snaží jeho první větší dílo nazvané "Filosofie vůle".  Roku 1956 se Ricœur ujímá katedry filosofie na Sorbonně. V této době sepisuje knihy "Freud a filosofie" a "Symbolika zla" (II. díl "Filosofie vůle", která mu získaly uznání.

Hermeneutické období.

Otázky transcendence a viny přivedly Ricœura ke zkoumání symbolu a mýtu, jejichž analýza vyžaduje určitou metodu. Hermeneutika, která tehdy existovala, se však po Heideggerovi změnila z vědy o porozumění v ontologii, rozvíjenou Hans-Georgem Gadamerem. Ricœur se snaží přepracovat tento „hermeneutický roub na fenomenologii“ právě analýzou mýtů a symbolů a obnovením epistemologického rozměru hermeneutiky.  Od roku 1965 do roku 1970 pomáhá Ricœur zakládat univerzitu v Nanterre u Paříže. Jako výrazný levicový intelektuál doufal, že se mu zde podaří vytvořit dostatečně otevřenou a plodnou atmosféru pro vědeckou práci; prostředí na Sorbonně mu připadalo příliš stísněné. Během studentské revolty roku 1968 však byl studenty vypoklonkován jako „starý šašek“ a nástroj francouzské vlády.  Uchýlil se nejprve do Lovaně a od roku 1970 přednášel také na univerzitě v Chicagu, kde nastoupil na místo po Paulu Tillichovi a zůstal zde až do roku 1985. Seznámil se tak s americkou filosofií, zejména s teorií řečových aktů, a obohatil tak své pojetí interpretace. V této době vznikají jeho nejdůležitější práce o jazyce: "La métaphore vive" (Živá metafora, 1975), kde se věnuje poetické funkci jazyka, a třísvazkový opus o Aristotelově Poetice "Temps et récit" (Čas a vyprávění, 1983).  Po emeritování roku 1987 v Paříži a roku 1990 v Chicagu se věnoval dále historicko-filosofickému bádání v jazykově-fenomenologickém kontextu.

Období praktické filosofie.

V závěru své myslitelské dráhy se Ricœur přiklání k otázkám etiky. Roku 1990 vydává dílo "Soi-même comme un autre" ("Já jako druhý"). Přijímá rozlišení mezi etikou a morálkou; etika, vycházející z aristotelské tradice, je zaměřen teleologicky, k nějakému cíli, zatímco morálka se drží především v deontologické kategorii povinnosti. Oba přístupy jsou přitom komplementární. Zároveň se věnuje problému identity, kterou chápe jako narativní-vyprávěnou.  Roku 2000 vydává knihu "La mémoire, l'histoire, l'oubli" (Paměť, dějiny, zapomnění). Z historického, gnozeologického a fenomenologického pohledu v něm zkoumá problém zkušenosti v souvislosti s kulturní pamětí.

Paul Ricœur (27. února 1913 ve Valence – 20. května 2005 v Châtenay-Malabry u Paříže) byl francouzský křesťanský filosof. Zabýval se hlavně fenomenologií, výkladem textů, včetně biblických, filosofickou etikou a filosofií jednání.

Paul Ricœur, né le à Valence (Drôme) et mort le à Châtenay-Malabry (Hauts-de-Seine), est un philosophe français. Il développe la phénoménologie et l'herméneutique, en dialogue constant avec les sciences humaines et sociales. Il s'intéresse aussi à l'existentialisme chrétien et à la théologie protestante. Son œuvre est axée autour des concepts de sens, de subjectivité et de fonction de la fiction, notamment dans la littérature et l'histoire.


Průběh toku.

Podle stavby říčního údolí se tok řeky dělí na tři části.

Jezera.

K systému řeky náleží několik velkých jezer. Jsou to Tanganika a Kivu v povodí Lukugy, Bangweulu a Mweru v povodí Luvuy, Mai Ndombe v povodí Kasai a Tumba spojena průtokem Irebu přímo s "Kongem".

Vodní režim.

Na průtok řek v povodí "Konga" mají vliv převážně bohaté dešťové srážky. Většina přítoků je na severní polokouli a má maximum od září do listopadu. Přítoky z jižní polokoule včetně horního toku Lualaby mají maximum od dubna do května. Na středním a především dolním toku je sezónní kolísání menší díky vyváženosti severních a jižních přítoků a tok "Konga" je tak přirozeně regulován. Za rok dochází ke dvěma vzestupům a dvěma poklesům vodní hladiny. Na středním toku závisí vzestup hladiny na podzimním maximu "Lualaby" a připadá na květen až červen a má druhotný charakter. Hlavní vzestup je zde ale způsoben severními přítoky v listopadu a v prosinci. Na dolním toku nastává hlavní vzestup také v listopadu a v prosinci a méně významný z dubna až května je způsoben podzimním maximem řeky Kasai. Průměrný průtok za rok při ústí činí 41 800 m3/s. V nejvodnějším měsíci prosinci dosahuje 60 000 m3/s a v nejméně vodném červenci 29 000 m3/s. Absolutní krajní hodnoty jsou 23 000 a 75 000 m3/s. Celkový roční odtok je 1230 až 1453 km3. Ohromná masa vody oslazuje oceán do vzdálenosti 75 km od břehu. Úsekem u ústí nese řeka 50 Mt pevných částic za rok.

Využití.

Energetika.

Co se týká zásob vodní energie zaujímá "Kongo" první místo na světě. Z toho se však využívá pouze zanedbatelné množství (Le Marinel, Delcomiun). Dolní tok řeky nabízí vynikající podmínky pro budování vodních elektráren na světě (převýšení 96 m na 15 km). Mohla by zde vzniknout svou produkcí největší soustava vodních elektráren na světě. Již zbudované vodní elektrárny Inga I a Inga II a slouží převážně pro Kinshase. Elektrárny byly zbudovány také pro provincii Shaba, která díky těžbě mědi patří mezi hospodářské základny země. Bylo zbudováno 1800 km elektrického vedení (700 000 V pro snížení ztrát na této velké vzdálenosti). Vedení nicméně neslouží k napájení oblastí mezi Kinshasou a "Shabou" – cílem bylo zvýšit kontrolu hlavního města nad touto oblastí, která se již v minulosti snažila o odtržení. Díky snižování produkce dolů však hlavním spotřebitelem zůstalo obyvatelstvo "Kinshasy", město tak má dobré veřejné osvětlení i ve svých nejodlehlejších částech.

Doprava.

Celková délka splavných vodních cest po řekách a jezerech v povodí řeky činí přibližně 20 000 km. Většina splavných úseků je v Konžské pánvi, kde představují jeden velký rozvětvený vodní systém, který je však od oceánu oddělen Livingstonovými vodopády na dolním toku. Čtyři hlavní úseky vhodné pro vodní dopravu na samotné řece jsou: Jednotlivé splavné úseky jsou pospojovány železnicemi. Hlavní říční a jezerní přístavy v povodí jsou Kinshasa, Brazaville, Mbandaka, Kisangani, Ubundu, Kindu, Kongolo, Kabalo, Bukama, Bangi (Ubangi), Ilebo aneb Port Franki (Kasai), Kalima, Kigoma, Bujumbura (Tanganika), Bukavu (Kivu). Na dolním toku je to námořní přístav Matadi s vnějším přístavem Ango-Ango, dále Boma a Banana.

Rybářství.

Řeky a jezera v povodí jsou bohatá na ryby. Vyskytuje se v nich více než 1000 druhů, z nichž mnohé mají průmyslové využití (okoun nilský, tlamouni, parmy, tygří ryby, sladkovodní sledi).

Historie.

Ústí řeky bylo objeveno v roce 1482 (podle jiných zdrojů 1484) portugalským mořeplavcem Diogem Cãem. Horní tok (Lualaba) byl objeven Davidem Livingstonem v roce 1871. Velkou část toku prozkoumal Henry Morton Stanley v letech 1876 až 1877

Kongo (,, v letech 1971 až 1997 nazývaná Zair) je nejvodnější řeka v Africe a druhá nejvodnější na Zemi po Amazonce. Co se týká délky je se svými 4 667 km druhá nejdelší v Africe po Nilu. Její povodí je v "Africe" největší a je druhým největším říčním povodím na světě (opět po "Amazonce"). Má rozlohu 3 680 000 km2 a leží převážně v Konžské pánvi a okolních hornatinách. Řeka a většina jejích přítoků protéká Konžským deštným pralesem, což je (po Amazonském pralese) druhý největší tropický deštný prales světa. Řeka tvoří přirozenou hranici mezi Konžskou republikou a Konžskou demokratickou republikou a v poslední části před ústím rovněž severní hranici Angoly. Na jejích březích se nacházejí hlavní města Brazzaville a Kinshasa.

Le Congo est un fleuve d'Afrique centrale prenant sa source sur les hauts plateaux à la limite de l'Afrique australe, drainant de nombreux pays (dont majoritairement la République démocratique du Congo) et se jetant dans l'océan Atlantique. Il sert de frontière naturelle entre la République démocratique du Congo, la République du Congo et l'Angola. Son cours supérieur est appelé Lwalaba ou Lualaba, et entre les années 1970 et 1990 (zaïrianisation), la totalité du fleuve était appelé Zaïre au Zaïre.


Průběh toku.

Tok řeky můžeme rozdělit na čtyři části.

Horní tok.

Horní tok začíná v Himálaji dvěma zdrojnicemi. Zprava to je Bhagírathí a zleva Alakanandá. Bhagírathí začíná poblíž ledovce Gangotri a Alakanandá začíná u ledovců Satopanth a Bhagirath Kharak a protéká poutním místem Badrináth. Údolí Alakanandy je asi 229 km dlouhé. Soutok Bhagírathí a Alakanandy je znám jako Dévprajág (v sanskrtu "Devaprayāga"). Odtud řeka nese název Ganga.

Střední tok.

Střední tok začíná v místech kde řeka opouští hory a vstupuje do naplaveninové Ganžské roviny (východní část Indoganžské roviny). Nejprve zde řeka protíná vlnitou a značně zalesněnou krajinu, která je hustě rozčleněná koryty řek stékajících s "Himálají". Poté pokojně teče plochou rovinou v 8 až 12 km širokém údolí. V něm se nachází mnoho starých ramen, jezer, průtoků a bažin. Šířka koryta je 400 až 600 m. "Ganga" přijímá velké množství přítoků, z nichž největší je Jamuna. Ta teče téměř 1 000 km paralelně s "Gangou" a spojuje se s ní u Ilahabadu. Území mezi těmito dvěma řekami se nazývá Doab, což znamená "dvojříčí". Je to jedna z nejhustěji zabydlených oblastí "Indie".

Dolní tok.

Dolní tok začíná od ústí "Jamuny". Nadmořská výška roviny se na tomto úseku postupně zmenšuje ze 100 až 120 m na 25 až 30 m na začátku delty. K pravému břehu místy zasahují výběžky pohoří Čhota-Nagpur (vysočiny Baghélkhand a Radžmahal). Břeh je vysoký, skalnatý a na některých místech se vyskytují peřeje (Mirzapur). Na ostatních místech je koryto široké a dolina je jasně vyznačena. Úval je členěn starými koryty a mnohými průtoky. "Ganga" přijímá levé přítoky stékající z "Himálají" a její šířka dosahuje až 2 km.

Delta.

Delta začíná pod vysočinou "Radžmahal", kde "Ganga" vtéká do Bengálské nížiny. Společně s Brahmaputrou zde vytváří jednu z největších delt na světě, která má složitou strukturu. Podle skladby povrchu se dělí na dvě části. Delta je na krajích ohraničena velkými rameny "Gangy". Na západě je to Huglí a na východě Meghna, která se spojuje s "Brahmaputrou" 230 km od ústí a jeví se hlavním korytem "Gangy" ústícím do Bengálského zálivu čtyřmi základními rameny.

Přítoky.

Nejvýznamnější přítoky jsou zleva Ramganga, Gómatí, Ghághra, Gandak, Kósí, Burhi Gandak, Ghugri a Mahananda a zprava Jamuna a Són.

Vodní stav.

Zdroj vody je smíšený. Na horním toku jsou to především tající ledovce a u města Váránasí se konají slavnosti sněhových vod. Na středním a dolním toku jsou zdrojem především monzunové deště, které přicházejí převážně od července do září. Vliv monzunů je částečně rozprostřen i na horskou oblast do výšky až 4 000 m. Vzestup vody začíná na konci dubna až na začátku května. Nejvyšší úrovně dosahuje hladina většinou ve druhé polovině srpna až v první polovině září. Průměrný vzestup hladiny je 10 m a při velkých povodních to může být až 15 m i více. V chladnou část roku má řeka sníženou vodnatost. Na úroveň hladiny v deltě mají velký vliv mořské přílivy. V ústí Huglí je to 5,5 m a u Kalkaty 3 až 3,4 m. Přílivy zasahují až 300 km do vnitrozemí. Průměrný roční průtok vody v ústí spolu s Brahmaputrou je 35 000 až 38 000 m3/s (1 200 km3 za rok). Řeka unáší přibližně 350 Mt nánosů za rok. Tím se vysvětluje značná kalnost vody řeky a Bengálského zálivu u jejího ústí.

Využití.

"Ganga" má velký ekonomický význam. V jejím povodí leží mnoho velkých měst. Největší jsou Dillí, Ágra, Murádábád, Kánpur, Iláhábád, Váránasí, Patna, Kalkata. "Kalkata" je zároveň mořským přístavem. Vodní zdroje povodí se široce využívají pro potřeby zavlažování. Voda z řeky se začíná rozebírat hned poté, co opustí hory. Největší magistrální zavlažovací kanály jsou Hornoganžský, Dolnoganžský, Hornojamunský, Dolnojamunský, Východojamunský, Západojamunský, Agra, Sarda. Splavná je do vzdálenosti 1 450 km od ústí. V deltě je říční doprava základní a často jedinou možnou dopravou. Řeka slouží stále prudce rostoucí populaci, zemědělství i průmyslu jako zdroj pitné i užitkové vody, kanál i dopravní tepna. Problémem je její enormní znečištění, kvalita vody se přitom stále zhoršuje vlivem průmyslového a městského odpadu. Doposud bylo uzavřeno 237 velkých průmyslových objektů, které do řeky vypouštěly nečistoty. Přesto nedochází k závažným epidemiím, jak by se dalo očekávat, a voda se ani při dlouhodobém skladování nekazí. K vysvětlení tohoto jevu přispělo objevení bakteriofágů v její vodě a neobvykle vysoké schopnosti vázat kyslík.

Posvátná řeka.

Řeka Ganga patří mezi védská božstva, bývá zobrazována jako říční bohyně jedoucí na krokodýlu a v mýtických textech je chotí boha Šiva. Každoročně se v jejích vodách omývají miliony lidí. Tyto rituální koupele mají očistit duši i tělo. Do Gangy se také sype popel z těl zemřelých lidí v naději, že tak budou osvobozeni ze samsáry.

Ganga (někdy užíván též tvar "Ganges",,,, ) je největší řeka Indie. Protéká státy Uttarákhand, Uttarpradéš, Bihár, Džhárkhand a Západní Bengálsko v Indii a Bangladéšem. Co se týká průtoku, tak dohromady s Brahmaputrou zaujímá 3. místo na světě po Amazonce a Kongu. Je 2510 km dlouhá. Povodí má rozlohu 1 120 000 km2. Včetně "Brahmaputry" má povodí rozlohu 2 055 000 km2.

Le Gange ( ', ') est un fleuve de la plaine indo-gangétique, au nord de l'Inde. Sa longueur varie suivant les sources de à, son bassin couvre et son delta est commun avec celui du Brahmapoutre.


Poloha.

Vesnice leží stranou všech hlavních komunikací v závěru údolí drobného Blevického potoka, obklopená podkovou lesů na jeho jižních a východních svazích (1/6 podíl lesa na rozloze obce je na poměry širšího okolí výrazně nadprůměrný). Blevické údolí po obvodu obecního katastru lemují plochá, bezlesá, poli pokrytá návrší o úrovni kolem 270 m n. m. Nejnižší bod katastru (zhruba 213 m n. m.) se nachází severovýchodně od vsi v údolí potoka při silnici do Slatiny, centrum vsi má výšku kolem 230 m n. m., nejvyšší kótou (287 m n. m.) je pole na návrší jihozápadně od vsi směrem ke Kolči.

Popis.

Při sčítání lidu v roce 2001 bylo v obci shledáno 282 obyvatel, téměř výhradně české národnosti. Pouze dva obyvatelé se přihlásili k národnosti jiné (vietnamské, respektive ukrajinské). Bez vyznání bylo 81,6 % (230) obyvatel, 7,8 % (22) se hlásilo k církvi římskokatolické, 2,1 % (6) k ostatním vyznáním, u zbylých 8,5 % (24) nebyla náboženská příslušnost zjištěna. Obec má zemědělský a rezidenční charakter bez významnějších ekonomických subjektů, naprostá většina obyvatel do zaměstnání dojíždí. Školní zařízení v Blevicích není, žáci prvního stupně navštěvují základní školu v Kolči, žáci druhého stupně základní školu na Brandýsku.

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1282. V blízkosti kostela stávala středověká tvrz vladyckého rodu Šlechtů, kde se pravděpodobně narodil významný český humanista a diplomat Jan Šlechta ze Všehrd (24. 1. 1466 Blevice – 29. 8. 1525 Kostelec nad Labem).

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Blevice "(488 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 3 autodopravci, cihelna, 4 obchodníci s dobytkem, družstvo pro rozvod elektrické energie v Blevicích, 2 hostince, konsum Včela, kovář, krejčí, obchod s ovocem a zeleninou, pokrývač, 6 rolníků, řezník, sadař, 3 obchody se smíšeným zbožím, stavební družstvo Svépomoc, trafika, truhlář, vodní družstvo pro zásobování vodou.

Blevice jsou obec v okrese Kladno, Středočeského kraje, zhruba 12 km severovýchodně od Kladna a 6 km jihozápadně od Kralup nad Vltavou. Mají rozlohu 4,24 km2 a žije zde obyvatel. Blevice spadají do obvodu pošty v Zákolanech, PSČ 273 28.

Blevice est une commune du district de Kladno, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Funkce.

Uvnitř lyzozomů se nachází vhodné prostředí k degradaci mnoha různých typů organických látek, jako jsou cukry, tuky, bílkoviny i nukleové kyseliny. Proto obsahují 50 různých druhů enzymů a navíc i výrazně kyselé prostředí (pH 5). Kyselé prostředí uvnitř lysozómu vytváří protonová pumpa V-ATPáza.

Vznik lyzozomů.

Vznikají syntézou lyzozomálních enzymů v hrubém endoplazmatickém retikulu, následným transportem těchto enzymů v malých vezikulech do Golgiho komplexu a poté oddělením lyzozomů z Golgiho komplexu. V mrtvých nebo poškozených buňkách dochází k narušení lyzozomů a následnému natrávení struktur celé buňky, tzv. autolýza buňky.

Lyzozomální onemocnění.

Nesprávná funkce lyzomomů může vést ke vzniku onemocnění.

Získané lyzozomální poruchy.

Obvykle jde o poruchu relativní, tedy o překročení schopnosti lyzozomů zvládat přívod látek určených k degradaci. Uvnitř lyzozómů se hromadí kapénky nedegradovaných tukových substancí. Obvykle jsou takto postiženy makrofágy (např. tzv. pěnité buňky v rozvíjejícím se ateromovém plátu při ateroskleróze). Mohou však být postiženy i jiné buňky schopné intenzivní fagocytózy, zejm. jaterní buňky (hepatocyty) nebo buňky proximálních kanálků ledvin.

Vrozená lyzozomální onemocnění.

Geneticky podmíněná lyzozomální onemocnění jsou poruchy lyzozomálních enzymů nebo proteinů regulujících funkci lyzozomálních enzymů se projevují obvykle jako postupné hromadění materiálu v lyzozomech, zejm. v buňkách CNS a v makrofázích. Hromadění materiálu je tak výrazné, že se projeví zvětšením postižených orgánú (zejména sleziny a jater). Pro hromadění materiálu v buňkách se někdy tyto choroby označují jako střádavá onemocnění, tesaurizmózy (od řeckého "thesaurus" = pokladnice, skladiště) nebo i anglickým ekvivalentem "lysosomal storage disease". Jde o skupinu asi 40 chorob objevujících se s frekvencí asi 1 na 1000 porodů. Obvykle jde o choroby neléčitelné a smrtící, ale např. u Fabryho choroby se provádí podávání chybějícího enzymu, které umožňuje postiženým návrat do života. Kromě již zmíněné Fabryho choroby patří mezi tezaurizmózy patří např. Niemann-Pickovy choroba (typy A-C), Tay-Sachsova choroba, Gaucherova choroba nebo Krabbeho choroba.

Lyzozom je kulovitý membránový útvar ve většině eukaryotických buněk, konkrétně u živočichů ("Animalia"), hub ("Fungi") a prvoků ("Protozoa"), který slouží k hydrolytické degradaci látek pocházejících z buňky i z jejího okolí. V rostlinných buňkách se lyzozomy nevyskytují a jejich úlohu přejímají vakuoly.

Les lysosomes sont des organites cellulaires de 0,2 à 0,5 micron présents dans le cytosol de toutes les cellules eucaryotes, animales, à l'exception des érythrocytes (« globules rouges »). Ils ont pour fonction d'effectuer la digestion intracellulaire (ou extracellulaire via exocytose dans le cas des chondroblastes, ostéoclastes et macrophages) grâce à une quarantaine d'enzymes, dont des lipases, des protéases, des nucléases, des glycosidases, des phosphatases et des sulfatases. La membrane lysosomale contient des protéines de transport (perméases), des pompes à protons pour l'hydronium (protons H) et des canaux ioniques spécifiques aux ions chlorures Cl. Ces pompes à protons et ces canaux ioniques permettent le maintien à l'intérieur des lysosomes d'un pH compris entre 4,5 et 5, indispensable au fonctionnement des hydrolases acides qu'ils contiennent. Les lysosomes sont formés dans l'appareil de Golgi ou le réticulum endoplasmique.


Dějiny cytologie.

Dějiny cytologie sahají více než 300 let do minulosti a jsou úzce spjaty s objevem mikroskopu. Základy cytologie byly položeny roku 1665, když anglický vědec Robert Hooke studoval za pomoci primitivního mikroskopu vlastní výroby stavbu korku a našel v něm jakési prázdné dutinky, které mu připomínaly buňky včelích plástů a tak je podle nich pojmenoval: cellulae (lat.) - buňky. Robert Hooke byl tedy první, kdo pozoroval buňky (resp. buněčné stěny - apoplast a prázdné prostory, které zůstaly po buňkách samotných - symlastu. Smyslu a funkci toho, co pozoroval, ale nerozuměl a rozumět ani nemohl.  Další významný posun cytologie je nerozlučně spojen se jménem nizozemského nadšence Antoni van Leeuwenhoeka. Tento vědecky nevzdělaný amatér se nadchl pro „malý svět“ a nechal se vyučit v broušení skla jen proto, aby si pak mohl vyrábět vlastní mikroskopy. Ač bez znalostí optiky, dokázal převážně metodou pokus-omyl vyrobit mikroskopy několikanásobně převyšující všechny ostatní soudobé přístroje (zvětšení max. 270x) a objevil pro vědu svět mikroorganismů. V protokolech o svých pozorováních popsal a nakreslil obrovské množství mikroorganismů (resp. jejich typů), i další pozorování (např. červené krvinky a proudění krve v kapilárách).  Roku 1825 uveřejnil Jan Evangelista Purkyně první popis jádra živočišné buňky. S popisem jádra v rostlinné buňce jej následoval Robert Brown v roce 1831.  Základy klinické cytologie položil v roce 1838 Muller, který rozpoznal a popsal nádorové bujení a dokázal rozlišit sarkom a karcinom. Zhruba v téže době přednesli základní teze buněčné teorie Matthias Schleiden a Theodore Schwann, nezávisle na nich některé tyto zásady objevil a vyslovil i Purkyně. Během 19. a 20. století se prudce rozvíjela mikroskopie, jednak pokud jde o kvalitu, schopnosti a nové typy mikroskopů, jednak pokud jde o její druhou část zabývající se přípravou vzorku - tj. jeho fixací a barvením. Význam cytologie stoupal jak v biologických vědách, tak v medicíně, kde se cytologická vyšetření stala důležitou diagnostickou metodou v mnoha oblastech. Důležitý byl pro cytologii i prudký rozvoj úzce souvisejících vědních oborů, zejména biochemie, biofyziky a molekulární biologie, který umožnil více se zabývat chemickým složením buněk a chemickými procesy v nich.

Cytologie (řecky "kytos" - buňka + lat. "logos" - věda), též buněčná biologie je věda zabývající se studiem buněk. To zahrnuje anatomii buněk a (organel a dalších struktur), jejich fyziologii, vlastnosti a chování ve vztahu k životním funkcím organismu, jemuž náleží, a především pak buněčný cyklus, dělení a smrt buňky.

La biologie cellulaire (anciennement appelée cytologie) est une discipline scientifique qui étudie les cellules, du point de vue structural et fonctionnel, et les utilise pour des applications en biotechnologie.


Dějiny města.

Jméno města Oulu pochází ze slova "oula", což bylo slovo označující ve tradiční laponštině povodeň a v starofinštině bláto na ledu.Lidské osídlení oblasti kolem Oulu bylo doloženo od pravěku. Dějiny města jsou ovlivněny třemi kulturnímu vlivy,a to především finským a švédským, částečně ruským. Po většinu svých dějin bylo město dějištěm mocenského zápasení mezi Švédskem a Ruskem, které se datovalo od středověku a pokračovalo až do počátku 19. století, kdy celé Finsko připadlo Ruské říši.  Dějiny města Oulu začínají ve 14. století, kdy bylo území dnešního města součástí dohody mezi Švédskem a Novgorodem uzavřené v roce 1323 v Pähkinäsaari. Podle této mírové dohody byla oblast Oulu pod vládou tehdejšího mocného kupeckého města Novgorodu, což umožňovalo obchodní styky mezi regionem a Novgorodem realizované především podle toku řeky Oulu. U jejího ústí byla v roce 1375 postavena švédská pevnost Kastelli, jejíchž přesná poloha je dnes neznámá. Důvodem byla švédská snaha o kontrolu území v mocenském soupeření s Novgorodem. Na konci 14. století byla oblast kolem Oulu pod kontrolou Švédska.  V roce 1590 postavil Peter Bagge v ústí řeky Oulu hrad, jehož zbytky zde stojí dodnes. Hrad měl být opevněným bodem švédské moci a kontroly nad celým regionem. Moskevské velkoknížectví muselo v roce 1595 uznat nadvládu Švédska nad oblastí Oulu a jezera Oulujärvi.  Město Oulu bylo založeno králem Karlem XIX. v roce 1605. V roce 1610 obdrželo město Oulu městská privilegia. Jako většina severských měst bylo Oulu vystavěno ze dřeva, což znamenalo, že bylo často postiženo požáry a muselo být několikrát za svou historii znovu postaveno. Nicméně na konci 17. století mělo mít kolem 800 obyvatel a triviální školu.  V době rusko-švédské války (1712-1714) město utrpělo četné ztráty a několikrát vyhořelo. Rozkvět města tak začal až ve druhé polovině 18. století, kdy Oulu získalo privilegia pro provozování zahraničního obchodu. Hlavním vývozním artiklem oblasti se stal především dehet, dřevo, lososi a máslo. Do města se dovážely tabákové produkty, alkohol, sůl a koloniální zboží. Veškerý obchod byl ale realizován přes Stockholm. V roce 1776 se Oulu stalo administrativním centrem, sídlem guvernéra. Na konci 18. století bylo již druhým největším městem ve Finsku za hlavním městem Turku. Po další rusko-švédské válce v roce 1809 připadlo Finsko pod vládu Ruska a dostalo status autonomního velkoknížectví. Přes tento fakt nebyla orientace na Švédsko z hlediska obchodního i kulturního přeťata. V roce 1822 postihl Oulu největší požár v jeho dějinách, který zničil i místní kostel. Ten dnešní byl postaven podle návrhů architekta Karla Ludwiga Engela v letech 1832-1844.  Oulu se dostalo do válečného ohrožení znova v době Krymské války v roce 1854, kdy v oblasti Botnického zálivu operovalo britské námořnictvo, ale Angličané nezpůsobili městu žádné drastické škody. Po polovině 19.století bylo Oulu největším světovým exportérem dehtu, který se užíval při stavbě lodí. Právě britské námořnictvo patřilo k jeho největším odběratelům. Ve stejnou dobu disponovalo město největší obchodní flotilou ve Finsku.V roce 1886 bylo Oulu spojeno železnicí s Helsinkami, což znamenalo zlepšení komunikace s hlavním městem.  Po vyhlášení nezávislosti v roce 1917 vypukla ve Finsku občanská válka mezi "bílými" a "rudými", kterou vyhrála bílá strana. Oulu bylo válkou postiženo poměrně nepatrně. Byl zde ale tábor pro rudé zajatce a došlo k popravám. Ve 30. letech 20. století byl do Oulu zaveden také papírenský průmysl, který je ve městě dodnes. V době Zimní války bylo Oulu dvakrát bombardováno sovětskými stíhačky, totéž se opakovalo v době Pokračovací války, kdy ve městě sídlilo regionálního velení německých vojsk (jednalo se o celkem asi 4000 německých vojáků). V době Laponské války bylo Oulu postiženo relativně málo ve srovnání například s laponským Rovaniemi.  Po válce v roce 1958 byla v Oulu založena univerzita, která minulý rok (2008) oslavila 50 let. Univerzita posílila význam města a podpořila také průmyslovou výrobu. V současností v Oulu převládá dřevozpracující, papírenský a ocelářský průmysl. Dalším klíčovým impulsem bylo otevření první divize Nokie ve Finsku v roce 1973. Tato skutečnost vedla k tomu, že se Oulu stalo během posledních třiceti let městem s výraznou orientací na moderní technologie. Na počátku 80. let byla tato pozice Oulu ještě více posílena založením Technopolis, centra nových technologii a expertíz. V centru města provozuje univerzita ve spolupráci s městem veřejnou bezdrátovou síť PanOulu, připojenou k Internetu. Během 90. let rostlo Oulu nevídaným způsobem a dosáhlo nad 100 000 obyvatel. Dnes patří k nejrychleji se rozvíjejícím centrům ve Finsku.

"Fenomén Oulu".

V odborné literatuře se od roku 1988 začal objevovat termín "fenomén Oulu" (anglicky: Oulu phenomenon, finsky: Oulu-ilmio), který se snaží charakterizovat transformaci ekonomiky a struktury města Oulu a jeho regionu od tradiční orientace na přírodní zdroje k tzv. "knowledge industry", spojený především s počítačovými a mobilními (resp. telekomunikačními) technologiemi, inovacemi a rozvojem výzkumu orientovaného na tyto technologie. Vedle největší finské firmy Nokie se do města během 80.let 20. století koncentrovalo několik center zaměřených na IT, inovace a výzkum v oblasti telekomunikací: univerzita Oulu, VTT (státní technologické laboratoře), Technopolis a Mediapolis. Investice do této transformace města byly realizovány v kooperaci se soukromými firmami. Tato politika byla podpořena také centrální vládou, která umožnila výstavbu a modernizaci infrastruktury (cesty, železnice, letecká doprava, nemocnice, vzdělávací instituce) v regionu. Oulu se tak stalo největším severofinským a severským centrem telekomunikačního a technologického výzkumu v 80. a v 90. letech 20. století. Jeho příklad se pokusila s menším úspěchem imitovat řada menších měst (fenomén "polis").

Kulturní život.

Jako největší město severního Finska má Oulu bohatý kulturní život. Ve městě je městské divadlo, městská knihovna, několik kin, umělecká galerie a hned několik muzeí (například Muzeum severní Ostrobotnie, Geologické muzeum a Zoologické muzeum, skanzen Turkansaari). V Oulu sídlí také symfonický orchestr. Oulu nabízí také řadu hudebních klubů (např. Club Teatria), restaurací s finskou, mezinárodní i etnickými kuchyní (např.: indická, čínská, vietnamská, řecká, turecká, ruská) a také mnoho rychlých občerstvení typu fast foodu. Především během víkendů je možné navštívit koncerty místních i celofinských (někdy i zahraničních) interpretů. V létě je každoročně pořádán openair hudební festival Rock Qstock. V zimě (na začátku února) město organizuje "Poro Feria Festival", který je hlavní kulturní událostí zimních měsíců vedle týdne tanga (ve Finsku velmi populárního) na začátku ledna. V březnu se tradičně koná hudební festival (letos XIX.) a v na konci února mezinárodní festival dětského divadla.

Sport.

Oulu je sídlem extraligového hokejového klubu Kärpät Oulu (založen 1946), který celkem 8x vyhrál finskou SM-Liigu (v letech 1981, 2004, 2005, 2007,2008, 2014, 2015 a 2018). V Kärpätu v minulosti působilo několik českých hokejových hráčů: Petr Tenkrát (2003-4 a 2004-5), Vladimír Machulda (2003-4), Martin Štěpánek (2003-4), Michal Broš (2006-7 a 2007-8), Viktor Ujčík (2006-7 a 2007-8) a Ondřej Kratěna (2007-8). Na podzim roku 2009 se k týmu přidal další český hráč Pavel Rosa.  V Oulu v současné době působí v A týmu Kärpätu 1 český hráč, 21letý sniper – Radek Koblížek, z Ivančic, který již 6. sezonu, od 16 let obléká dres Karpatu. Řady Čechů od sezóny 2016/2017 posílil v juniorském A teamu hráč Zdeněk Sedlák ze Zlína. V OULU se také narodil hokejista Mikael Granlund.

Dopravní infrastruktura.

Oulu je v současné době dobře dopravně spojeno pomocí mezinárodního letiště Oulunsalo s pravidelnými lety do Helsinek, některých finských měst jako je Turku nebo Tampere, do nedávna také do lotyšské Rigy nebo do švédského Stockholmu. Linky jsou provozovány především Finnairem, Blue1 nebo společností SAS. Let do Helsinek trvá kolem jedné hodiny. Od druhé poloviny 19. století spojuje Oulu a Helsinky železnice, kterou provozuje státní společnost finských drah VR. Nejkratší cesta z Oulu do Helsinek trvá Pendolinem kolem 6 hodin. Noční vlaky s možností spaní jsou v Helsinkách asi za 11 hodin. Z Oulu železnice pokračuje do metropole Laponska Rovaniemi. Vlakem lze z Oulu cestovat také do Kajaani. Stejně tak je Oulu spojeno s většinou velkých finských měst pravidelnými autobusovými linkami. Veřejná městská a regionální doprava je založena na autobusové dopravě. Centrum města je obsluhováno menšími městskými minibusy a okraje města a příměstské oblasti běžnou autobusovou dopravou.

Vzdělávání a zdravotnictví.

Vedle univerzity je Oulu centrem dalších vzdělávacích institucí. Vzhledem k tomu, že se ve Finsku obecně klade důraz na vyšší profesní vzdělávání, jsou i v Oulu zastoupeny vysoké a vyšší odborné školy a polytechniky. Jedná se například o Univerzitu aplikovaných věd v Oulu (OAMK), která nabízí bakalářské a magisterské studium v oblasti IT, mezinárodního obchodu atp. také v anglickém jazyce. Oulu má také uměleckou konzervatoř a uměleckou školu. V rámci středního školství dominují především gymnázia (těch je ve městě 12). Je zde také mezinárodní škola, která nabízí základní a střední vzdělání v anglickém jazyce a několik odborných učilišť.  Zdravotní péče je na dobré úrovni. V Oulu jsou celkem dvě nemocnice: Městská nemocnice a Univerzitní nemocnice (OYS), která je na vysoké odborné úrovni a patří mezi nejlepší ve Finsku. Běžná zdravotní péče je podobně jako jinde organizována do soukromých ordinací, poliklinik nebo lékařských center (státních i soukromých).

Oulu () je největší město v severním Finsku. Leží na severovýchodním pobřeží Botnického zálivu Baltského moře při ústí řeky Oulu v provincii Severní Pohjanmaa. Se svými více než 200 000 obyvatel se po Turku a před Jyväskylä řadí mezi největší finská města.

Oulu (, ) est une ville de Finlande située sur la côte nord-est du golfe de Botnie, en Ostrobotnie du Nord, dont elle est la capitale. Avec une population de en 2019, Oulu est au cœur de la quatrième agglomération de Finlande. Elle est le centre administratif, culturel et commercial de la Finlande du nord et du centre.


Vývoj územní struktury.

Poprvé v historii vznikl politický okres Rokycany v roce 1905, do té doby byl pouze okresem soudním "(od roku 1850)" v rámci politického okresu Plzeň.  Za druhé světové války byl politický okres Rokycany opět dočasně zrušen a následně, při správní reformě v roce 1949, opět obnoven. Tehdy do jeho území náležely i např. oblasti v dnešním vojenském újezdu Brdy (dnes na Příbramsku) a obec Mokrouše (dnes okres Plzeň-jih). Naopak k němu nepatřila území dnešních obcí Smědčice (dříve okr. Plzeň), Liblín a Bujesily (dříve okr. Plasy). V dnešní podobě existuje okres od vyhlášení nové ústavy a s tím spojené reformy územní správy z 11. července 1960. Od té doby se jeho území nezměnilo, měnil se pouze počet obcí do něj zahrnutých.  K 1. lednu 2016 se rozloha okresu zvětšila o několik katastrálních území ze zaniklého vojenského újezdu Brdy (7 katastrálních území, 11 budov, 21 obyvatel):

Přírodní podmínky.

Struktura povrchu.

Území okresu leží v nadmořských výškách od 250 do 750 metrů. Celá západní část okresu je položena spíše níže, jeho přirozenou severozápadní a severní hranici tvoří údolí řeky Berounky. Východně od Radnic a Rokycan se zvedá masiv Radče – součásti Křivoklátské vrchoviny. Najdeme tam nejvýše položená místa okresu. Východní a jihovýchodní hranici okresu potom tvoří úpatí Brdského pohoří, v jehož centrální části se rozkládá rozsáhlý vojenský újezd. Oblasti mezi Rokycany, Radnicemi a Zvíkovcem a jižně od Zbiroha jsou zemědělsky využívány.  Nejvyšším bodem okresu byl do konce roku 2015 centrální masiv Radče (721 m), kóta Brno (718 m). Východně od Rokycan se nad obcí Svojkovice tyčí dominantní vrch Žďár (629 m), ze západní strany uzavírá Rokycanskou kotlinu Čilina (523 m). Na severovýchodě okresu, v prostoru CHKO Křivoklátsko, je nejvyšším vrcholem Těchovín (616 m). Po zániku vojenského prostoru Brdy k 1. 1. 2016 se území okresu rozšířilo o oblast Třemšínské vrchoviny a Třemošenské vrchoviny a nejvyšším místem se stala Koruna (831,6 m).  Nejvýše položenou obcí okresu je podbrdský Trokavec (615 m) – v současnosti známý zejm. referendem o umístění amerického radaru v Brdech. Naopak nejníže položenou obcí je Liblín (312 m) – na řece Berounce.  Nejníže položený bod okresu najdeme v katastru obce Čilá, v místě, kde řeka Berounka opouští území západních Čech (250 m).  K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 575,08 km2, z toho:

Vodstvo.

Celý okres je odvodňován řekou Berounkou, jejíž tok skoro 42 km přibližně kopíruje okresní hranici.  Centrálními oblastmi okresu neprotékají významnější vodní toky – jedná se zejména o potoky a říčky stékající z Brd. Okolí Zbiroha s četnými rybníky je odvodňováno Zbirožským potokem pramenícím pod Sirskou horou.  Z centrálních Brd stéká Padrťský potok, který protéká Strašicemi, Dobřívem a Hrádkem. Soutokem s Holoubkovským potokem v Rokycanech se z něj stává říčka Klabava, na které byla v roce 1957 mezi stejnojmennou obcí a Ejpovicemi vybudována vodní nádrž Klabava. Vody ve vodní nádrži zadržuje 15 m vysoká přehradní zeď, maximální hloubka nádrže je 15 m a převládajícím významem je ochrana před povodněmi.  Jižní, podhorskou část okresu odvodňuje Kornatický potok do Úslavy a dále do Berounky.  V povodí Zbirožského potoka nalezneme rozsáhlou rybniční soustavu. Největším rybníkem je Štěpánský rybník mezi Cheznovicemi a Mýtem "(48 ha)", rozsáhlý je také Cekovský rybník "(33 ha)" u Cekova a Dolejší Kařezský rybník "(32 ha)" u Kařeza.

Nerostné bohatství.

Rokycansko bylo v minulosti velmi bohaté na nerostné suroviny.  V Radnické pánvi se až do roku 1987 těžilo černé uhlí, dnes jsou ložiska vytěžena. Mezi Klabavou a Ejpovicemi byla ložiska méně kvalitní železné rudy, která byla upravována v přilehlém závodě Železnorudné doly a hrudkovny Ejpovice. Těžba i úprava byly zastaveny v roce 1967.  Okres byl také relativně bohatý na stavební suroviny – písek a kámen. Kamenolomy najdeme na okrese u Těškova a u Třebnušky (obec Zbiroh). Provozovatelé lomu v Třebnušce hodlají těžbu dále rozšiřovat, čímž narazili na odpor tamních obyvatel a ekologických sdružení.  V Kařeze se až do roku 1974 těžily cihlářské jíly, které využívala tamní cihelna.

Hospodářství okresu.

Skladbou hospodářství se okres Rokycany řadí mezi okresy průmyslově-zemědělské. Míra registrované nezaměstnanosti dosahovala v listopadu 2007 – 3,5 %.

Zemědělství.

V okrese je 272,22 km2 zemědělské půdy. Největší zemědělské společnost (většinou nástupnické organizace původních JZD) sídlí ve Zbiroze, v Oseku, v Kladrubech a v Příkosicích. Na zemědělské výrobě je nezanedbatelný také podíl soukromě hospodařících rolníků. Přibližně 12 000 ha zem. půdy je využíváno k pěstování obilovin, zvětšují se osevní plochy řepky olejné (2 100 ha v roce 01); asi 350 ha zabírají osevní plochy luskovin na zrno a 120 ha je osázeno bramborami. Do nejsevernějších oblastí okresu zasahuje žatecko-rakovnická chmelařská oblast. V živočišné výrobě převládá chov skotu (cca 12 tis. ks), prasat (cca 19 tis.) a drůbeže.  Skoro 25 000 ha zabírá na okrese lesní půda. Většina lesů na Rokycansku byla po restituci vrácena šlechtickému rodu Colloredo-Mannsfeldů, kteří je dnes, spolu s několika chovnými rybníky, opět obhospodařují.

Průmysl.

Rokycansko je jednou z tradičních oblastí výskytu hutnického průmyslu v ČR. Hutnictví a železářství má na okrese kořeny již od 16. stol. – s počátky hutní výroby je spojena technická památka – vodní hamr v Dobřívě "(zal. 1505)". V závodech okresu je zastoupeno jak hutnictví železa, tak i barevné hutnictví. Středisky tohoto průmyslového odvětví jsou dnes zejm. Hrádek u Rokycan "(závod Železárny Hrádek)", Rokycany (Kovohutě – zpracování barevných kovů) a Strašice (slévárna).  Dalším významným oborem je strojírenství. Tento obor je na okrese soustředěn zejména do Holoubkova – do obce, která se díky průmyslu po druhé světové válce mnohonásobně rozrostla. V tamním podniku Weiler "(dříve KOVOSVIT)" se vyrábějí obráběcí stroje a vrtačky. Do závodu DCK Bohemia je soustředěna výroba rozvaděčů nízkého napětí. Jedním z tradičních strojírenských výrobců je Zbirovia Zbiroh "(zal. 1845)", který vyrábí nářadí. Po revoluci vznikly zejm. v okolí Rokycan závody na výrobu součástek do automobilů (např. Borgers).  Mezi nejnovější průmyslové závody na Rokycansku patří Prowell v Rokycanech vyrábějící široký vlnitý papír a Linde (u Mýta). Naopak po roce 1989 zanikly známé rokycanské závody Marila (výroba džemů), Favorit (výroba jízdních kol), Hamiro (výroba hraček) a závody ZKZ (obkladačky) a Jitona (nábytek) ve Vranově.  Asi nejznámějším produktem vyráběným na Rokycansku jsou dnes nátěrové barvy Primalex, které se vyrábí v původním závodě ZKZ ve Vranově.

Doprava.

Silniční doprava.

Nejvýznamnější dopravní tepnou okresu je dálnice D5, která 28. října 1995 nahradila tehdejší (přetíženou) silnici I/5 – dnes silnici II/605. Dálnice spojuje Prahu s Plzní a hranicemi SRN v Rozvadově na Tachovsku. Je dlouhá 151 km a v současnosti již zcela dokončená. Na území okresu Rokycany byly její úseky stavěny postupně v letech 1990–1995. V říjnu 1993 byl otevřen úsek Mýto – Klabava, přesně o 2 roky později poté zbylé úseky Kařez – Mýto a Klabava – Ejpovice. Do okresu zasahuje i krátký úsek silnice I/26.  Ze silnic II. třídy jmenujme kromě silnice II/605 (původní hlavní státní silnice Praha – Plzeň – Rozvadov) také silnice II/117 (Žebrák – Hořovice – Strašice – Mirošov – Blovice –...), II/232 (Rokycany – Liblín – Kozojedy (okres Plzeň-sever)) a II/233 (Rakovník – Zvíkovec – Radnice – Plzeň).  Silnice II. třídy jsou II/117, II/183, II/232, II/233, II/234, II/235 a II/605.

Železniční doprava.

Okresem procházejí tři železniční tratě – jedna hlavní a dvě regionální.  Trať 170 Praha – Plzeň – Cheb vchází na území okresu před stanicí Zbiroh a opustí ho za zastávkou Ejpovice "(celkem 30 km)". Je dvojkolejná, v celé své délce elektrizovaná a relativně frekventovaná. Její trasa je součástí třetího železničního koridoru, v budoucnosti se plánuje její přestavba a modernizace, která si vyžádá např. zrušení (resp. přesunutí) stanice Zbiroh a přeložku tratě mezi Kařízkem a Rokycany. Po dokončení oprav a modernizací se na ní zvýší cestovní rychlost. Dnes jsou po ní vedeny kromě osobních a nákladních vlaků také rychlíky, v minulosti dokonce i vlaky InterCity. Rychlíkovými železničními stanicemi na Rokycansku jsou Kařez a Rokycany (zastavuje zde většina rychlíků).  Jako Trať 175 je v jízdních řádech označována lokálka Rokycany – Nezvěstice. V úseku z Rokycan do Mirošova prochází hustě zalidněnou oblastí a je využívána nejen k osobní, ale také k relativně husté nákladní dopravě, a proto tomuto úseku nehrozí omezování, nebo dokonce rušení provozu. V úseku od stanice Mirošov po stanici Nezvěstice trať vede řídce zalidněnou krajinou s malými obcemi a proto je budoucnost tohoto úseku lokálky nejistý. Za Kornaticemi opouští lokálka území Rokycanska a pokračuje posledních 7 km okresem Plzeň-jih.  Trať 176 vede z Chrástu u Plzně (okres Plzeň-město) do Radnic. Na území okresu vstupuje u Smědčic a má 8 zastávek – "Sedlecko, Střapole, Všenice, Dolní Stupno, Stupno (úvraťová stanice), Bezděkov u Radnic, Břasy a Radnice". Na této trati zatím nedošlo k výraznějšímu omezování spojů, pouze ke snížení počtu zaměstnanců v souvislosti se zavedením specifického odbavování cestujících.

Cestovní ruch.

Rokycansko je velmi oblíbeným rekreačním zázemím nejen obyvatel Plzně a západočeské oblasti, ale také mnohých Pražanů. Na okrese je velmi rozšířené chalupářství a chatařství – některé obce mají i přes 50 % domů využívaných k rekreaci. Největším lákadlem je relativně zachovalá příroda údolí Berounky, podbrdského kraje a Křivoklátska, která je navíc dobře dostupná po dálnici z Plzně i z Prahy. Úsek Berounky na Rokycansku je oblíben mezi vodáky. Střediskem agroturistiky na okrese je Darovanský dvůr u Darové (obec Břasy).  Nejnavštěvovanějšími stavebními památkami okresu jsou vodní hamr v Dobřívi – technická památka a zámek ve Zbiroze "(zpřístupněn od roku 2004, kdy ho opustila armáda)". Další zámečky najdeme např. v Mirošově, Radnicích, v Liblíně nebo ve Zvíkovci. Nedaleko Liblína se nad řekou Berounkou tyčí zřícenina gotického hradu Libštejn. Z dalších hradů jmenujme např. Mitrvald.  Okresní město Rokycany bylo v roce 1992 vyhlášeno městskou památkovou zónou. Minulý režim zanechal v historickém jádře města nesmazatelné stopy, přesto se však mnohé památky naštěstí zachovaly dosud (např. gotický kostel na náměstí). V Rokycanech můžeme navštívit Okresní muzeum dr. Bohuslava Horáka s paleontologickou a národopisnou expozicí; jeho paleontologické sbírky se dokonce řadí co do velikosti na 2. místo v České republice, po pražském Národním muzeu. Město je známé také tím, že se nedaleko od něj 10. května 1945 poprvé setkaly americká a sovětská armáda. Tuto událost připomíná pomník na demarkační čáře (u Borku) a Vojenské historické muzeum.  V Radnicích – malém historickém městečku severně od Rokycan – najdeme nejzachovalejší židovskou synagogu v kraji.  V mnoha obcích okresu se zachovala typická lidová architektura – vesnice Vejvanov, Podmokly, Lhota pod Radčem, Jablečno a Dobřív byly v roce 1995 vyhlášeny vesnickými památkovými zónami, vesnice Ostrovec, snad nejhezčí vesnice okresu, je dokonce vesnickou památkovou rezervací. Větší množství zachovalých staveb lidové architektury mají také např. vsi Chlum, Medový Újezd nebo Těškov.

Ochrana přírody.

Na území okresu se na ploše cca 80 km2 rozkládá část CHKO Křivoklátsko (cca 1/10 její celkové rozlohy). CHKO byla vyhlášena v roce 1978 a sídlí ve Zbečně na Rakovnicku. Další CHKO jsou Brdy ve východní a jihovýchodní části okresu.

Demografické údaje.

Vývoj počtu obyvatel ve vybraných obcích okresu.

Data k 30. červnu 2005:

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí.  Bezděkov • Břasy • Březina • Bujesily • Bušovice • Cekov • Čilá • Dobřív • Drahoňův Újezd • Ejpovice • Hlohovice • Holoubkov • Hrádek • Hradiště • Hůrky • Cheznovice • Chlum • Chomle • Kakejcov • Kamenec • Kamenný Újezd • Kařez • Kařízek • Klabava • Kladruby • Kornatice • Lhota pod Radčem • Lhotka u Radnic • "Liblín" • Líšná • Litohlavy • Medový Újezd • Mešno • Mirošov • Mlečice • Mýto • Němčovice • Nevid • Osek • Ostrovec-Lhotka • Plískov • Podmokly • Příkosice • Přívětice • Radnice • Raková • Rokycany • Sebečice • Sirá • Skomelno • Skořice • Smědčice • Strašice • Svojkovice • Štítov • Těně • Terešov • Těškov • Trokavec • Týček • Újezd u Svatého Kříže • Vejvanov • Veselá • Vísky • Volduchy • Všenice • Zbiroh • "Zvíkovec"

Okres Rokycany "(Rokycansko)" se nachází v západních Čechách, v severovýchodní části Plzeňského kraje. Okresním městem jsou Rokycany. Rozlohou je okres druhý nejmenší v kraji (po okrese Plzeň-město). Počtem obyvatel se řadí na poslední místo v rámci kraje, do roku 1996 byl dokonce i nejméně lidnatým okresem v celé České republice. Hustota zalidnění okresu je v porovnání s průměrnou lidnatostí kraje nadprůměrná.

Le district de Rokycany (en ) est un des sept districts de la région de Plzeň en Tchéquie. Son chef-lieu est la ville de Rokycany.


Název.

Samotné slovo "Chříč" může také pocházet, jako několik jiných místních názvů, od Hedčanů, ale není to zcela jisté. Jedna z možností je, že se jedná o slovo odvozené od slova "křoví", kdy by se původně jednalo o obec nazývanou "Křovíč". Jiná možnost pak uvádí možnou zkomoleninu jména údajného hedčanského vladyky Chrze – odtud pak "Chrzíč".

Historie.

Prvně je Chříč připomínána roku 1318 jako součást majetku hradu Krašova. Od osmdesátých let čtrnáctého století byla Chříč vázána manským právem k hradu Křivoklát – držitelé vsi byli povinni se na výzvu křivoklátského purkrabího dostavit v brnění na hrad a plnit jeho příkazy. Přibližně od dvacátých let patnáctého století držel Chříč Absolon ze Chříče, spolu s bratrem Žibřidem stoupenci učení Husova a zdatní válečníci.  V roce 1437 koupil ves od Absolona Otík ze Šanova, který ji roku 1447 prodal Sezemovi z Malšína. Ten ve vsi postavil tvrz. Chříč následně měnila vlastníky a po přelomu patnáctého a šestnáctého století byli její držitelé zbaveni manských povinností k hradu Křivoklátu. Od Václava Strojetického z Chříče získal ves v roce 1540 Oldřich Lažanský z Bukové, za kterého byla v šedesátých letech opravena tvrz a postaven nový dvůr.  Po smrti Oldřicha si chříčské panství rozdělili jeho synové Šebestian a Oldřich mladší Lažanští z Bukové, Chříč se Lhotou a částí Hlinců připadla Šebestianovi. V té době byla na Chříči tvrz s pivovarem, poplužní dvůr a 13 osedlých s mlynářem. Šebestian se však během let zadlužil a v roce 1585 prodal Chříč Janu Týřovskému z Ensidle na Hřebečníkách a Skryjích. Jeho potomci, bratři Týřovští, prodali pro velké dluhy roku 1701 chříčské panství hraběti Václavu Josefu Lažanskému za 211 tisíc zlatých a 500 zlatých klíčného.  2. března 1715 zemřel hrabě Václav Josef Lažanský na Chříči, panství zdědila jeho manželka Marie Gabriela Lažanská a synové Maxmilián Václav a Karel Josef Lažanští z Bukové. Chříč zůstala v majetku hraběnky, která odkázala polovinu panství ústavu šlechtičen u svatých Andělů v Praze a z poloviny synu Maxmiliánovi a dcerám Marii Anně a Marii Josefě. V roce 1758 hraběnka Lažanská zemřela a polovina tehdy zadluženého chříčského panství připadla dle závěti ústavu šlechtičen. Ten dal panství do dražby, ale nenašel se žádný kupec a tak v roce 1764 koupil i druhou polovinu od dědiců Lažanských. S výjimkou let 1787–1791, kdy bylo panství nakrátko připojeno k Tereziánskému ústavu v Praze, patřilo ústavu chříčské panství až do roku 1906.  V roce 1906 prodal ústav šlechtičen panství hraběti Štěpánovi Götzendorf-Grabowskému. O čtyři roky později roku 1911 panství prodává Gustavu Fisherovi, který jej vzápětí prodal Karlovi Černohorskému. Jako poslední v řadě majitelů koupil panství roku 1931 František Pokorný.  Chříč se stala přirozeným centrem malého panství díky vzniku mlýnů (také vodní mlýny na říčce Javornici), pivovaru, lihovaru, řemeslných dílen, ale i fary, školy, pošty, obchodů a lékařské ordinace. Nedaleko vsi se až do roku 1886 těžila antimonová ruda. Svou pozici místního centra ztratila Chříč až na začátku dvacátého století, kdy po rozpadu panství klesl význam vsi. Po druhé světové válce zanikají řemeslné živnosti, pivovar a lihovar a většina obyvatel hledá uplatnění v zemědělství a lesnictví. Na začátku roku 1924 byla ves přejmenována na Chříč. Ve dvacátém století byl také zavezen návesní rybník.

Církevní správa a zvony.

V roce 1785 získala nová zámecká kaple sv. Jana Nepomuckého funkci lokálie, kterou dříve zastával kostel svatých Petra a Pavla v Dolanech. Z Dolan do chříčského kostela byly v roce 1878 přeneseny dva velké zvony, opačným směrem putoval malý zvonek, který je dnes ve zvoničce v Holovousích.

Pověsti.

Když císař Josef II. zrekvíroval vybavení kostela svatého Mikuláše na Starém Městě v Praze, rozhodl se věnovat jeho největší zvon Dolanům. Ale obyvatelé Chříče, pod jejichž faru náležel dolanský kostelík, jim velký staroměstský zvon nepřáli. S výmluvou, že malému kostelu stačí malé zvony si jej vzali pro sebe. Když se však zvon poprvé v chříčském kostele rozezvučel, hněvivě volal: „Do Dolan – do Dolan!“ Občané se zalekli a vrátili zvon dolanským. Od té doby zvonil krásně. Na konci devatenáctého století ovšem dolanský kostel zchátral a jeho zvony putovaly zpět do Chříče.

Sport.

Na východním okraji vsi se nachází závodní motokrosová dráha.

Okolí.

Chříč sousedí s vesnicemi Slatina a Lhota na severu, s Dubjanským dvorem na jihovýchodě, Studenou na jihu a Holovousy na západě. Vesnice leží na jihovýchodním okraji CHKO Křivoklátsko s údolími řek Javornice a Berounky. Nad jejich soutokem se nachází přírodní rezervace Dubensko s největším tisovým hájem v ČR. Vsí protéká Chříčský potok (dříve nazývaný Chrastnice), nedaleko silnice na Slatinu stojí památný javor.

Chříč, dříve Křic, je obec v severovýchodní části okresu Plzeň-sever, 10 km východně od Kralovic. V Chříči, zahrnující kromě vesnice Chříč i sousední Lhotu, žije obyvatel a její katastrální území činí 1362 ha (z toho Chříč 1050,56 ha). PSČ všech adres je 331 43. Obec Chříč je součástí Mikroregionu Kralovicko.

Chříč (jusqu'en 1924 aussi Křič ; en ; de 1939 à 1945 ; ) est une commune du district de Plzeň-Nord, dans la région de Plzeň, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Historie.

Toaletní papír se v Číně vyráběl z rýžové slámy, přibližně od roku 600 našeho letopočtu. Císařská dílna tohoto nejlevnějšího papíru produkovala na 750 000 listů ročně.  První továrně vyrobený papír prodávaný výhradně pro toaletní použití vyráběl Joseph Gayetty v USA v roce 1857. Jméno Gayetty bylo vytištěno na každém listu.  Před tímto vynálezem, bohatí lidé používali ke své očistě vlnu, krajku nebo konopí, zatímco méně bohatí používali ruku omývanou v řece, nebo se čistili různými materiály jako hadry, dřevěnými hoblinami, trávou, senem, kameny, pískem, mechem, vodou, sněhem, kukuřičnými slupkami nebo mušlemi, v závislosti na zemi a počasí nebo sociálních zvyklostech. Ve starověkém Římě se obvykle používala mycí houba. Výzkum středověkých latrín ukázal na používání různých druhů mechů.  V některých částech světa se běžně používaly staré noviny, telefonní seznamy, reklamní brožury atd.  Na Středním východě, se obvykle používala voda. Lidé zde používají levou ruku na čištění a pravou ruku na jídlo. V některých částech Afriky to bylo naopak a stisk pravé ruky byl považován za nevychovaný.

Moderní toaletní papír.

Mezi výhody toaletního papíru patří snadná použitelnost, absorpční schopnost, dostupnost u toalet a možnost jej spláchnout ve většině zemí, kde je toaletní papír běžný. V oblastech, kde jsou rozšířenější vyhnívací nádrže, a ve většině rozvojových zemí je použitý toaletní papír obvykle umístěn do odpadové nádoby vedle toalety, protože kanalizace nebo septický (vyhnívací) systém nedokáže toaletní papír zpracovat.  Toaletní papír je dostupný v mnoha typech, barevných variantách, dekoracích a strukturách, aby vyhověl individuálním preferencím. Toaletní papír je typicky vyroben z recyklovaného papíru. Z hlediska ochrany přírody by toaletní papír neměl být bělen, což by pomohlo snížit spotřebu dřeva a zamoření vod.  Dvouvrstvý toaletní papír je standardem v mnoha zemích, i když jednovrstvý je často dostupný a často propagován jako levnější. Toaletní papír, zvláště když je propagován jako „luxusní“, může být vatován nebo vlnkován (ražen), navoněn, obarven nebo vzorkován, napuštěn léčivy (s antibakteriálními chemikáliemi) nebo s aloe atd. Ženám, které jsou náchylné k vaginální infekci se doporučuje používat bílý neparfémovaný toaletní papír.  Vlhký toaletní papír byl uveden firmou Kimberly-Clark ve Velké Británii (Andrex) po roce 1990 a v USA v roce 2001 (jde o země, kde jsou bidety vzácné). Vlhký papír je navržen pro lepší čištění po defekaci než suchý toaletní papír a může být užitečný pro ženy během menstruace.  V Československu je známý nedostatek toaletního papíru v dobách socialismu (plánované ekonomiky) - jednalo se o jednorázový (zato závažný) problém, který nastal v dubnu 1988 po požáru Harmaneckých papíren.

Toaletní papír je pletivový papírový produkt navržený pro čištění análního otvoru "(řitního otvoru)" po vyprázdnění stolice "(vyprázdnění nestrávených tuhých zbytků potravy z trávicího ústrojí = defekaci)" nebo pro čištění genitálií po močení.

Le papier hygiénique, papier toilette (Europe) ou papier de toilette (Amérique du Nord), est un papier qui sert à nettoyer l'anus ou le méat urétral, le plus souvent après avoir déféqué et/ou uriné. Le papier toilette est également utilisé pendant les règles chez la femme pour essuyer le sang.


Textová kritika.

Text Markova evangelia je souvislý a vykazuje pero jednoho autora (nic na tom nemění fakt, že tento autor ["Marek"] čerpal z různých pramenů). První výjimkou je jen několik veršů - 7,16; 9,44-46; 11,26; 15,28. Ty sice dostaly svá čísla, neboť při vzniku číslování veršů v 16. století byly tyto verše považovány za součást Markova evangelia, avšak podrobná textová kritika ukázala, že netvořily původní text evangelia, ale byly přidány až v pozdějších rukopisech. Účelem těchto dodatků bylo slaďování výpovědí různých evangelií (zvláště Matoušova a Lukášova).  Druhou výjimku a největší textový problém představuje u Marka jeho závěr. Samotný text evangelia končí veršem 16,8. Verše 16,9-20 jsou považovány za pozdější dodatek. Verš 16,8 působí velmi zmateně a ponechává děj evangelia otevřený. K tomu mohlo dojít omylem (Marek nestihl evangelium dopsat, nebo se poslední strana ztratila), nebo úmyslně (otevřený konec jako součást Markova plánu). V každé případě první čtenáři považovali Markovo evangelium za neúplné, a tak vznikl tzv. „delší závěr“, vyskytující se v dnešních výtiscích (tj. verše 16,9-20). Tento závěr vznikl jako kompilát ze zpráv o zjeveních vzkříšeného Ježíše z ostatních tří evangelií.  Tento „delší závěr“ se nevyskytuje v nejvýznamnějších rukopisech (Sinajském a Alexandrijském) a i Jeroným a Eusebios z Kaisareie říkají, že chybí ve většině řeckých rukopisů. Neznají jej pravděpodobně ani Órigenés a Kléméns Alexandrijský.  Kromě tohoto „delšího“ závěru existuje i jeden „kratší“, vyskytující se v některých řeckých, latinských, syrských a koptských rukopisech. Třetí možností zakončení, která se vyskytuje v Washingtonském rukopise, je tzv. Freerovo logion, které předpokládá delší závěr, ale doplňuje jej a vysvětluje strach a bojácnost apoštolů.  Ani jeden z těchto tří závěrů však nepochází z „Markova“ pera.

Jazyk Markova evangelia.

Markovo evangelium je, jako ostatní evangelia, psáno řečtinou "koiné". Jeho řečtina však vykazuje silné hebraismy a latinismy.  Nejsilnějším hebraismem (nejen) Markova evangelia je parataxe, tj. kompozice výpravného textu pomocí souřadných vět spojených spojkou „a“. Zde je Marek silně ovlivněn hebrejštinou, která rytmus vyprávění určuje právě spojkou ו "waw" (= "a"). Podobně nahrazuje Marek hebrejskou vazbu ויהי "wajhí" „a stalo se“, která v hebrejštině uvozuje většinou začátek výpravného bloku, řeckou vazbou Καὶ ἐγένετο "kai egeneto" „a stalo se“.  Latinismů má Marek nejvíce ze všech ostatních evangelistů, viz např. κεντυρίων "kentyrión" („setník“, latinsky "centurio"; Marek a Lukáš používají řecký termín ἑκατόνταρχος "hekatontarchos"), πραιτώριον "praitórion" („místodržitelský dvůr“, lat. "praetorium"; tento termín však zná i Matouš a Jan) apod. Že Marek psal pro nežidovské čtenáře, je zřejmé i z toho, že pokud hovoří o židovských zvycích nebo používá přepis hebrejských či aramejských slov, vždy je vysvětluje (viz 5,41: Ταλιθα κουμ "talitha kúm", přeloženo vzápětí Markem jako Τὸ κοράσιον σοὶ λέγω ἔγειρε "to korasion soi legó egeire" „děvče, pravím ti, vstaň“). Z těchto poznatků (latinismy, vysvětlování židovských zvyků a překlady aramejských termínů) se usuzuje na pohanské, nejspíše latinské prostředí (pod vlivem dalších faktorů = Řím).

Struktura evangelia.

Markovo evangelium má typickou strukturu všech synoptických evangelií. Po úvodu, kde se hovoří o působení Ježíšova předchůdce Jana Křtitele, je Ježíš pokřtěn a začíná učit. Jeho učení je shrnuto do jednoho celku (na rozdíl od Janova evangelia), takže celé Ježíšovo působení vypadá, jako by se odehrálo během jednoho roku, během něhož Ježíš pomalu putuje (i když „oklikami“) do Jeruzaléma. Tento aspekt cesty je zdůrazněn především u Lukáše. Ježíš nakonec přichází do Jeruzaléma, kde nějakou dobu učí, střetává se se svými protivníky (různými židovskými skupinami), které se rozhodnou jej zničit. Následuje druhý velký blok, totiž vyprávění o Ježíšově utrpení, smrti, o prázdném hrobu a o zjevení vzkříšeného Ježíše apoštolům.

Zvláštní látka Markova evangelia.

Přestože velká část příběhů a výroků obsažených v Markově evangeliu je zahrnuta též v Matoušově a Lukášově evangeliu, v Markově podání se objevují jedinečně zaznamenané texty, které nebyly - podle teorie dvou pramenů - ani Matoušem, ani Lukášem přejaty (jde v souhrnu o 4,9 % textu, případně 549 slov). Jedná se o:

Evangelium podle Marka (zkratka Mk) je druhá kniha v pořadí Nového zákona a od 13. století bývá tradičně rozděleno do 16 kapitol. Je nejkratší a nejstarší ze čtyř kanonických evangelií. Spolu s Matoušovým a Lukášovým evangeliem patří mezi tzv. synoptická evangelia. Spis vznikl pro helénsko-křesťanskou komunitu zřejmě před rokem 70, protože neobsahuje žádnou narážku na zničení jeruzalémského Chrámu. Někteří badatelé však prosazují data ještě starší, až k roku 40 n. l. Je možné, že místem vzniku byl Řím. Tradice dodává, že Marek nebyl očitým svědkem událostí, ale že psal to, co se dověděl od apoštola Petra.

L'Évangile selon Marc (Τὸ κατὰ Μάρκον εὐαγγέλιον) forme, avec les trois autres évangiles, le cœur du Nouveau Testament, la partie la plus récente de la Bible chrétienne. Le deuxième (par sa place) des quatre Évangiles canoniques est aussi le plus bref et probablement le plus ancien ; c'est l'un des trois « Évangiles synoptiques ».


Král dítě.

Byl čtvrtým dítětem českého, uherského a německého krále a rakouského vévody Albrechta II. (V.) Habsburského a jeho choti Alžběty Lucemburské, dcery císaře Zikmunda. Protože se narodil až čtyři měsíce po smrti svého otce, byl nazýván pohrobkem. V době jeho nezletilosti za něj rozhodoval zemský sněm. Jeho matka se všemožně snažila prosadit synova dědická práva především na vládu v Uhrách, kde měl jeho nároky hájit Jan Jiskra z Brandýsa, kterého přijala do svých služeb. Také nechala ukrást svatoštěpánskou uherskou korunu, k čemuž využila dvorní dámu Helenu Kottannerovou. Zařídila i Ladislavovu korunovaci ve Stoličném Bělehradě 15. května 1440, necelé dva měsíce po narození. Uherský sněm však Ladislavovy nároky odmítl a zvolil si za svého panovníka polského krále Vladislava III. Důvodem bylo stoupající turecké nebezpečí, které vyžadovalo, aby v čele království stál dospělý král, schopný řídit obranu země.  V Čechách propukla po Albrechtově smrti anarchie. Stavové začali hledat vhodného kandidáta na český trůn, nemohli však najít žádného vhodného. O českou korunu nebyl zájem. Královský majetek byl většinou rozkraden, to, co zůstalo, bylo ve špatném stavu. Přední šlechtické rody konaly výpady proti sousedícím panstvím. V této situaci byla 20. června 1440 v Praze učiněna královská volba – sbor 46 volitelů, mezi nimi i pozdější král Jiří z Poděbrad, dal své hlasy Albrechtu Bavorskému, synovci královny Žofie, manželky zemřelého Václava IV. Albrecht mluvil česky a dlouho pobýval na pražském dvoře. Zřejmě právě na základě znalosti neutěšených českých poměrů také Albrecht nabízenou korunu odmítl.  Koncem roku 1442 zemřela dvouletému Ladislavu Pohrobkovi také matka a poručníkem se stal jeho strýc Fridrich III. Habsburský, který byl po Albrechtově smrti zvolen římským králem, poději se stal i římským císařem.  Roku 1444 padl Vladislav III. Jagellonský na křížové výpravě proti Turkům u Varny (proto dostal přízvisko Varnenčík). Poté uherský sněm uznal dědické nároky Ladislava Pohrobka a přijal ho za svého krále. Správcem království po dobu Ladislavovy nezletilosti se stal slavný vojevůdce, sedmihradský vojvoda Jan Hunyadi. V českých zemích byl přijat nejdříve na Moravě v srpnu 1453, což vyvolalo negativní reakci ze strany českých stavů, podle kterých to měli být čeští stavové, kdo přijme nového panovníka jako první a ne moravští. Do Čech vstoupil až v listopadu 1453 u Jihlavy. Roku 1453 byl Ladislav jako třináctiletý zvolen a korunován také českým králem. Zde vykonával správcovskou funkci Jiří z Poděbrad.

Záhadné úmrtí.

Ladislavovi nebylo dopřáno dlouhé panování. Roku 1457 přijel do Čech, aby se ujal vlády a seznámil se s českou společností a prostředím, neboť si Prahu zvolil za své rezidenční město. Stalo se tak i kvůli neutěšené situaci Ladislava v Uhersku. V březnu 1457 nechal popravit syna Jana Hunyadiho Ladislava Hunyadiho, který byl obviněn z vraždy Ulricha Celjského – Pohrobkova příbuzného a dlouholetého ochránce. Tato poprava vyvolala v Uhrách takový odpor, že Pohrobek se rozhodl odjet do Prahy, kde také strávil poslední měsíce života.  V Praze se též měla uskutečnit jeho svatba s francouzskou princeznou Magdalenou, dcerou krále Karla VII. Do Francie bylo vysláno poselstvo v čele s českým šlechticem Zdeňkem ze Šternberka, které mělo požádat o princezninu ruku a doprovodit nevěstu do Čech. Během příprav na svatbu však sedmnáctiletý král náhle onemocněl a po třech dnech zemřel.  Vzhledem k tomu, že se dosud těšil plnému zdraví, vznikla v té době i později celá řada dohadů o možné příčině královy smrti. Na králově těle byly patrné výrazné hematomy. Jedni usuzovali na otravu a podezřívali z královraždy Jiřího z Poděbrad, který poté získal český trůn. Další domněnkou bylo, že šlo o morovou nákazu. Teprve v roce 1985 dospěl antropolog MUDr. Emanuel Vlček po vyšetření králových kosterních pozůstatků k názoru, že Ladislav trpěl vzácnou formou leukémie.

Dědictví.

Ladislavovou smrtí skončil první pokus v dějinách střední Evropy vytvořit mohutné podunajské soustátí, jejž inicioval Ladislavův děd Zikmund Lucemburský. Toto soustátí, které mohlo nastavit hráz pronikání Osmanů do nitra Evropy, bylo odsouzeno k zániku právě v okamžiku, kdy bylo obrany nejvíce zapotřebí, krátce po dobytí Konstantinopole Turky.  Spor o dědictví po Ladislavu Pohrobkovi postavil na řadu desetiletí proti sobě dvě v té době nejmocnější dynastie ve střední Evropě: Habsburky, kteří se snažili uhájit to, co získal Albrecht II. sňatkem s dědičkou Lucemburků Alžbětou, a Jagellonce, opírající své nároky na českou a uherskou korunu o dědická práva Ladislavovy sestry Alžběty Habsburské, s níž se roku 1454 oženil polský král a litevský velkokníže Kazimír IV.  Ovládnout české a uherské království a připojit je k dosavadním državám by pro oba rody znamenalo získat převahu ve východní části střední Evropy. Naděje císaře Fridricha III. ani Kazimíra Jagellonského se však nesplnily, neboť v Uhrách i v zemích Koruny české byli zvoleni králové z domácích šlechtických rodů, Hunyadiho syn Matyáš zvaný Korvín a Jiří z Poděbrad.

Ladislav Pohrobek, nebo Holec (německy/latinsky "Ladislaus Postumus", 22. února 1440 Komárno – 23. listopadu 1457 Praha) z rodu Habsburků byl od 10. listopadu 1444 uherský (formální korunovace dokonce již 15. května 1440) a od 28. října 1453 český král.

Ladislas dit "le Posthume" (en ; en ), né le à Komárom en Hongrie et mort le à Prague, est prince de la maison de Habsbourg, le fils du roi Albert II. Il est archiduc d'Autriche, roi de Bohême (sous le nom de Ladislas ), et roi de Hongrie (sous le nom de Ladislas V, parfois Ladislas VI). Par sa mort prématurée, cette union personnelle est terminée et les territoires héréditaires des Habsbourg sont réunifiés sous le règne de son cousin Frédéric V.