Synopse.

Júsuke (jap. 幽助, plným jménem 浦飯 幽助 Júsuke Urameši, ang. Yusuke Urameshi) je čtrnáctiletý mladistvý delikvent, jenž chodí za školu (prý "ho to prostě nebaví"), vše rád řeší hrubou fyzickou silou, takže se v jednom kuse jenom pere (anebo odpočívá). Jeden den vypadal jako každý jiný den, kdy se Júsuke objeví ve škole asi tak pět minut, pak se popere s místním rivalem a zakončí den poflakováním se. Jakoby tomu osud nepřál, Júsuke si všiml malého kluka čutající si míč poblíž silnice. Než se nadál, kluk byl na silnici a v dáli se řítilo auto veselého opilce s dámskou společností. V poslední minutě Júsuke zachránil kluka před jistou smrtí, ale už nestihl zachránit sám sebe. Svět duchů (nebe) se smrtí Júsukeho nepočítal, takže mu je po určitém "úkolu" vrácen život za obětování se. Dobrodružství Júsuke Uramešiho může začít...

Produkce.

Togaši pracoval na manze "JúJú Hakuša" kolem listopadu 1990.  Když poprvé Togaši přemýšlel nad názvem svého díla, tak vůbec nevěděl jak svému dílu vlastně bude říkat. Když prezentoval své hrubé návrhy svým editorům a animátorům, předběžně nazýval své návrhy ""How to be a Ghost"" (jak být duch). V před-produkci Togaši navrhl další název "JúJú-Ki ("Poltergeist Chronicles", duchovní kroniky)", jelikož v obsahu jsou zápasy s demony a také by to byla hra se slovíčky na "". Jelikož se začaly publikovat jiné manga série s podobným názvem ("Čin-Ju-Ki"), Togaši brzy vymyslel (zřejmě finální) alternativu: "JúJú Hakusho". Toto okomentoval tak, že mohl použít třeba "Den" (Legend) či "Monogatari" (Story, "příběh"), ale "Hakušo" (Report, "zpráva") bylo první co ho opravdu napadlo.

Náměty.

Seriál kombinuje elementy vizuální (, okultismus a mysticismus) a elementy žánrové (bojová umění, drama až dokonce slapstick). V seriálu existují tři navzájem neproniknutelné sféry světa:

Hudba.

Hudbu k seriálu "Jú jú hakušo" složil Júsuke Honma (jap. 本間 勇輔), který později přispěl i na soundtracky seriálů jako např. "Ninku" či "Flame of Recca". Seriál má jedno opening theme (úvodní znělka), "Hohoemi no Bakudan" ("微笑みの爆弾") od Macuko Mawatariové, avšak naproti tomu má odlišných 5 zakončovacích znělek (ending theme): "Homework ga Owaranai" ("ホームワークが終わらない"; 1st ending), "Sajonara bye bye" ("さよならbye bye"; 2st ending) & "Daydream Generation" ("デイドリーム ジェネレーション"; 5st ending) od Mawatariové; "Unbalance na Kiss wo Šite" ("アンバランスなKissをして"; 3st ending) & "Taijó ga Mata Kagajaku Toki" ("太陽がまた輝くとき"; 4st ending) od Hiro Takahašiho. Nejedno YYH soundtrack album bylo publikováno; jsou k dostání v japonských obchodech nebo na internetových obchodech.

Zajímavosti.

Parodie.

Na YYH existuje satirická parodie s názvem "Yu Yu Hakusho Abridged", jde o zkrácené verze skutečných YYH epizod opatřených vlastním dabingem. Autorem těchto parodií je Lanipator; aktuálně bylo na YouTube publikováno celkem 21 dílů (+ předabovaný druhý film "Poltergeist Report").

Jú jú hakušo () je japonská komediálně laděná fantasy-dramatická manga série, ilustrovaná Jošihiro Togašim, která se brzy dočkala anime adaptace, kterou produkovalo studio Pierrot.

Le manga a été adapté en anime par le studio Pierrot, les ont été diffusés entre et sur la chaîne Fuji TV. Un film est également sorti en. L'anime et le film sont édités en France par Dybex, l'anime fut diffusé sur Mangas, TF6 et NT1.


Dějiny.

Sde Boker byl založen 15. května 1952. V prosinci 1953 tehdejší premiér David Ben Gurion rezignoval na funkci předsedy vlády a přesunul se do tohoto kibucu. Přestože se o dva roky později do politiky vrátil, ve Sde Boker zůstal žít až do své smrti v roce 1973. Kibuc se během této doby stal i místem politických jednání. V roce 1966 zde Ben Gurion oslavil své 80. narozeniny za přítomnosti mnoha hostů včetně pozdějšího izraelského premiéra a prezidenta Šimona Perese.  Poté, co Ben Gurion zemřel, byl pohřben poblíž Sde Boker v Midrešet Ben Gurion vedle své manželky Pauly Ben Gurion. Jako své bydliště si toto místo vybral kvůli své vizi kultivace Negevské pouště a výstavby měst jako Jerucham či Dimona. Věřil, že by se Negev mohl stát místem bydliště pro mnohé Židy, kteří do Izraele přišli v rámci alijí (přistěhovaleckých vln) a chtěl, aby Sde Boker byl vzorovým příkladem pro jeho následovníky. V červnu 1954, krátce po svém dočasném odchodu z politiky, právě s takovou výzvou vystoupil na masovém shromáždění v Tel Avivu, kde před osmi tisíci převážně mladých posluchačů označil osidlování periferních regionů země jako hlavní úkol.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Sde Boker Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Sde Boker obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě klesající populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 426 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 7,0 %.

Sde Boker ( שְׂדֵה בּוֹקֵר, doslova „"Kovbojská pole"“) je vesnice typu kibuc v Negevské poušti v jižním Izraeli. Leží v plochém údolí, kterým po jeho délce protéká vádí Nachal ha-Ro'a a které je obklopeno hornatou krajinou.

Sde Boker (, littéralement « Champ du matin » ou « du vacher ») est un kibboutz dans le désert du Néguev au sud d'Israël à environ 50 km au sud de Beer-Sheva sur la route vers Mitzpe Ramon. Ce kibboutz est surtout connu pour avoir été la résidence du premier ministre David Ben Gourion. Il relève de l'administration du Conseil régional de Ramat HaNegev.


Historie.

Podle uspořádání zástavby a polností lze založení vesnice Rynholec datovat zhruba do 13. či počátku 14. století. Název je odvozen od osobního jména "Ryn(h)olt" (Reinhold). První písemná zmínka o obci pochází z 21. září 1330, kdy všechen svůj majetek v Rynholci ("in Rynolcz") prodával Dittrich ze Stochova. Památkou na období husitských válek je bronzová pozlacená monstrance, nalezená v katastru obce a dnes vystavená v novostrašeckém muzeu. V roce 1437 se připomíná zeman Oldřich z Rynholce se synem Janem. Za krále Ladislava Pohrobka byla v roce 1457 Ctiborovi ze Svojkova a na Kačici potvrzena zástavní držba Rynholce a roku 1466 dal král Jiří Poděbradský Rynholec do zástavy Bořitovi z Martinic. Protože se ani v následujících desetiletích o majetek žádný leník z doby předhusitské nepřihlásil, udělil král Vladislav Jagellonský roku 1514 vesnici natrvalo Hynkovi z Martinic a jeho bratrancům. Až do konce feudálního zřízení pak Rynholec tvořil součást rozsáhlého smečenského panství Martiniců a Clam-Martiniců. Po zrušení poddanství náležela od roku 1850 obec Rynholec k politickému okresu Slaný, po roce 1949 tvořila součást okresu Nové Strašecí, od roku 1960 dodnes spadá pod Okres Rakovník.  Od konce 18. století byla u obce dobývána rašelina, ve druhé polovině 19. století černé uhlí (doly Anna (ČSA I) a Laura (ČSA II). Těžba uhlí u Rynholce byla ukončena roku 1965.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Rynholec "(1779 obyvatel, sbor dobrovolných hasičů)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: nákladní autodoprava, bednář, 2 výroby cementového zboží, cihelna, 2 obchody s cukrovinkami, důl Laura a Anna, 2 obchody s dřevěným zbožím, 4 výroby dřevěného zboží, 4 holiči, 8 hostinců, 4 kapelníci, kolář, konsum Včela, 2 kováři, 2 krejčí, mlýn, nakladatelství, 3 obuvníci, papírnictví, 2 pekaři, obchod s lahvovým pivem, povoznictví, 2 řezníci, sedlář, 8 obchodů se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek pro Rynholec, švadlena, 2 trafiky, truhlář, obchod s velocipedy, zámečník.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2011

Obec Rynholec (něm. "Rinholetz, Reinholtz, Reinholz, Reinholds") se nachází v okrese Rakovník, kraj Středočeský, zhruba 2 km jihovýchodně od Nového Strašecí, 15 km východně od Rakovníka a 13 km západně od Kladna. Žije zde obyvatel. Obcí prochází železniční trať 120 Praha – Kladno – Rakovník (zastávka "Rynholec"). Rynholec je významným střediskem těžby lupku.

Rynholec est une commune du district de Rakovník, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

Začátky.

Pravidelné vysílání z bratislavského televizního studia začalo 3. listopadu 1956. Televizní pracovníci měli v této době k dispozici přenosový vůz se třemi kamerami, provizorní hlasatelnu, později byla přebudovaná na miniaturní studio, dvě kamery a filmový snímač. Hlavním programem prvního televizního vysílaní byl přenos ze slavnosti v bratislavském Parku kultury a oddechu. Režii prvního programu měl J. Mazanec, vysílání J. Rehák, hlasatelkou byla Hilda Michalíková. Skupinu kameramanů vedl E. Rožňovec. V době prvního vysílání bylo na Slovensku přibližně 500 televizorů. Nejdříve se vysílalo dvakrát týdně, ve středu a v sobotu, od 3. listopadu 1957 každý den vyjma pondělků.

Od roku 1968.

V počátečním období rozvoje televize se museli pracovníci potýkat i s ideologickými problémy. Vyžadalo se od nich upřednostňování politických obsahů o úspěchu socialismu a o ideálním socialistickém občanovi. Kolem roku 1968 nastalo určité kulturní a umělecké uvolnění. Umožňovalo natáčet adaptace děl západních autorů, které však byl velice brzy zastaveno a televize měla zásluhu na šíření myšlenek pražského jara. Po vpádu vojsk Varšavské smlouvy se situace zdramatizovala, televizní studia byla obsazená a vysílaní přerušeno. Opět nastala tvrdá cenzura. Televize byla po příchodu vojsk Varšavské smlouvy odsouzená jako prozápadní a antikomunistická, což mělo dopad na propouštění pracovníků.

Televizní centrum v Mlýnské Dolině.

V roce 1964 vypsala Československá televize architektonickou soutěž na řešení výstavby nového moderního televizního centra v Mlýnské dolině. Pro celý televizní komplex státní orgány vyčlenily plochu 181900 m2, na které mělo podle studie z roku 1966 stát pět objektů s celkovou plochou 65000 m2. Ostatní plochu měli tvořit komunikace a užitkové plochy. Slavnostní zahájení stavby se uskutečnilo 5. května 1965. Již 7. 8. 1965 vláda ČSSR přijala usnesení o II. televizním programu a právě s Mlýnskou dolinou se počítalo v souvislosti se spuštěním barevného vysílání druhého vysílacího okruhu ČST.  První etapu odevzdala Stavoindustria 26. 10. 1970, skládala se z vysílacího pracoviště, třech studií MD I, II, III s plochou 150, 250 a 550 m2. Na tehdejší dobu šlo o moderní pracoviště vybavené televizní technikou západoněmecké firmy Bosch Fernseh. V této souvislosti je nutné připomenout, že obrazová výroba v Mlýnské dolině byla už od samotného začátku realizovaná v systému PAL a to, že se vysílalo v systému Secam (tak jako v bývalém Sovětském svazu a ve státech Varšavské smlouvy) bylo politické a ne technické rozhodnutí. Vybudováním první etapy se otevřely větší možnosti pro kvalitní televizní tvorbu.  Druhá etapa, která byla charakteristická záměrem soustředění programových pracovníků pod jednu střechu začala už v roce 1968 a vzhledem k její náročnosti výstavba trvala do konce roku 1975. V Mlýnské dolině tak vyrostla nejvyšší budova v tehdejším Československu a svými 28 podlažími ještě dnes patří mezi nejvyšší budovy v SR. Budova sloužila do března 2015 pro přípravu programu a administrativu.  Třetí etapa byla předána do užívání 8. 1. 1981. Nové studio MD IV s plochou 1000 m2 patřilo k největším v Československé televizi i střední Evropě. Projektanti prostor studia vyprojektovali pro natáčení velkých scén a se zaměřením na velké zábavné programy. Studio mělo propadliště, zabezpečený přístup pro velké dekorační prvky a vjezd motorových vozidel, zvukotěsné hydraulické opony, počítačem řízený světelný park, svůj vlastní záznam nezávislý na ostatním provozu a pohyblivé sezení pro 600 diváků.

Po revoluci v roce 1989.

V době sametové revoluce se potvrdila úloha televize jako nosného informačního média. Od 22. listopadu 1989 přinášela Československá televize přímé přenosy z Václavského náměstí v Praze a nejrůznější diskusní bloky s právě se rodícím hnutím za demokracii. Na televizní obrazovky se dostávaly necenzurované záběry a komentáře, které přispěly k pádu totalitního režimu, protože informovaly veřejnost objektivně a rychle. Od 4. září 1990 došlo ke změně koncepce Československé televize. Federálním kanálem zůstal 1. program "F1", zatímco 2. program se rozdělil na dva samostatné vysílací okruhy: ČTV pro Česko a S 1 pro Slovensko.

Od roku 1993.

Od 1. ledna 1993 začala vysílat Slovenská televize na dvou programech pro celé území Slovenska. Doposud se na vysílání dvou programů Československé televize podílela přibližně jednou třetinou. Složitý společenský a politický vývoj zasáhl i do fungování této instituce. Za dvanáct let se v Slovenské televizi vystřídalo 13 managementů. Do víc než stoprocentního nárůstu výroby zasáhlo také výrazné zvyšování nákladů na vysílání Slovenské televize, na údržbu a správu jejích archivů.

Nový začátek v roce 2004.

V roce 2004 byl generálním ředitelem Richard Rybníček a uskutečnila se změna grafiky i kompletní změna vysílacího schématu. Začal takzvaný „nový začátek“ STV. Lidé mají dodnes různé názory na tuto událost, protože mnohým vadí přesycenost programu americkými filmy, ale i velmi omezený počet vlastní produkce – seriálů i filmů.

Slovenská televize (ve slovenštině: "Slovenská televízia") nebo také STV byla slovenská veřejnoprávní organizace zajišťující televizní vysílání na území Slovenska. Vznikla 1. července 1991 na základě zákona Slovenské národní rady. Vysílala na dvou programech od roku 2004 nazývaných "Jednotka" (původně STV1) a "Dvojka" (původně STV2). Ředitelem byl od 15. ledna 2003 do 10. července 2006 Richard Rybníček, po pěti měsících bez ředitele byl 11. prosince 2006 do funkce zvolen Radim Hreha, který od patnáctičlenné Rady Slovenské televize získal celkem devět hlasů. Přesně po roce, 11. prosince 2007 Rada Slovenské televize odvolala Radima Hrehu z funkce ředitele. Pro jeho odvolání hlasovalo deset členů Rady STV z patnácti.

Slovenská televízia (en abrégé "STV") était l'entreprise de télévision publique de la Slovaquie. En 2011, elle est intégrée au groupe naissant Rozhlas a televízia Slovenska, qui rassemble la télévision et la radio.


Pozadí.

V údolí Káthmándú se v minulosti nacházela tři velká centra (Káthmándú, Pátan a Bhadgáón (dnešní Bhaktapur)), která byla po mnoho staletí vzájemně znesvářena. Dlouhotrvající neshody mezi jednotlivými centry Káthmándského údolí značně oslabovaly jejich moc. Nejednotnosti a vnitřní nestability údolí Káthmándú, které tvoří kulturní i mocenské centrum Nepálu, využil v roce 1769 Prithví Nárájan Šáh, který si s pomocí své armády Káthmándské údolí podrobil a položil tak základ Nepálskému království.  Prithví Nárájan Šáhovi se podařilo sjednotit území, které bylo po mnoho staletí rozdrobeno. Položil základ dlouho vládnoucí dynastie Šáhů. Gurkhové si brzy podrobili i západní část Sikkimu a oblast Kumáúnu v dnešním Uttarákhandu. Podnikli též neúspěšné tažení proti Tibeťanům. Již koncem 18. století vliv dynastie Šáhů výrazně opadl a faktická moc připadla tzv. regentům, vysoce postaveným úředníkům z feudálních rodin.  Nepálské království tehdy sousedilo s Britskou Indií, která se snažila o protlačení svého vlivu do Nepálu. První neúspěšně pokusy Britské Východoindické společnosti o kontrolu nepálského území sahají již do doby Prithví Nárájan Šáha, další šance se Britů naskytla počátkem 90. let 18. století v době střetu Gurkhů s Tibeťany. Britové se snažili Nepálu vnutit nevýhodnou smlouvu, díky níž by se Nepál fakticky ocitl pod vládou Britů. Nepál smlouvu nakonec nepodepsal.

Průběh války.

Britská Východoindická společnost se však nedala tak lehce odbýt a když nemohla území Nepálu ovládnout diplomatickou cestou, začala se připravovat na válku. Nepál rovněž nezůstal nepřipraven a tehdejší premiér Bhímsén Thápa začal s organizovanou přípravou na válku v Brity. Britové jako záminku k válce využili pohraniční potyčky a roku 1814 vtrhli do Nepálu. Na mnohonásobnou britskou přesilu však čekal tuhý odpor Gurkhů, kteří jsou známí svými válečnickými schopnostmi, houževnatostí a oddaností veliteli. Válka se táhla až do roku 1815, kdy byla oběma stranami podepsána tzv. Sáugalíská smlouva, v jejímž důsledku Nepál přišel o část svého území ve prospěch Britské Indie a v Káthmándú byla ustanovena kancelář s britským rezidentem. I přesto Nepál zůstával nezávislým státem.

Anglo-gurkhská válka, též anglo-nepálská válka či jen gurkhská válka, byl ozbrojený konflikt mezi britskou Východoindickou společností a Nepálem, resp. Gurkhy, probíhající mezi lety 1814–1816.

La guerre anglo-népalaise ou guerre des Gurkhas (1814 - 1816) est un conflit opposant le Népal à la Compagnie britannique des Indes orientales. Cette guerre a pour origine des tensions aux frontières et l'expansionnisme tant anglais que gurkha dans la région. Elle se termine par le traité de Sugauli en 1816, ainsi que le Traité de Titalia, avec le royaume du Sikkim, en 1817.


Kariéra.

První úspěch zaznamenala v roce 2003 na mistrovství světa do 17 let v kanadském Sherbrooke, kde získala stříbrnou medaili společně s Němkou Annett Engelovou. O rok později vybojovala stříbro na mistrovství světa juniorů v Grossetu. Na letních olympijských hrách 2008 v Pekingu skončila ve finále na 14. místě. V roce 2009 se umístila na halovém ME v Turíně těsně pod stupni vítězů, čtvrtá. Bronz zde získala její krajanka Viktoria Kljuginová. Na světovém šampionátu v Berlíně obsadila šesté místo.  Dvakrát se zúčastnila ostravského mítinku Zlatá tretra, kde skončila v roce 2008 i 2009 na druhém místě. V roce 2010 skončila společně s Ivou Strakovou druhá na Hustopečském skákání. Ve stejném roce skončila těsně pod stupni vítězů, čtvrtá na halovém MS v katarském Dauhá i na ME v atletice v Barceloně. Dvakrát čtvrtá místa vybojovala také na světových letních univerziádách (İzmir 2005, Bangkok 2007). V roce 2011 se stala vítězkou prestižního výškařského mítinku v Eberstadtu, kde výkonem 199 cm porazila i Blanku Vlašičovou, která skončila druhá.  Jejím největším dosavadním úspěchem je zisk bronzové medaile na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně. Ve finále si vytvořila výkonem 203 cm nový osobní rekord, stejně jako Američanka Brigetta Barrettová, která tuto výšku zvládla napodruhé a získala stříbro. Olympijskou vítězkou se stala další Ruska Anna Čičerovová, která překonala napodruhé 205 cm.  Jejími trenéry jsou olympijský vítěz ze Sydney Sergej Kljugin a bývalá sovětská výškařka Galina Filatovová (bronz a zlato z Univerziády).

Osobní rekordy.

Dvoumetrovou hranici zdolala celkově devěkrát (dvakrát v hale, sedmkrát pod širým nebem).

Světlana Vladimirovna Školinová (rusky: "Светлана Владимировна Школина" – "Světlana Vladimirovna Školina"; * 9. března 1986, Jarcevo, Smolenská oblast) je ruská atletka, bronzová olympijská medailistka a mistryně světa ve skoku do výšky. Je také juniorskou mistryní Evropy (2005) a mistryní Evropy do 23 let (2007).

Svetlana Vladimirovna Shkolina (, née le à Iartsevo) est une athlète russe spécialiste du saut en hauteur, initialement médaillée d'or, puis disqualifiée lors des championnats du monde 2013, à Moscou.


Historie termínu.

V Číně termín „Západní oblasti“ (čínsky: 西域 ; pchin-jin: Xiyu ; Wade-Giles: Hsi 1 -yü 4 ; ujgursky: Қуриғар; Qurighar) odkazoval na oblast Nefritové brány - průsmyku Jü-men, konkrétně Tarimská pánev v Sin-ťiangu přešla v roce 60 př.n.l. pod kontrolu dynastie Chan. Sin-ťiang nebyl pod čínskou politickou kontrolou, měl však úzké kontakty s Čínou, které jej odlišovaly od nezávislých turkických zemí Střední Asie. Po sjednocení turkických národů a vytvoření říše se až do 9. století stala součástí čínské dynastie Tchang. „Turkestán“, což znamená „oblast Turkutů“, byl definován arabskými geografy v 9. a 10. století jako oblasti severovýchodně od řeky Syr. Podle arabských historiků byli Turkuti turkutsky mluvící nomádi.  Během 16. století dokončil turko-mongolský stát známý jako Čagatajský chanát ve střední Asii islamizaci a turkifikaci západního Sin-ťiangu a okolních regionů. V roce 1755 Dynastie Čching porazila mongolský Džúngarský chanát a obsadila dvě teritoria v Sin-ťiangu. Severní teritorium bylo nazýváno Džungarie, jižní oblast byla nazývána (doslovně: "muslimské území", nebo. V roce 1764 císař Čchien-lung použil „Sin-ťiang“ jako oficiální pojmenování, a vydal rozkaz definující Sin-ťiang jako „provinční správní oblast“. V roce 1882 byl Sin-ťiang oficiálně zařazen mezi provincie a název „Sin- ťiang“ nahradil název Si-jü i v písemné formě.  Průzkumníci z britských a ruských říší zmapovali a vymezili Střední Asii v soutěži o koloniální expanzi. Po spoustě anexí ve střední Asii Rusko upevnilo v roce 1867 své podíly na západ od Pamíru jako „ruský Turkestán“. V této době západní historikové začali rozdělovat „Turkestán“ na ruskou a čínskou část.

Současné užití pojmu.

Pojem „Východní Turkestán“ je neoddělitelně spjat s politikou. Vzhledem k tomu, že historie Sin-ťiangu je zvláště sporná mezi čínskou vládou a ujgurskými separatisty, kteří hledají nezávislost, je oficiální a obecný název Sin-ťiang (Ujgurská autonomní oblast) odmítnut. „Východní Turkestán„, což je termín ruského původu, potvrzuje kontinuitu se „západním Turkestánem“ i s dnes nezávislými státy sovětské Střední Asie. Ne všechny z těchto států přijímají označení „Turkestán“. Persky mluvící Tádžikistán má blíže k Íránu a Afghánistánu.  Pro separatisty je „Východní Turkestán“ souběžný s Sin-ťiangem, jako nezávislý stát. Zastánci termínu „Východní Turkestán“ tvrdí, že název „Sin-ťiang“ je arogantní, protože má-li být brán doslova, pak „Sin-ťiang“ znamená „Nové území“. Oficiální překlad pro „Sin-ťiang“ znamená „stará území se vrátila do vlasti“. Někteří čínští učenci obhajovali změnu jména pro tento region nebo přechod na starší termín Si-jü (pchin-jin: Xiyu) tzv. „Západní oblasti“. Jiní učenci brání jméno s tím, že „Sin-ťiang“ bylo nové pozdní označení dynastie Čching, která mu dala současný název.  V moderním separatistickém užití pojmu „Ujguristán“ (Уйғуристан), což znamená „země Ujgurů“, je synonymem pro „Sin-ťiang“ nebo pro potenciální stát Sin-ťiang jako je Východní Turkestán.  Separatisté se neshodují, zda použít název „Východní Turkestán“ nebo „Ujguristán“. „Východní Turkestán“ má tu výhodu, že je také názvem dvou historických politických subjektů, zatímco Ujguristán apeluje na moderní myšlenky etnického sebeurčení. Ujguristán také odlišuje jiné národy v oblasti Sin-ťiangu než jenom skupinu Chanů. Kazaši a Chuejové jsou do značné míry omezeni v pohybu více než Ujguři, kteří žijí blíže k východním provinciím Číny. Hnutí za „Východní Turkestán“ je pouze ujgurským fenoménem. Separatistický sentiment je nejsilnější mezi ujgurskou diasporou, která praktikuje tzv. „kyber-separatismus“, podporuje zneužívání názvu „Východní Turkestán“ na svých webových stránkách a v literatuře. Historicky „Ujguristán“ odkazoval na severovýchodní oázu regionu „Turfan “. Synonymum „Východního Turkestánu“ „Čínský Turkestán“ se nepoužívá, zamítli jej ujgurští separatisté pro „čínskou“ součást názvu. V Číně termíny „Východní Turkestán“, „Ujguristán“ a dokonce i „Turkestán“ samy o sobě implikují starý západní imperialismus, minulost republiky Východního Turkestánu a existenci moderních militantních skupin (např. Východní Turkestán Islámského hnutí ETIM).  Čínská vláda směšuje násilí rozdílných separatistických skupin, například ETIMu a Organizace pro osvobození Východního Turkestánu. Čínské diplomatické mise zavrhly cizincům užívání označení „Východní Turkestán“ a argumentují, že tento termín je pouze politický a zeměpisně nebo historicky jeho používání představuje „provokaci“ vůči svrchovanosti Číny. Historické definice „Východního Turkestánu“ jsou nejednoznačné, odráží, že mimo čínskou správu se oblast nyní nazývá „Sin-ťiang“ a není geograficky nebo demograficky jediným regionem.

Demografie a národnostní situace.

V dávné minulosti zemi osídlili obyvatelé mluvící již vymřelými tocharskými jazyky, jež jsou považovány za archaičtější indoevropské jazyky, které se oddělily od hlavního indoevropského stromu velmi brzo.  V současnosti je Východní Turkestán obydlen převážně Ujgury (8 milionů), kteří usilují o nezávislost a stejně jako Tibeťané jsou terčem útlaku a asimilace čínské vlády. Dalšími národy jsou Kazaši (1,5 milionu) a dalších 16 etnik s významným zastoupením. Do oblasti se díky čínské vládní politice stěhují ve velkém Chanové (nyní okolo 7 milionů) a místní obyvatelé se obávají, že budou brzy následovat osud Vnitřního Mongolska, kde se kultura Mongolů utopila v záplavě přistěhovalců. Čína povoluje Ujgurům ve městech mít 2 děti, na vesnici 3, to jenom prohlubuje obavy Ujgurů o svůj národ v područí Číny. Porodnost je přísně kontrolována a jsou nařízeny odstupy mezi porody, pravidelné prohlídky u gynekologa a další předpisy, jejichž nedodržení je trestáno peněžními pokutami. Pokuta za 4. dítě může např. okolo Chotänu, kdysi slavné, nyní jedné z nejchudších oblastí Sin-ťiangu, činit 10 000 juanů (50 000 Kč). Pokutu lze s úřady směnit za potrat či pobyt ve vězení. Tyto neutuchající snahy o sinoizaci jsou po tvrdých represích v padesátých letech již druhým vyvrcholením dávných snah o nadvládu, která vyplývala z vojenských a ekonomických zájmů ve strategicky důležité oblasti bohaté na nerostné suroviny. K tomu dochází navzdory tomu, že je Čína signatářem Mezinárodní úmluvy o občanských a politických právech.  Ujgurové se pokoušeli založit vlastní nezávislý stát již v minulosti, výsledkem jejich snahy byly První (1932 – 1934) a Druhá Východoturkestánská republika (1944 – 1949).

Východní Turkestán (také Čínský Turkestán, Ujguristán či Ujgursko, ( شەرقىي تۈركىستان, Шәрқий Түркистан, "Shərqiy Turkistan)", ( tradičními znaky 東土耳其斯坦, zjednodušeně 东土耳其斯坦) je politický termín s více významy v závislosti na kontextu a použití a zároveň je územím, které tvořily v minulosti část Džungárie a nyní Ujgurská autonomní oblast Sin-ťiang, největší oblast Čínské lidové republiky.

Le Turkestan oriental (en ouïghour : شەرقىي تۈركىستان "Sherqiy Türkistan"), également appelé petite Boukharie ou tartarie chinoise, est une région d'Asie centrale située dans le bassin du Tarim.


Nauka.

Mandejci jako jediného proroka uznávají Jana Křtitele a jako falešné proroky odmítají Mohameda i Mojžíše. K Ježíši je jejich vztah značně nevyvážený. Většinou je zatracován a odmítán jako čaroděj, ovšem část mandejců si jej naopak velice váží. Mandejci pokládají Židy, muslimy i křesťany za „téměř křesťany“, ač jejich nauky jsou podobné i odlišné zároveň. Mandejci si jsou myšlenkově velmi blízko se zoroastriány, byť je mandejci považují za kacíře. Janu Křtiteli je věnována celá kniha a jeho obraz v ní je odlišný od toho, co známe z biblického podání. Byl vůdcem a zachráncem mandejců (připravil 366 kněží) a křtil a kázal více než čtyřicet let. Nebyl popraven a měl syna, který byl zabit během židovského povstání.  Nejváženější ženou je Marie, která vystupuje v Diwan Abatur (tj. Abaturův svitek) a v řadě legend pod jménem Miriaj. Je zde představena jako významná kněžka a za manžela měla kněze (muže v turbanu).  Jedno z mandejských božstev je Ptahil, tvůrce hrubohmotného světa zvaného „Tibil“. V tomto jménu se podle některých badatelů skrývá staroegyptský bůh Ptah se semitskou příponou pro boha „il“ (el).

Mandejská literatura.

Mandejská literatura je známá pouze ze spisů, které se podařilo získat badatelům. Největší zásluhy o její poznání má Lady Ethel Stefana Drowerová. Následuje přehled její sbírky, která je dnes uložena v Oxfordu ve Velké Británii. Samotné knihy nejsou obvykle příliš staré. Je to tím, že mandejci si více cení opisů než starých originálů. První mandejskou knihou, která se dostala do Evropy, je Diwan Abatur. Lady Drowerová získala druhý exemplář.  "nečíslováno:"

Mandejství je náboženství Mandejců, blízkovýchodní etnické skupiny s velice přísnými pravidly a dodržující pradávné rituály, díky nimž je jejich život v civilizované společnosti velmi obtížný až nemožný. Nejčastějším rituálem je u nich „křest“ ("masbuta"), který je velice často opakován. Musí být vykonáván vždy v tekoucí vodě ponořením. Mandejské společenství přímo závisí na kněžích, kteří všechny rituální obřady řídí a vykonávají. Právě v této sféře je jejich existence nejvíce ohrožená, protože se jim kněží obvykle chronicky nedostává. Musejí to být osvícení muži, ale i případně ženy, kteří musí jednak ovládat slovem i písmem mandejštinu a být ženatí/vdané. Znalost mandejštiny není zdaleka samozřejmá, protože mandejci k běžné komunikaci užívají jazyka, kde právě pobývají, tedy hlavně arabštiny, ale stále více i angličtiny (komunity v USA a Austrálii) a v ní již vznikají moderní mandejské knihy. Mandejština byla jeden čas dokonce mrtvým nerozluštěným jazykem. Když se však zjistilo, že jde o formu východní aramejštiny, byla brzy rozluštěna.

Le mandéisme (mandéen : מנדעיותא "mandaʻiūtā" ; arabe : مندائية "mandā'iyyah" ; farsi : مندائیان "mandå'iyyån") est une religion abrahamique, baptiste, monothéiste et gnostique qui ne compte plus que quelques milliers de membres. À la base du système doctrinal des mandéens, il y a un dualisme opposant le « monde d'en haut » et le « monde d'en bas », le « lieu de la lumière » et le « lieu des ténèbres », ce qui n'empêche pas Dieu d'intervenir par la création, comme dans les récits bibliques. Création qui se poursuit par l'action permanente de la Divinité et sa révélation par « l'Envoyé céleste ». Selon la tradition mandéenne, Jean le Baptiste est cet envoyé et leur principal prophète. Les mandéens vénèrent Adam, Abel, Seth, Enoch, Noé, Shem, Aram et surtout Jean-Baptiste.


Mládí.

Pavlos Kunduriotis byl členem rodiny, jejíž příslušníci se ve velké míře účastnili řecké války za nezávislost, například jeho dědeček Georgios Kunduriotis, který zastával za Oty I. post předsedy vlády. Původní jméno rodiny znělo "Zervas", ale později bylo změněno na "Kunduris", protože jeden z předků rodu žil po určitý čas ve vesnici Kundura nacházející se v Megridě.

Služba u námořnictva.

Roku 1875 se Kunduriotis přihlásil do řeckého námořnictva, aby byl poté roku 1912 povýšen při vypuknutí první balkánské války na kontradmirála. Během balkánských válek vedl námořnictvo se svou vlajkovou lodí "Georgios Averof" k řadě významných vítězství v bitvách u Elli (prosinec 1912) a Limnu (leden 1913). Díky těmto úspěchům se posléze podařilo osvobodit většinu Egejských ostrovů. Z Kunduriotise se tak stal národní hrdina.

Politická kariéra.

Za první světové války a v roli regenta.

Roku 1916 se stal ministrem ve vládě Stefanopula Skuludise, avšak kvůli nesouhlasu s proněmeckým cítěním krále Konstantina I. odešel do Soluně za Eleftheriem Venizelem a získal post ministra námořnictva ve Venizelově vládě národní obrany. Poté odešel z námořnictva a když král Alexandr I. v roce 1920 zemřel, zastával Kunduritotis pozici regenta, a to až do voleb v listopadu 1920, díky kterým se král Konstantin vrátil zpět na trůn.

Prezidentem.

V březnu 1924 po svrhnutí krále Jiřího II. byl zvolen prvním prezidentem druhé helénské republiky, ale roku 1926 odstoupil na protest proti diktátorskému režimu generála Pangalose. Byl znovuzvolen v květnu 1929, ale kvůli zdravotním potížím v prosinci toho samého roku opět abdikoval.

Smrt a pocty.

Pavlos Kunduriotis zemřel roku 1935. Byly po něm pojmenovány dvě řecké lodě – torpédoborec z druhé světové války a fregata "F 462 Kunduriotis".

Pavlos Kunduriotis (řecky Παύλος Κουντουριώτης; 9. dubna 1855 – 22. srpna 1935) byl řeckým admirálem arvanitského původu. Stal se jedním z hrdinů Balkánských válek a dvakrát působil ve funkci řeckého prezidenta.

Pávlos Koundouriótis (en grec moderne : ) était un homme politique et un amiral grec né le et décédé le.


Taxonomie.

První druhy byly známy již od roku 1845, ještě jako "Echinocactus". Rod "Copiapoa" vytvořili Britton a Rose 1922 a zahrnuli do něj 6 druhů. Pojmenován byl podle města Copiapó, které leží v centru areálu výskytu těchto kaktusů. V současnosti je rod "Copiapoa" řazen do tribu "Notocacteae", kde však je od ostatních rodů dobře vymezen. Zajímavostí je pojmenování druhu "Copiapoa boliviensis" pro rostlinu rostoucí v Chile. Pochází z doby, kdy území patřilo Bolívi. Dnes je tento taxon součástí druhu "Copiapoa atacamensis".  Rod "Copiapoa" je jediný všeobecně uznávaný a dobře definovaný rod z vývojové větve čilských kaktusů. Vyznačuje se holými žlutými květy. Ostatní rody mají květy více či méně porostlé chlupy a štětinami. Druhy jsou vyjmenovány uznané v klasifikaci kaktusů podle International Cactaceae Systematics Group. V závorce jsou častěji užívaná synonyma. (lit.: "Anderson E. F.", 2001)

Výskyt.

Klimatografie Chile je určena vysokou hradbou And, která je odděluje od vnitrozemí a studeným Humboldtovým proudem. V zemi je nedostatek vody. V nejsevernější oblasti je poušť Atacama, kde prakticky neprší. Srážky na severu země jsou jen 1 mm/rok. Ještě tisíc kilometrů jižněji okolo 28° j.š. v oblasti občasných říček Huasco jsou jen 20 mm/rok a dále na jižním okraji výskytu "kopiapoí" u měst La Serena a Coquimbo 150 mm/rok. Zdrojem vody jsou pravidelné velmi husté mlhy garua přinášené od moře. V létě ještě přibývá tání horských ledovců. Ozáření sluncem je sice intenzivní, ale vlivem mlh rozptýlené, difusní. Při pobřeží je pás rovinaté pouště. Mlhy zde kondenzují jen ráno a brzy dopoledne. Po prohřátí půdy se mlhy zvednou a jsou hnány do vnitrozemí. Za pobřežní rovinnou je pásmo mírných svahů, ze kterých vystupují mírné pahorky a skaliska. Dosahují okolo 500 m n. m. Je zde mírně vlhčeji. Mírné svahy vedou až ke zdvíhajícím se horám. V nižší části horských svahů leží pásmo kondenzace mlh. Zde rostou křovité formace a cereusy, kulovité kaktusy chybí. Nad pásmem mlh pokračují suché pustinné horské svahy až do náhorní plošiny Altiplano v 4000 m n. m. a více na jihu do hřebene And.  V nejsevernější nejsušší části pouště Atacama rostou i kaktusy jen vzácně, oblast většího výskytu začíná až v okolí města Antofagasta. Zde začíná areál nalezišť rodu "Copiapoa" a končí u měst La Serena a Coquimbo, leží mezi 23 až 30° j.š. Mimo hlavní areál, v nejsevernější části pouště Atacama byl hlášen nález u města Tocopilla se stejnojmennou občasnou říčkou. Rod "Copiapoa" se vyskytuje především v přímořském pouštním pásmu, také na mírných úbočích a pahorcích směrem k pásmu mlh, na příkrých pobřežních útesech a v údolí občasných říček Copiapó, Huasco, Chaňaral, Taltal. Výskyt není souvislý, ale ostrůvkovitý, na příznivějších místech. Některé populace "kopiapoí" na extrémně suchých místech v severní části pouště Atacama jsou považovány za přirozeně vymírající. Naopak na jiných, příhodných místech tvoří rozsáhlé pravidelné porosty.  V oblasti se vyskytují ještě další skupiny čilských kaktusů jako "Eriosyce" (synonymum "Neochilenia, Thelocephala" a na jihu areálu "Neoporteria"), ze sloupovitých cereusů pak "Eulychnia".

Popis.

"Copiapoa" představuje značně různorodý rod. Všem druhům je společný široce otevřený, žlutý květ na krátké trubce bez chlupů či štětin a velká, lesklá, černá semena. Jediná "Copiapoa taltalensis" forma "rubriflora" má červenavý květ. Kořeny mohou být rozprostřeny pod povrchem pro sběr srážek, nebo mohou tvořit zásobní řepu. Semena si udržují klíčivost po mnoho let. Podle typu adaptace na přežití v extrémních podmínkách lze vytyčit tři skupiny.

Velké křídové kopiapoe.

Hlavní adaptací na intenzivní insolaci je silný povlak krystalických vosků, který dává rostlinám typické křídové zbarvení, doplněný o hustou temenní a areolovou vlnu. Trny jsou sice silné i delší, ale málo početné a nekryjí pokožku před sluncem. Žebra jsou poměrně plochá, přímá. Rostliny odspodu odnožují a vytváří velké trsy i přes 2 m široké. Solitérní růst je málo častý. Délka stonku může být až 1,5 m a šířka až 25 cm. Křídový povlak je bělošedý až křídově bílý. Trny jsou obvykle šedavé až smolně černé, ale mohou být i bílé nebo žluté. "C. haseltoniana" má trny krásně jantarově žluté a podobně zbarvenou vlnu. Ceněná je forma "C. cinerea", kde z každé areoly na bělostně křídovém stonku kolmo trčí jeden silný smolně černý trn.

Střední trnité kopiapoe.

Hlavní adaptací je mohutné krycí otrnění a hluboká žebra vytvářející stín. Křídový povlak chybí nebo je jen slabý, vlna je vyvinuta méně. Rostliny jsou celkově o něco menší, obvykle jen do 70 cm výšky, vzácně až 1 m. Mnoho druhů je schopné růst solitérně i tvořit trsy. Otrnění je barevně pestřejší. Výjimečný vzhled má "C. krainziana", která je zahalena do bílých vlasovitých trnů.

Malé zemní kopiapoe.

hlavní adaptací je geofytický způsob růstu, silně pigmentovaná epidermis a bohatá temenní vlna. Rostou solitérně i trsovitě. Převážná většina stonku je zanořena pod povrch půdy, kde přechází v mohutný zásobní řepovitý kořen. Stonek je měkký, obvykle 3 až 6 cm široký. Někdy se může válcovitě protáhnout do výšky. Epidermis je silně pigmentovaná do hněda, bronzova až černa, jen vzácně je tmavozelená. Temenní vlna může být rozsáhlá. Žebra jsou spirálovitá, málo vysoká až plochá a rozpadlá do jednotlivých hrbolů. Trny jsou tenké, přiléhavé, rostlinu téměř nekryjí. Jsou často černé, méně již šedé. "C. laui" má stonky jen do 3 cm velké a patří k nejmenším kaktusům vůbec. Svým vzhledem a adaptací připomínají rod/skupinu " Thelocephala".

Pěstování.

Je středně obtížné až obtížné. Jednotlivé skupiny se svými nároky liší. Obecně je potřeba dobře propustný substrát, opatrná zálivka a zcela suché přezimování při teplotách 8 až 12 °C. Některé druhy snáší plné slunce, jiné z trvale mlžných oblastí preferují rozptýlené, ale intenzivní světlo. Při přechodu z tmavého zimního umístění na plné slunce je na jaře nutné přistínit a postupně zvykat na plné slunce, jinak hrozí popálení pokožky. Rostou pomalu, zejména v prvních letech jako semenáčky. Nejlépe se pěstují malé měkkomasé zemní "kopiapoe", které při dodržení hlavních zásad pro pěstování kaktusů uspokojivě rostou a ochotně kvetou. Ačkoliv v přírodě mají mohutný kořen, u nás se přizpůsobí běžné velikosti květináčku. Z nich je nejběžnější "Copiapoa hypogea", která se občas objeví i v sortimentu květinářství pro veřejnost.

Copiapoa je rod kulovitých jihoamerických kaktusů. Patří mezi "chilské kaktusy", jejichž centrum výskytu a vývoje leží v poušti Atacama, ležící v Chile. K průzkumu nalezišť významně přispěl český lovec kaktusů Karel Kníže.

Copiapoa est un genre de la famille des "cactus" composé d'environ 26 espèces. Elle est originaire des déserts côtiers du nord du Chili. Elle porte le nom de Copiapo, une ville de cette région.


Hašovací funkce.

Protože má hašovací funkce vždy stejně dlouhý výstup, zatímco její vstup může být libovolný, nelze se kolizím vyhnout (je-li libovolná množina vstupních dat transformována na menší množinu výstupních hodnot – viz Dirichletův princip).  Kolize se vyskytuje ve všech základních aplikačních oblastech hašovacích funkcí: Při každé z těchto aplikací se mohou vyskytnout kolize, přičemž působí různé problémy. Hašovací funkce jsou pro různá použití navrhovány různými způsoby a proto mají i jiné charakteristiky vzhledem ke kolizím.

Kolize v hašovací tabulce.

Kolize způsobují nerovnoměrné rozložení dat, které následné prodlužuje doby operací. Kolize jsou obecně časté a implementace hašovacích tabulek s nimi počítají a mají různé záložní mechanismy. Existence kolizí taky vyžaduje, abychom v tabulce měli uložena i původní data (aspoň klíč, případně jeho část, nebo otisk dat), abychom mohli testovat, zda nalezená data odpovídají hledaným datům. Při návrhu funkcí chceme, aby podobná data byla hašována daleko od sebe, aby prostor indexů byl pokryt rovnoměrně a aby funkce byla rychlá.

Kolize v otisku.

Kolize v otisku je také nežádoucí. Pokud se spoléháme při porovnávání dat pouze na rovnost otisků, tak máme nesprávnou informaci, například falešný poplach u antivirového programu. Pokud otisky používáme pro předfiltraci dat, tak kolize způsobí nadbytečné vyvolání záchranných akcí, které jsou zpravidla drahé. Délka otisku (v bitech) je podstatná pro frekvenci náhodné shody - čím delší otisk, tím menší pravděpodobnost kolize. Jako otisku lze použít i kryptografické hašovací funkce, nebo její úvodní část, přičemž nevyužíváme kryptografické vlastnosti. Otisky se používají jako kontrolní součty při ochraně proti "náhodným" chybám při přenosu a ukládání dat. Při ochraně proti "úmyslným" chybám se používají jako otisky kryptografické funkce. Žádoucí vlastnost funkcí je, aby při malé změně dat (pouze několik bitů) byly otisky různé a tedy se na běžnou chybu vždy přišlo. To splňuje např. cyklický redundantní součet (CRC).

Kolize v kryptografii.

Stručně, řečeno, (něčí) schopnost systematicky nalézat kolize znamená, že funkce se považuje za prolomenou a dozrál čas na její nahrazení. Funkce se navrhují tak, aby měly požadované kryptografické vlastnosti, například odolnost proti nalezení kolize nebo odolnost proti nalezení klíče k danému výsledku. Funkce jsou výpočetně řádově náročnější než pro předcházející použití a často se v nich nějaký netriviální vnitřní výpočet několikrát opakuje.

Prolomení hašovací funkce.

Kryptografická prolomení hašovacích funkcí je možné rozdělit následovně:

Teoretické prolomení.

O teoretickém prolomení hovoříme, pokud byl nalezen způsob hledání kolize s nižší složitostí než je "odolnost hašovací funkce". Odolnost je vypočítána na základě předpokladu, že hašovací funkce se chová jako náhodné orákulum. Kryptografická odolnost je tedy rovná 2. Při zkracování hashe se odolnost exponenciálně snižuje.

Praktické prolomení.

Praktické prolomení představuje nalezení konkrétních kolizí. Složitost jejich hledání souvisí s narozeninovým paradoxem, který snižuje řád složitosti na polovinu. Tedy odolnost je v praxi rovna 2. Při krátkém hashi je možné hledání kolize provést útokem hrubou silou – zkoušení všech možných kombinací. Praktické prolomení znamená, že existuje takový algoritmus a taková výpočetní síla, která umožní najít klíč v rozumném časovém úseku (distribuované výpočty).

Kolize v MD5.

Kryptografická hašovací funkce MD5 byla nejprve prolomena "teoreticky" a v roce 2004 i "prakticky". Na podzim roku 2004 publikovala Wangová (Čína) konkrétní příklady kolizí. Brzy postup hledání kolizí zrychlil na řádově hodiny, potom jen sekundy český kryptoanalytik Vlastimil Klíma a publikoval tzv. metodou "tunelování". Proto už není MD5 považována za bezpečnou.  Už po nalezení chyb v algoritmu (teoretické prolomení) bylo doporučováno nahradit MD5 bezpečnějšími funkcemi. Případně v systémech zavést paralelní výpočet hashe dalšími funkcemi. Existují upravené algoritmy, které odolávají postupu Wangové a Klímy, ale ty nejsou dostatečně rozšířené a standardizované.

Příklad kontrolního součtu MD5.

Otisk 43 bajtového znakového řetězce (vyjádřený v hexadecimálním zápisu):  Stačí malá změna vstupního řetězce, aby byl otisk úplně odlišný (např. změňme d na c):

Kolize v SHA-1.

Kryptografická hašovací funkce SHA-1 je "teoreticky prolomená". Snížení časové složitosti publikovala v únoru roku 2005 opět Wangová, z 2 na 2. V srpnu 2005 na konferenci CRYPTO 2005 publikovali Wangová, Andrew Yao a Frances Yao snížení složitosti na 2. V prosinci roku 2007 poskytl důkaz tohoto prolomení Martin Cochran (více v odkazech níže).  Institut NIST doporučil v roce 2007 v dokumentu SP800-57 používat SHA-1 jen do roku 2010. V nových systémech doporučil MD5 už podporovat jen kvůli zpětné kompatibilitě a nahradit ji bezpečnějšími kryptografickými hašovacími funkcemi, například z rodiny funkcí SHA-2, které mají delší hash a několik opravných zásahů do algoritmů. Institut NIST vyhlásil v roce 2012 výběrový konkurz na kryptografickou hašovací funkci, která bude standardizována jako SHA-3. V prosinci 2008 NIST zveřejnil 51 kandidátů do prvního výběrového kola (více v odkazech níže).

Kolize je v matematice situace, kdy pro různé vstupní hodnoty funkce přiřazuje stejné výstupní hodnoty. Kolize je nežádoucí například u hašovací funkce nebo u kryptografické hašovací funkce, kde v informatice způsobuje potíže, které je nutné dále řešit.

En informatique, une collision désigne une situation dans laquelle deux données ont un résultat identique avec la même fonction de hachage. Les collisions sont inévitables dès lors que l'ensemble de départ (données fournies) de la fonction de hachage est d'un cardinal strictement supérieur à l'ensemble d'arrivée (empreintes). Ce problème est une déclinaison du principe des tiroirs.


Měkké dřevovláknité desky.

Měkké dřevovláknité desky jsou desky, jejichž hustota je nižší než 400 kg/m3. V současné době jsou nejčastěji vyráběny s hmotností kolem 250 kg/m3. Dřevní vlákna jsou v nich málo slisována a proto desky lze použít pouze jako výplňový nebo izolační materiál připevněný k nosné konstrukci. Izolace z dřevovláknitých desek má dobré akustické vlastnosti a je difúzně otevřená. Tato izolace je schopná zajistit teplotní fázový posun až 16 hodin.

MDF polotvrdé dřevovláknité desky.

MDF ("Medium Density Fiberboard") jsou vláknité desky se střední hustotou od 350 do 850 kg/m3.  Vyznačují se stejnorodou strukturou slisovaných vláken v celém svém průřezu. Jsou vyráběny převážně jako jednovrstvé, ale mohou být i vícevrstvé. Užívají se především v nábytkářském průmyslu.

HDF tvrdé dřevovláknité desky.

HDF ("High Density Fibreboard") jsou vláknité desky s vysokou (high) hustotou (více než 850 kg/m3). Desky se užívají především v nábytkářském průmyslu (záda skříní, dna zásuvek).

HDF vyráběné mokrou cestou.

Vyrábí se z jehličnatého dřeva pro zvýšení odolnosti proti vlhkosti se k vláknům přidává parafín (vosk), někdy se pro zvýšení pevnosti v ohybu také užívá močovinoformaldehydové (UF) lepidlo. Používají se místo překližek. Pro desky je charakteristické, že z jedné strany mají vylisované síto.

HDF vyráběné suchou cestou.

Vyrábí se z listnatého dřeva (BK), částečně se přidává také jehličnaté. K vláknům se přidává PF lepidlo a parafín. Tyto desky jsou oboustranně hladké.

WPC.

WPC ("Wood Plastic Composite") jsou kompozitní materiály vyráběné ze dřevních vláken, prachových pilin a polymeru. Optimální poměr dřeva a polymeru bývá kolem 2/3 dřeva a 1/3 polymeru. Používají se tam, kde jsou obtížné povětrnostní vlivy (podlahy teras, balkony)

Dřevovláknitá deska (DVD) je velkoplošný materiál vyrobený na bázi dřeva. Vyrábí se z vláken dřeva nebo jiných lignocelulózových materiálů. Soudržnost je dána uspořádáním vláken a jejich inherentními a adhezními vlastnostmi. Pro zvýšení pevnosti, odolnosti vůči vlhkosti, ohni, hmyzu, hnilobě nebo pro zdokonalení jiných vlastností je možné v průběhu výroby přidávat pojiva a jiné komponenty. Tato definice se vztahuje na výrobu mokrým způsobem. Mokrým výrobním procesem se vyrábí měkká dřevovláknitá deska (hobra) určena k izolaci stěn.

Le panneau de fibres de bois est un matériau en plaque d'une épaisseur égale ou supérieure à 1,5 mm obtenue à partir de fibres lignocellulosiques avec application de chaleur et/ou de pression. Il fait partie des panneaux modernes à base de bois.


Osobní život.

V roce 1945 vyhrál juniorské Mistrovství Francie v tenisu. V období 1948-1950 byl součástí národního daviscupového družstva. Wimbledonu se naposledy zúčastnil v roce 1953, poté se vydal na dráhu novináře a funkcionáře. Ve stejném roce, kdy opustil aktivní tenis založil časopis "Tennis de France", pracoval také jako redaktor pro pařížský deník "Paris-Presse".  Oženil se s francouzskou tenistkou Susan Partridgovou, která vyhrála domácí mistrovství Francie v roce 1959. Po rozvodu se podruhé oženil s golfistkou Claudine Crosovou. Z prvního manželství měl dva syny. Starší Jean-Philippe Chatrier je hercem.  V roce 1969 usedl do křesla nehrajícího kapitána francouzského daviscupového družstva. Z pozice tenisového činovníka sehrál významnou roli v procesu sloučení amatérského a profesionálního tenisu v roce 1968, kdy byla započata otevřená éra světového tenisu. Téhož roku se stal viceprezidentem francouzské tenisové federace, aby byl o pět let později zvolen jejím šéfem a následně i prezidentem Mezinárodní tenisové federace. Pod jeho vedením se v roce 1981 podařilo tenis opět začlenit do rodiny olympijských sportů. Na Letních olympijských hrách v Los Angeles roku 1984 byl tenis účasten jako ukázkový sport a první sady medailí v tomto odvětví byly rozdány o čtyři roky později na Olympijských hrách 1988 v Soulu. V roce 1992 byl uveden do Mezinárodní tenisové síně slávy.  Zemřel v obci Dinard roku 2000. Na jeho počest byl po něm v roce 2001 pojmenován centrální tenisový dvorec Court Philippe Chatrier pařížského klubu Stade Roland Garros, kde se odehrává druhý grandslam sezóny French Open. Druhý hlavní dvorec Court Suzanne Lenglen nese jméno francouzské tenisové legendy Suzanne Lenglenové. Nejvyšší ocenění Mezinárodní tenisové federace nese v názvu jeho jméno ("Cena Philippa Chartiera)". Toto ocenění například v roce 2009 obdržela Martina Navrátilová.

Philippe Chatrier (2. února 1926 Cretell – 22. června 2000 Dinard) byl francouzský tenista, novinář a sportovní funkcionář. V letech 1973 až 1993 zastával post prezidenta francouzského tenisového svazu Fédération Française de tennis a čtrnáct let 1977–1991 také řídil z pozice prezidenta Mezinárodní tenisovou federaci.

Philippe Chatrier, né le à Créteil et mort le à Dinard, est un ancien joueur de tennis français, devenu journaliste et dirigeant sportif.


Dětství a mládí.

Narodila se jako Ferrah Leni Fawcettová v Corpus Christi v Texasu v USA jako mladší ze dvou dcer v rodině s francouzskými, anglickými a indiánskými předky. Základní vzdělání získala ve farní škole sv. Patrika v Corpus Christi. V Corpus Christi dále ukončila v roce 1965 vyšší školu. V letech 1966 až 1969 studovala na University of Texas. V prvním ročníku se stala školní královnou krásy, což významně nasměrovalo její kariéru, neboť její fotografie byla umístěna do hereckého rejstříku.

Profesní kariéra.

Na televizních obrazovkách se zpočátku objevovala jako modelka v reklamách na spotřební zboží. První významnější roli získala v seriálu "I Dream of Jeannie" (1965). Následovalo hostování v seriálech "Owen Marshall: Counselor at Law" (1971) či v "The Six Million Dollar Man" (1974-1976).  V roce 1976 se objevila ve filmu "Charlieho andílci" v roli vyšetřovatelky Jill Munroe. Díky úspěchu filmu byl následně natočen stejnojmenný seriál, který se vysílal v letech 1976 - 1981. Účast ve filmu a seriálu byla pro Fawcettovou nejvýznamnějším zlomem v její kariéře a zařadila ji mezi hvězdy. V roce 1976 hrála i v dalším úspěšném filmu "Loganův útěk" po boku Michaela Yorka. V roce 1976 navíc nafotila sérii snímků, z nichž se fotografie v jednodílných červených plavkách stala nejprodávanějším plakátem pin-up všech dob. Její podíly z prodeje tohoto plakátu jí finančně vynesly více než honoráře za "Charlieho andílky".  V letech 1976 až 1983 se objevila v řadě filmů, které nebyly úspěšné komerčně a nezískaly ani příznivé ohlasy kritiky (např. "Saturn 3" či "Tajný závod"). V roce 1984 se objevila v dramatické roli týrané ženy ve filmu "The Burning Bed". Příběh filmu se zakládal na skutečnosti a Fawcettová za roli získala tři nominace na cenu Emmy. Další nominaci, tentokrát na Zlatý globus získala v roce 1986 za roli ve filmové verzi divadelní hry "Extremities" pojednávající o ženě, které se ubrání sexuálnímu napadení a následně řeší psychické dilema pomsty.  Další nominace následovaly za roli Beate Klarsfeldové v "Nazi Hunter: The Beate Klarsfeldová Story" (nominace na Zlatý Glóbus) a za roli vražedkyně Diany Dowson v miniseriálu "Small Sacrifices" (nominace na Cenu Emmy a nominace na Zlatý Glóbus).  Během své kariéry v 70. a 80. letech Fawcettová odolávala nabídkám na to, aby se nechala fotografovat nahá. To skončilo v 90. letech, kdy se její fotografie objevily v časopise Playboy. Tohoto čísla se po celém světě prodaly 4 milióny kusů. V roce 1997, ve svých 50. letech se objevila v dokumentu "Playboy: Farrah Fawcett, All of Me".  V roce 1997 hrála jednu z hlavních rolí ve filmu Roberta Duvalla "Apoštol". Za roli manželky hlavního hrdiny v tomto filmu získala nominaci na Independent Spirit Award. V roce 2000 si zahrála po boku Richarda Gereho v Altmanově filmu "Dr. T a jeho ženy". V tom samém roce byla v Los Angeles vystavena socha, pro kterou stála Fawcettová modelem.  V posledních letech se Fawcetová objevila například ve filmu "Hollywoodské manželky" či v televizních seriálech "Ally McBealová" a "Spin City".

Osobní život.

V letech 1973 - 1982 byla Fawcettová provdaná za herce Leeho Majorse. V té době ke svému jménu připojovala příjmení "Majors".  Od roku 1982 až do své smrti Fawcettová udržovala vztah s hercem Ryanem O'Nealem. Z toho vztahu se v roce 1985 narodil syn Redmond. V roce 2001 zemřela na rakovinu plic Diane Fawcettová, starší Farrahina sestra, matka zemřela v březnu 2005.

Rakovina.

V roce 2006 byla Fawcettové diagnostikována rakovina konečníku a tlustého střeva. Díky následnému chirurgickém zákroku a prodělané chemoterapii bylo onemocnění vyléčeno. Ale za necelé čtyři měsíce u ní byl v tlustém střevě objeven maligní polyp. Navrženou kolostomii ("vývod bokem") Fawcettová odmítla a v Německu se podrobila léčbě, která byla v tisku popsána jako "alternativní" či "agresivní".  V dubnu 2009 byla převezena zpět do USA (původní zprávy o bezvědomí a kritickém stavu se ukázaly jako přehnané). Krátce nato byla zveřejněna informace, že rakovina u ní metastazovala do jater. To Fawcettová popřela s tím, že bolesti jsou následkem břišního hematomu, který si přivodila neopatrným řízením auta. 9. dubna byla z nemocnice propuštěna.  7. května byl její stav prohlášen za kritický a navštívili jí její syn a 91letý otec.  15. května byl o ní na NBC odvysílán dvouhodinový dokument, který v premiéře sledovalo téměř 9 milionů diváků.  V červnu požádal Farrah Fawcettovou její dlouholetý partner Ryan O'Neal o ruku (nikdy nebyli manželé). Ona souhlasila s tím, že ano si řeknou, jakmile to bude možné.

Smrt.

Fawcettová zemřela ráno 25. června na jednotce intenzivní péče v kalifornské Santa Monice. Ten samý den zemřel i Michael Jackson.

Farrah Fawcett (2. února 1947 Corpus Christi, Texas – 25. června 2009 Santa Monica Kalifornie) byla americká filmová a televizní herečka proslavená zejména televizním seriálem "Charlieho andílci" ze 70. let. Zároveň je díky svému vzhledu považovaná za jeden ze symbolů popkultury.

Mary Farrah Leni Fawcett, dite Farrah Fawcett /ˈfɛrəˈfɔsɪt/, aussi connue sous le nom de Farrah Fawcett-Majors, est une actrice américaine d'origines libanaise, irlandaise, française, choctaw et anglaise, née le à Corpus Christi, au Texas, aux (États-Unis), et morte le à Santa Monica, en Californie, aux (États-Unis).


Mládí.

Peter se narodil v roce 1958 v skotském městě Glasgow. Jeho dědeček z otcovy strany byl Ital, zbytek jeho rodiny je převážně irský nebo skotský. Jeho rodiče vlastnili zmrzlinový obchod. Peter navštěvoval základní školu svaté Terezy v Possilparku, základní školu svatého Matouše v Bishopbriggs a střední školu v Kirkintilloch. Poté byl přijat na Glasgowskou školu umění. Už od mala navštěvoval dramatické kurzy a byl velkým fanouškem Doctora Who. Když mu bylo 15 tak dokonce poslal dopis Rogeru Delgadovi, jež hrál postavu Vládce v klasickém Doctor Who. Než se stal hercem, hrál v punk rockové kapele Dreamboys, spolu s bubeníkem Craigem Fergusonem, budoucím komikem.

Kariéra.

Počátky.

Jeho první film byla romantická komedie Living Apart Together, kde ztvárnil postavu Joe. O rok později se dostal do povědomí obecenstva díky roli Dannyho Oldsena v komedii Local Hero (Místní hrdina). Jeho první televizní role byl uzavřený gej, jež imigroval. V roce 1999 hrál v sérii Psychos matematika s biopolární poruchou. V roce 2007 se objevil v seriálu Wolking the Dead a v britském sitcomu Magicians. V roce 2008 hrál krále v The Devil's Whore. Dále například propůjčil svůj hlas do animovaného filmu Haunted Hogmanay. V roce 2011 si zahrál postavu doktora Peta v pořadu The Field of Blood, za kterou byl nominován na cenu BAFTA Skotsko v kategorii TV herec/herečka, byl poražen jeho co-star Jaydem Johnsonem. Od roku 2014 hraje roli kardinála Richelieu v moderní adaptaci Tří mušketýrů na BBC One.

Je to soda.

V tomto pořadu vysílaným v letech 2005 – 2009 si zahrál hlavní roli Malcolm Tucker. Za tuto roli byl v roce 2006 nominován na cenu BAFTA a RTS za nejlepší komedii; vyhrál však jen cenu BAFTA, a to až v roce 2010. V roce 2012 si zahrál stejnou postavu ve filmu In the Loop (Politické kruhy).

Doctor Who.

Capaldimu bylo nabídnuto při prvním obnovování seriálu v roce 1996, aby se přihlásil na konkurz na osmého doktora. Ten však ale odmítl.Přihlásil se až v roce 2013 na konkurz na dvanáctého doktora a vyhrál ho. Peter Capaldi je po Colinu Bakerovi druhým doktorem, který se v pořadu objevil již dříve, ale ne jako Doktor. Peter si zahrál v epizodě Ohně Pompejí postavu otce rodiny. Peter je stejně jako David Tennant, představitel desátého doktora, fanouškem seriálu ještě před jeho obnovením. Peter konkurz vyhrál hlavně díky tomu, že si hlavní režisér seriálu Steven Moffat přál změnu charakteru, pro kterou se Peter Capaldi hodí dokonale. Jeho charakter zprvu působil velmi nesympaticky, Doktor opomíjel svoje společníky a nesnažil se zachránit všechny, jako tomu bylo dříve u jedenáctého doktora. V průběhu série se ale Doktor změnil a na konci série se dostal do bodu, kdy si se svou společnicí rozumí. Peter je po Sylvesteru McCoyovi a Davidu Tennantovi třetí doktor ze Skotska a vadí mu jeho obočí, které je prý až nadmíru přísné.

Režisér a spisovatel.

V roce 1995 vyhrál Oskara za svůj film Franz Kafka's It's a Wonderful Life. Dále napsal Soft Top a Hard Shoulder za což získal cenu diváků na londýnském filmovém festivalu. Dále napsal a režíroval Strictly Sinatra v britském sitcomu Getting On, kde si v jedné epizodě zahrál Doctora Who, aniž by jím ještě byl. V roce 2012 napsal ve spolupráci s Tonym Rochem The Cricklewood Greats, který pojednává o fiktivním filmovém studiu. V roce 2012 Capaldi napsal a režíroval film Narodit se pro to být králem (Born to be King).

Osobní život.

Od roku 2009 je patronem mezinárodní organizace na podporu výzkumu rakoviny (AICR) a skotské dětské charitativní organizace v Aberlour. V roce 1991 si vzal herečku Elaine Collins poblíž svého rodného města ve Strathblane. Nyní žijí v Crouch End v Londýně a mají již dospělou dceru Cecily.

Peter Capaldi (* 14. dubna 1958 Glasgow) je skotský herec, režisér a spisovatel. Jeho bývalá velmi významná role byla role dvanáctého tedy minulého Doktora v kultovním britském sci-fi seriálu Doctor Who. Mimo to odehrál mnoho rolí jako je Malcom Tucker v pořadu Je to soda, a nebo Danny Oldsen ve filmu Local Hero.

Peter Capaldi, né le à Glasgow (Écosse), est un acteur et réalisateur britannique. Il est connu pour son rôle du'écossais Malcolm Tucker dans la série'et le film '. Il succède à Matt Smith dans le rôle du Docteur, de la série télévisée ', entre Noël 2013 et Noël 2017. Également réalisateur, il remporte en 1995 l'Oscar du meilleur court métrage de fiction pour "".


Základní informace.

V současné době má společnost OKI zastoupení ve 120 zemích světa a má čtyři regionální centrály: OKI zaměstnává celosvětově přes 22 000 lidí a příjmy z prodeje v roce 2008 dosáhly 1,63 mld. dolarů. OKI Printing Solutions vyrábí barevné a černobílé tiskárny, multifunkční zařízení, jehličkové tiskárny a faxy. Většina jejích produktů však nachází uplatnění hlavně v kancelářích firem a podniků.

Historie.

Když v roce 1881 založil Kibataro Oki společnost Meikosha Ltd. (později přejmenovanou na Oki Electric), firma se usadila v pronajatém dvoupatrovém kancelářském bloku v srdci Tokia. Její zakladatel, povoláním stříbrotepec, byl nadšenec do technických vynálezů a věřil, že Japonsko stojí na prahu nového věku – věku komunikací.

Éra telefonů.

Krátce po založení firmy představil Oki-san jeden z prvních velkých vynálezů – zařízení Microsound, což byl telefon „edisonovského“ typu, který měl mikrofon s uhlíkovým práškem namísto uhlíkových tyčinek, které využívali konkurenční výrobci. Výsledkem této inovace byla lepší citlivost a kvalita zvuku. Tento vynález přinesl zakladateli firmy druhé místo na 2. národní průmyslové výstavě v Japonsku.  Dalším vynálezem byl lakem izolovaný drát, který nahrazoval dosud používaný drát s hedvábnou nebo bavlněnou izolací, který Kibataro Oki představil na Mezinárodní výstavě vynálezů konané v Londýně v roce 1885.  O tři roky později se zrodila značka OKI, když se Meikosha změnila na Oki Electric Works. Věhlas si nová společnost získala v Japonsku záhy. Když na začátku 90. let 19. století nainstalovala telefonní linky, které umožnily komunikaci mezi prvním a dvanáctým patrem v Ryounkaku, což byla tehdy nejvyšší budova v Japonsku, postavená podle vzoru Eiffelovy věže. Než Kibataro Oki v roce 1906 zemřel, byla již jeho společnost úspěšným telekomunikačním výrobcem.

Éra počítačů.

V šedesátých letech 20. století nastal zásadní obrat v zájmech společnosti. OKI se vrhla probádat nové možnosti a rozhodla se soustředit úsilí na poli elektroniky. Stačil jí rok, aby vyvinula svůj první elektronický počítač OKITAC-5090. Byl to první v Japonsku vyráběný počítač, který používal paměť z feritových jader. V roce 1964 pak světlo světa spatřila první sériová jehličková tiskárna. Za tři roky vývojové centrum OKI slavilo další úspěch. Společnost Fuji Bank nainstalovala svůj on-line systém spořitelních účtů s použitím terminálů OKISAVER. V stejném roce (1970), kdy společnost IBM začala účtovat zvlášť za hardware a software, založila Oki Electric softwarové oddělení, jelikož do té doby byla běžná praxe, že si každá divize psala svůj vlastní software.

Éra tiskáren a revoluční objev LED technologie.

Postupem času se stále více začínaly prosazovat inovace v oblasti tiskáren. V roce 1972 zavedla OKI řádkovou tiskárnu DP100 jako periferii pro malé a střední počítače. V tomto období také nebývale narostl export tiskáren do světa. DP100 se prodávala i v USA. Spojené státy dobýval v téže době i dálnopis MT100 s jehličkovou tiskárnou. Ten byl následně exportován do zemí v jihovýchodní Asii a států Středního východu.  Na další zásadní objev v technologii si musela OKI počkat do 90. let, kdy její inženýři vyvinuli revoluční LED technologii (technologii s použitím světelných diod), která je svou kvalitou tisku a technologií řazena vedle technologie laserové. LED technologie má řadu výhod, jelikož přesnější zdroj světla vede k vyšší kvalitě tištěné grafiky. Navíc rychlost tisku na rozdíl od laserových tiskáren není u LEDkových přístrojů závislá na rozlišení, a proto při větším rozlišení rychlost tisku neklesá. Není totiž třeba rozmítat laserový paprsek, osvit je řešen prostřednictvím LED diod.  V současné době většina tiskáren, multifunkcí i faxů značky OKI používá vylepšenou víceúrovňovou digitální LED technologii.

Výrobky.

Během své mnohaleté historie společnost OKI vyvinula mnoho různorodých výrobků. V začátcích se kromě telefonů a izolovaných drátů firma věnovala také výrobě a instalaci elektrických zvonků a bleskosvodů. S érou počítačů přišly dálnopisy, elektronické ústředny, tiskárny a faxy. Právě poslední dva produkty se úspěšně prodávají až dodnes.  V současnosti OKI Printing Solutions nabízí barevné a černobílé tiskárny, multifunkční zařízení, faxy, jehličkové a řádkové tiskárny.

OKI v České republice a na Slovensku.

Společnost OKI působí v České republice a na Slovensku prostřednictvím své pobočky Oki Systems (Czech and Slovak), s.r.o. Tato firma se v roce 2009 umístila na 81. místě v anketě Českých 100 nejlepších.  Značka OKI dosáhla podle nezávislých dat společnosti IDC v roce 2008 v České republice dle počtu prodaných kusů těchto výsledků:  Konkurenty OKI jsou výrobci tiskáren a multifunkcí Brother, Canon, Epson, HP, Konica Minolta, Kyocera Mita, Lexmark a Xerox.

OKI Printing Solutions je jeden z nejvýznamnějších výrobců tiskáren a multifunkčních zařízení. Historie společnosti sahá do roku 1881, kdy v Japonsku založil Kibataro Oki její mateřskou firmu Oki Electrics (tehdy pod názvem Meikosha Ltd.). Boom v rozvoji a prodeji svých výrobků OKI zaznamenala v 90. letech 20. století, kdy na trh uvedla výrobky, jež pracovaly s LED technologií (alternativa k laserovým modelům).

OKI Eletric Industry CO., (沖電気工業株式会社 Oki Denki Kōgyō Kabushiki-gaisha), communément appelé OKI, OKI Eletric ou OKI group, est une entreprise japonaise de vente et de fabrication de matériel de télécommunication et de solutions d’impression. Le siège social est à Tokyo, Japon et l’entreprise opère dans plus de 120 pays à travers le monde.


Doprava.

Bathurstské nádraží se nachází deset minut chůze od centra města. Jezdí odsud vlaky a autobusy do Sydney, Lithgow a Dubbo. Místní autobusová doprava existuje v okolních předměstích Bathurstu.

Silnice.

Bathurst je regionální dálničním uzlem. Několik silnic včetně Great Western Highway, Mid-Western Highway, Mitchell Highway, O'Connell Road, Bathurst-Ilford Road začínají zde. Jiné hlavní silnice ve městě jsou Durham Street, Eleven Mile Drive, a Bradwadine Road.

Předměstí.

Hlavními předměstími jsou Kelso, Eglinton, West Bathurst, Bathurst, Llanarth, South Bathurst, Rose Hill, Windradyne a Abercrombie Estate.

Vysoké školy.

Bathurst má čtyři soukromé a dvě veřejné VŠ.

Historie.

Území bylo původně osídleno národem Wiradjuri. Vládní inspektor George William Evans byl první Evropan, který uviděl Bathurstské pláně. Stalo se to roku 1813. Bathurst byl založen v roce 1815 na příkaz guvernéra Lachlana Macquarieho a je nejstarším vnitrozemským městem v Austrálii. Město je pojmenováno podle britského koloniálního tajemníka Henryho Bathursta. Stalo se administrativním centrem západní pláně Nového Jižního Walesu, kde se plánovala budoucí kolonizace. Místní vůdci Wiradjuri jako Windradyne vzdorovali osadníkům dokud pohraniční války z počátku 20. let 19, stol. neukončily konflikt. Nejdříve začínalo osídlení na východní straně řeky. Je to dnešní předměstí Kelso. Každému z 10 mužů bylo uděleno 50 ha půdy, pět mužů se narodilo v kolonii a pět se přistěhovalo. Tito muži byli William Lee, Richard Mills, Thomas Kite, Thomas Swanbrooke, George Cheshire, John Abbott,John Blackman, James Blackman, John Neville a John Godden. Roku 1818 guvernér Lachlan Macquarie napsal do svého deníku:"Dnes ráno jsem kontroloval 10 nových osadníků v Bathurst. Dohodli se poskytnout každému 50 ha země, služebníka, krávu, čtyři bušly pšenice a poskytovat jim po dobu 12 měsíců přístup do Královských skladů." Zlato bylo poprvé objeveno ve Fish river v únoru 1823, ale až objev zlata v Ophiru a později v Sofale v padesátých a šedesátých letech nastartovalo boom města. Bathurstská ekonomika byla transformována objevením zlata v roce 1851 v Austrálii. Později se stal důležitým centrem těžby uhlí a manufaktur. "Main Western railway line" ze Sydney dosáhlo Bathurstu v roce 1876.

Bathurst je regionální středisko ve státě Nový Jižní Wales, přibližně 200 km západně od Sydney. Má 30 744 obyvatel. Je nejstarším sídlem ve vnitrozemí Austrálie. Bathurst je regionální centrem služeb a cestovního ruchu; je zde jeden z kampusů Charles Sturt University. Je sídlem anglikánského a katolického biskupa. Bathurst je dobře známý pro závodní okruh Mount Panorama. Za 2. světové války zde bylo sídlo premiéra Bena Chifleyho. Bathurst je neobvyklý v tom, že má sbírku dobových domů představujících různá období jeho historie od prvního osídlení do roku 1970, například Old Government Cottage, Abercrombie House, Miss Traill house a Chifley Home. Střed Bathurstu hostí Australské muzeum fosilií a nerostů. Mezi jeho výjimečnosti patří třeba kompletní kostra Tyrannosaura Rexe v Austrálii a největší kolekce turmalínů na jižní polokouli.

Bathurst est une ville (« "city" ») de l'est de la Nouvelle-Galles du Sud en Australie à environ à l'ouest de Sydney. Elle compte habitants.


Vývoj.

Okresy jako správní jednotka se na území Slovenska vyskytují už od dob Uherska, jehož vyšší správní jednotky, župy, byly dále členěny právě na okresy (maďarsky "járás(ok)"). Po vzniku Československa bylo toto rozčlenění zhruba zachováno (89 okresů, později 91 okresů), ačkoliv vyšší celky (župy, později kraje) svůj rozsah výrazně měnily.  Podstatná změna přišla teprve se správní reformou roku 1960, kdy byl počet okresů na Slovensku radikálně snížen na 33. Od 9. března 1968 získala Bratislava (dosavadní okres Bratislava-mesto) zvláštní postavení, nadále se tedy nejednalo o okres, ale o samostatnou územní jednotku (v některých ohledech obdobnou okresu, ale na úrovni kraje). Od 20. března 1968 vznikly čtyři nové okresy (Stará Ľubovňa, Svidník, Veľký Krtíš a Vranov) vyčleněním z území stávajících okresů. Dne 19. května 1968 byl dosavadní okres Košice rozdělen na okresy Košice-mesto a Košice-vidiek. K 1. červenci 1969 byl změněn název okresu Vranov podle celého názvu okresního města na Vranov nad Topľou.  Těchto 37 okresů (a Bratislava jako samostatná územní jednotka) existovalo do roku 1996.

Okresy do roku 1996 (a jejich RZ).

V roce 1997 bylo území Slovenska rozděleno na dnešních 79 okresů, tedy více než na dvojnásobek předešlého počtu. Toto množství se blížilo stavu před rokem 1960, ale nové rozčlenění bylo méně rovnoměrné – zatímco většina dosavadních okresů byla rozdělena na dva až tři menší, okresů podél jižní hranice (se silnou maďarskou menšinou až většinou) se změna téměř nedotkla a zůstaly v původním rozsahu, a to i když měly nápadně nekompaktní tvar (okres Nové Zámky nebo Trebišov). Tyto okresy tak byly mnohonásobně větší a lidnatější než okresy jiné.  Do 31. prosince 2003 byl každý tento okres spravovaný okresním úřadem, který vykonával na jeho území státní správu. Tyto úřady však byly zrušeny a počínaje 1. lednem 2004 nahrazeny tzv. obvodními úřady, kterých je na Slovensku 50. Tyto úřady jsou místními orgány státní správy pro oblast všeobecné vnitřní správy, živností, civilní ochrany a řízení státu v krizových situacích kromě období válečného stavu. Protože obvodních úřadů je méně než okresů, je pro některé okresy jeden společný obvodní úřad. Zpravidla se jedná o skupinu sousedících okresů (rozsah je určen zákonem). Ale naopak v okrese Nové Zámky jsou obvodní úřady jak ve městě Nové Zámky, tak i ve městě Štúrovo. Rozložení obvodních úřadů je rovnoměrnější než dosavadních úřadů okresních a je určitým kompromisem mezi okresy starými (do roku 1996) a novými.

Okresy na Slovensku jsou administrativní jednotky Slovenské republiky. Okresy nemají v současnosti na rozdíl od krajů správní funkci. Jejich území existují už jen jako statistické jednotky. Od roku 1997 je na Slovensku 79 okresů, přičemž hlavní město Bratislava je rozdělené na pět okresů a město Košice na čtyři okresy.

Un district () est une unité administrative de la Slovaquie, inférieure à une région et supérieure à une commune. Il y a 79 districts en Slovaquie dont 5 districts urbains pour la ville de Bratislava et 4 pour la ville de Košice.


Filozofie.

Stejně jako CSS oddělují „zobrazovací“ charakteristiky od struktury HTML, jQuery odděluje „chování“ od struktury HTML. Například místo přímé specifikace "on-click" události přímo v HTML kódu tlačítka by stránka řízená jQuery napřed našla vhodný element tlačítka, a potom změnila jeho manipulátor události. Takovéto oddělení chování od struktury se také často nazývá jako princip nevtíravého JavaScriptu.

Funkce.

jQuery nabízí následující funkce:

Funkce $.

Jeden z kritických konceptů v jakémkoli jQuery kódu je tzv. funkce „$“. „$“ je vlastně alias pro jmenný prostor „jQuery“.  "Příklad 1:" jQuery nabízí funkci pro oříznutí řetězců. Tato funkce může být použita jako:  ret = " foo "; jQuery.trim(ret); // vrátí "foo"  Nebo také jako:  ret = " foo "; $.trim(ret);  Tyto kódy jsou shodné. Použití „$“ místo „jQuery“ je ad-hoc konvence a je považováno za rychlejší cestu pro přístup ke knihovně jQuery.  "Příklad 2:" Pro vybrání všech odstavců s třídou „foo“ a pro přiřazení druhé třídy „bar“:  $("p.foo").addClass("bar"); "Příklad 3:" Pro spuštění funkce „mojefunkce“ ihned po načtení stránky (v žargonu jQuery: poté, co je zavolán manipulátor "ready"):  $(document).ready(function() {  Toto je většinou používáno v kontextu jako:  $(document).ready(function() {

Použití.

jQuery většinou existuje jako jeden javascriptový soubor, obsahujícího všechny funkce pro DOM, Ajax, události a efekty. Do webové stránky může byt vložen následovně:  <script type="application/javascript" src="/cesta/k/jquery.js"></script> Nejnovější stabilní verze může být také načtena pomocí Google AJAX Libraries API. Tento způsob získávání knihovny má mnoho výhod včetně unifikovaného cachování a snížení odezvy. To může být provedeno následovně:  <script type="application/javascript" src="http://www.google.com/jsapi"></script> <script type="application/javascript"> google.load("jquery", "1.3.2"); </script> Další populární způsob načítání jQuery je načtení přímo ze serverů Google:  <script type="application/javascript" src="http://ajax.googleapis.com/ajax/libs/jquery/1.3.2/jquery.min.js"></script> V neposlední řadě lze jQuery načíst v aktuální verzi přímo z domovské stránky projektu:  <script type="application/javascript" src="http://code.jquery.com/jquery-latest.min.js"></script

jQuery je javascriptová knihovna s širokou podporou prohlížečů, která klade důraz na interakci mezi JavaScriptem a HTML. Byla vydána Johnem Resigem v lednu 2006 na newyorském BarCampu.

Le but de la bibliothèque étant le parcours et la modification du DOM (y compris le support des sélecteurs CSS 1 à 3 et un support basique de XPath), elle contient de nombreuses fonctionnalités ; notamment des animations, la manipulation des feuilles de style en cascade (accessibilité des classes et attributs), la gestion des évènements, etc. L'utilisation d'Ajax est facilitée et de nombreux plugins sont présents.


Dětství.

Debby se narodila v Huntsville, Alabama 13. května 1993. Účinkovala v různých divadelních představe-ní, a talentových soutěží. Její otec byl v armádě, a tak se stěhovali na mnoho míst v Evropě. Žila v Německu (Wiesbaden), než jí bylo 10, a proto umí anglicky i německy. Začala vystupovat v profesionálních divadel ve věku od sedmi na americké základně v Německu.  Poté se vrátila do Spojených států ve věku 10 let, v roce 2003 a vyrůstala v Texasu. Snila o herectví na plný úvazek. V roce 2009 řekla v rozhovoru pro časopis People Magazine, že byla jakosama sebe jako "šprt" ve škole. Debby byla obětí šikany na střední škole za to, že byla maskotem a členem školního šachového klubu.

Kariéra.

2006-10: Sladký život na moři.

Debby se začala objevovat v různých televizních reklamách. Objevila se v několika reklamách pro značku "iDog" a různých stolní hry. V roce 2008 se objevila v reklamě pro "iDog Dance". Její první filmová role přišla v roce 2007 s filmem "Barney: Pojďme na požární zbrojnici", kde hrála roli teenagerky. Debby měla také vedlejší roli ve filmu společnosti Metro-Goldwyn-Mayer "Longshots", po boku herečky Keke Palmer a Ice Cuba. Debby hrála roli Edith. Jednu z hlavních rolí, Bailey Pickett, si zahrála v seriálu stanice Disney Channel "Sladký život na moři", což je pokračování / spin-off k seriálu "Sladký život Zacka a Codyho". První díl se vysílal 26. září 2008 v USA a měl 5,7 milionů diváků.  V roce 2009 bylo oznámeno, že Debby dostala hlavní roli v nezávislém filmu "What if...", spolu s Kevinem Sorbo a Kristy Swanson. Film měl premiéru dne 20. srpna 2010.

2010–2014: "Jessie" a filmy.

V roce 2010 si zahrála Abigail Louise Jensenovou ve filmu 16 přání.  V březnu 2011 bylo oznámeno, že Debby bude hrát v seriálu na stanici Disney Channelu s názvem "Jessie", který měl premiéru v září 2011. Debby také režírovala sama několik dílů tohoto seriálu.  V únoru 2012 hrála v dalším filmu Disney Channel s názvem "Rádio Rebel". Dne 31. srpna 2012 měl premiéru film "", do kterého zapůjčila svůj hlas postavě Spike.  V červnu 2013 natáčela film "Mé potrhlé já", který měl premiéru v listopadu 2013. Na konci roku 2013 založila kapelu The Never Ending. S kapelou nahrála a složila celkem 30 písní. V červnu 2014 vydala kapela své první EP s názvem "One", které obsahovalo 5 písní.

2015–2016 Herectví.

Na začátku roku 2015 byla hostem v seriálu "Girl Meets World". Díl měl premiéru 17. dubna 2015 na Disney Channelu. Představovala roli Aubrey Macavoy.  24. dubna 2015 bylo oznámeno, že Debby a její kapela The Never Ending budou společně s Natalie La Rose a Bea Miller doprovázet Fifth Harmony na jejich turné Reflection Tour, které začíná 15. července v Louisville, KY.  V roce 2016 byla obsazena do druhé řady seriálu "Případy pro Lauru" na stanici NBC. Objevila se také v komediálním seriálu "Sing It!". Seriál měl premiéru na YouTube Red dne 25. května 2016. V srpnu získala roli v seriálu stanice VH1 "Daytime Divas"..

2017 – dosud: Insatiable a budoucí filmy.

V červnu 2017 oznámila prostřednictvím Instagramu, že Netflix objednal první řadu seriálu "Insatiable", ve kterém hraje hlavní roli. První řada měla premiéru dne 10. srpna 2018. 14. února 2020 byla série zrušena po dvou sezónách.  V roce 2020 Debby hrála spolu s Alison Brie v dramatickém filmu Netflix Horse Girl, který režíroval Jeff Baena. [54] Ve stejném roce byla Debby obsazena v nadcházejícím thrillerovém filmu Netflix Night Teeth, v režii Adama Randalla.

Deborah Ann „Debby“ Ryan (* 13. května 1993 Huntsville, Alabama, USA) je americká herečka, zpěvačka, skladatelka a hudební producentka, která hrála v původním seriálu Disney Channel "Jessie", vysílaném od roku 2011. Ztvárnila také roli Bailey Pickettové ve "Sladkém životě na moři". V roce 2008 se tento seriál stal nejsledovanějším televizním pořadem pro děti ve věkové skupině 6-11 let a umístil se na druhém místě u 9-14letých.

Deborah Ann Ryan alias Debby Ryan est une actrice, chanteuse, productrice et réalisatrice américaine née le à Huntsville dans l'Alabama.


Karetní barvy.

Karetní barvy prošly v historii dlouhým vývojem, v současnosti jsou nejrozšířenější barvy francouzských a německých karet. Ve francouzském systému jsou symboly barev maximálně schematizovány, takže je lze poměrně snadno nakreslit (i jednobarevně); v německém systému je jejich kresba složitější. Srovnání jednotlivých barev v některých karetních sadách ukazuje tabulka:

Symbolika barev.

Karetní barvy se ustálily kolem roku 1500, od té doby se mění jen jejich grafické provedení. Barvy měly symbolizovat jednotlivé stavy:

Umístění symbolů.

Francouzské karty.

U karet číselných hodnot jsou symboly barev rozmístěny po celé ploše karty, přičemž jejich počet udává její hodnotu. Stejně tak je tomu u esa, které nese jeden symbol uprostřed karty, protože v některých hrách nabývá hodnoty 1. Ostatní figury (kluk, královna, král) mají jeden nebo dva symboly barvy vedle vyobrazené figury. Kromě toho jsou barvy i hodnoty vyznačeny v rozích karty – barvu označuje zmenšený symbol, hodnotu číslice nebo písmeno. Některé sady mají zmenšené označení hodnot a barev pouze v levém horním a pravém dolním rohu, což znesnadňuje jejich držení v levé ruce; jiné sady je mají ve všech čtyřech rozích. Všechny karty mají oboustrannou orientaci.  Výjimku představuje žolík, který nepatří k žádné barvě (případně zastupuje všechny barvy) a v rohu karty nese specifický symbol (zpravidla hvězdička nebo nápis JOKER).

Německé karty.

U karet číselných hodnot opět počet symbolů barev udává hodnotu karty. U spodka a svrška bývá pouze jeden symbol, u krále jeden (dvouhlavé) nebo dva (jednohlavé), u esa dva symboly.

Využití barev.

Karetní barva je vedle její hodnoty nejvýznamnější vlastností karty. Přesto existují hry, v nichž barvy nehrají žádnou roli – například "Sedma", "větší bere", "Černý Petr" nebo "oko". V některých hrách se rozlišují pouze dvě barvy (červené a černé – například některé druhy "pasiánsu"). V jiných hrách naopak nehrají roli hodnoty karet a barva je tak hlavním rozlišovacím prvkem – například "švindl" nebo "ospalec" či "Vole padni"). Pokud karetní barvy mají ve hře svou roli, mohou být buď všechny na stejné úrovni ("prší", "pasiáns") nebo mohou být dále strukturovány, takže je například jedna barva nadřazena ostatním. Tato struktura může být někdy poměrně složitá, například v "mariáši" se v každé hře vybírá jedna barva jako trumfová (nadřazená ostatním), navíc pokud jsou trumfovou barvou červené, hra platí za dvojnásobek, pokud se hrají varianty betl a durch, trumfová barva se neurčuje (všechny barvy mají stejnou hodnotu) a při variantě dvě sedmy se vedle trumfové barvy určuje ještě "strková" barva, jíž je přisouzena specifická role. Jiným příkladem je hra "preferans", kde mají barvy přesně určeny svou hierarchii (nejvyšší srdce, pak kára, pak piky, nejnižší kříže).

Jiné karetní sady.

Některé karetní hry mají specifické karetní sady, které pak mají zcela jiný systém barev. Například v kvartetu bývají karty jednotlivých hodnot tematicky zaměřené a barvy se často označují pouze písmeny. Je nicméně zajímavé, že i některé moderní karetní hry určitým způsobem karty barevně rozlišují – například ve hře Citadela jsou karty budov rozděleny do pěti barev.

Barva je jedna ze základních vlastností hrací karty. Karetní sada je v drtivé většině případů rozdělena do čtyř barev, přičemž od každé barvy je v sadě stejný počet karet. V některých sadách bývají navíc karty, které k žádné barvě nepatří (především žolík). Barva karty je na ní vyznačena příslušným výrazným symbolem. Barvy karet jsou rozlišeny pomocí symbolů, umístěných na kartách, které se někdy označují jako karetní kameny. Kromě barvy je druhou důležitou vlastností karty její hodnota.

Dans le domaine des cartes à jouer, l’enseigne d'une carte, en français courant sa couleur, est la suite à laquelle elle appartient.


Historie společnosti.

"Časové období 1854 – 1883"  První norskou železnicí byla trať mezi městy Oslo a Eidsvoll, která byla otevřena 1. září 1854. Tato trať byla dlouhá 68 km a byla projektována na standardní rozchod kolejí. Celá trať končila u jezera Mjøsa a poté cestující mohli pokračovat parníkem až do Lillehammeru. Tato trať byla zkonstruována britskými inženýry a stavba byla financována britskou a norskou vládou. Tento projekt byl, i přes svou náročnost a nákladnost, velice výnosný a díky němu se celá odvětví průmyslu rychle rozvíjela. Podél trati byla současně budována i telegrafní vedení. Do roku 1926 byla společnost formálně soukromá, ale vláda si stále držela velký vliv.  Další tratí v Norsku se rozhodnutím norského Parlamentu z roku 1857 stala 23. června 1862 úzkorozchodná trať Hamar - Grundset. Poté nastal poměrně rychlý rozvoj železnic v celém Norsku, ale hlavně byl směřován do oblasti na jihu v okolí Osla.  "Založení NSB v roce 1883"  Norské státní dráhy (NSB) byly formálně založeny roku 1883 vládní komisí (Hovedstyrelsen), která byla vytvořena v roce 1857. Státní dráhy byly správně rozděleny do 6 oblastí - Kristiania (Oslo), Drammen, Hamar, Trondheim, Stavanger a Bergen. Pobočky v Kristiansandu, Narviku a Arendalu byly založeny později. Toto dělení vydrželo až do roku 1989.  "Velký rozvoj"  V roce 1890 se norský parlament rozhodl kompletně předělat celý projekt železnic v Norsku, který byl po sedm let zcela zastaven. Mnoho tratí bylo zrekonstruováno a Oslo se stalo centrálním bodem celého systému. Hlavní tratě byly dokončeny postupně - trať Bergen 1909, trať Dovre 1921, Severní dráha 1942 a trať Sørland 1944.  "Časové období 1945 – 1970"  Po druhé světové válce byl rozvoj tratí téměř zastaven s výjimkou prací na Severní dráze do Bodø. Také se pomalu začaly mnohé tratě elektrifikovat.  "Časové období 1970 – 1995"  "Časové období 1996 - současnost"

Norges Statsbaner (Norské státní dráhy, běžně známa jako NSB) je norská železniční společnost. Jejím vlastníkem je norská vláda. Společnost je největší dopravce v Norsku, protože pod její správu spadá také několik dceřiných společností jako například NSB Gjøvikbanen AS či Nettbus, které jsou také dopravními firmami. Nákladní doprava je oddělena do samostatné společnosti CargoNet. Dříve NSB vlastnila a spravovala tratě i nádražní budovy, ale dnes tato pravomoc náleží vládní agentuře Jernbaneverket.

Vy, officiellement Vygruppen AS, jusqu’à la "Norges Statsbaner" ("NSB" : « Chemins de fer de l'État norvégien »), est la compagnie ferroviaire norvégienne. Elle fut créée sous sa forme actuelle par l'Administration nationale du rail norvégien d'après la législation du, mais privatisée par la suite le par le ministère des Transports norvégien. Les chemins de fer norvégiens restent malgré tout la propriété du Royaume qui reste le décideur final : quand il n'est pas le seul actionnaire, il est actionnaire majoritaire. Vy est aussi un opérateur de autocars longue-distance, appelés "Vy Buss" (anciennement "Nettbuss"), et de trains régionaux en Suède sous le nom de "Vy Tåg" (anciennement "Tågkompaniet").


Historie.

Předchůdci.

Závod Chruničeva v obci Fili (od roku 1935 část Moskvy) byl založen roku 1916 pod názvem „Druhý automobilový závod Russo-Balt“ ("Второй автомобильный завод «Руссо-Балт»"). První automobily vyjely z bran závodu roku 1922. Roku 1923 byl závod předán v třicetileté koncesi firmě Junkers, s cílem osvojit si výrobu celokovových letadel. Do roku 1925 bylo vyrobeno 50 letadel JU-20 a stovka Ju-21. Roku 1927 sovětská vláda dohodu s Junkersem vypověděla a továrna byla přejmenována na Letecký závod č. 22. Od poloviny dvacátých let byla zahájena výroba letadel konstruktéra Andreje Tupoleva, postupně letadla typu R-33 (ANT-3), TB-1 (ANT-4), TB-3 (ANT-6), R-6 (ANT-7), SB. Roku 1940 začala produkce bombardéru Pe-2. Na podzim 1941 byl závod evakuován na východ do Kazaně, od prosince 1941 ve Filách vznikl nový letecký závod č. 23. Za války podnik vyráběl různé typy bombardovacích letadel (Il-4, Tu-2). Po válce pokračovala výroba bombardérů, nyní reaktivních.  Roku 1951 byl závod včleněn do nově založené Zkušební konstrukční kanceláře č. 23 (OKB-23) v čele s Vladimirem Mjasiščevem. Konstrukční kancelář měla za úkol vyvinout těžký strategický bombardér. Už po necelých dvou letech, v lednu 1953, letoun M-4 vzlétl. Od roku 1956 začala výroba modernizované verze letounu nazvané 3M. Paralelně od roku 1954 konstruktéři vyvíjeli mezikontinentální křídlatou raketu Buran, roku 1957 byl projekt zrušen.  Od roku 1958 OKB-23 spolupracovala s OKB-52 Vladimira Čelomeje na vývoji balistických raket. Tato spolupráce vyústila roku 1960 ve včlenění OKB-23 do OKB-52 pod názvem Filiálka č. 1. V letech 1960 – 1961 závod vyráběl vrtulníky Mi-6.  Své nové pobočce Čeloměj předal výrobu rakety UR-200 a od roku 1962 mezikontinentální balistické střely UR-100 (ve výzbroji od roku 1967) a konstrukci UR-500. První start UR-500 s družicí Proton proběhl 16. července 1965. Záhy se jméno vynášené družice přeneslo i na raketu. Proton, s nosností přes 20 tun na nízkou oběžnou dráhu, zůstal na další desetiletí základem produkce závodu. Od roku 1967 se Filiálka č. 1 věnovala vývoji lodi TKS (kromě návratového modulu). Závod Chruničeva vyráběl Čelomějovy stanice Almaz i jejich pozdější bezpilotní modifikace, trupy stanic Saljut, lodi TKS, v 80. letech i moduly Miru a ISS odvozené od TKS. Roku 1981 přešla konstrukční kancelář i se závodem do podřízenosti NPO Eněrgija pod názvem KB Saljut. Od roku 1988 byla KB Saljut základem samostatného NPO Experimentálního strojírenství. Od roku 1991 byly KB Saljut a Závod Chruničeva dvě samostatné společnosti.

GKNPC Chruničeva.

GKNPC Chruničeva vznikl na základě výnosu prezidenta Jelcina ze 7. července 1993 sloučením KB Saljut a Závodu Chruničeva. V prosinci 2007 byly ještě připojeny omské „PO Poljot“, moskevské „MPKO Dlina“ a „Voroněžský mechanický závod“ a v lednu 2008 „KB chemického strojírenství A. I. Isajeva“ v Koroljovu.  V 90. letech pokračovala produkce raket Proton, Byla vyvinuta modernizovaná varianta Proton M s nosností 6 tun na dráhu přechodovou ke geostacionární. Její první start proběhl 7. dubna 2001.  Roku 1993 GKNPC Chruničeva, RKK Eněrgija a Lockheed-Martin založili společný podnik International Launch Services (ILS) určený k zabezpečení programu Sea Launch (Mořský start).  Roku 1995 mohl být po několika letech zastavení prací konečně dokončen a vypuštěn Spektr, modul vesmírné stanice Mir, následující rok byl vypuštěn poslední modul Miru Priroda.  Rakety UR-100N (RS-18) vyřazované z výzbroje podnik upravil na nosné rakety Rokot. Na mezinárodním trhu nabízí služby Rokotů společnost Euroskot, společný podnik s německou DASA.  U Chruničevů vyvinuli a vyrobili urychlovací blok 12 KRB pro indickou raketu GSLV, poprvé byl použit roku 2001. Od roku 2004 spolupracují s jihokorejským výzkumným institutem pro letectví a vesmír na vývoji nosné rakety KSLV (první stupeň z Angary + korejský druhý stupeň). První start byl proveden v červenci 2009, po několika nezdařených pokusech se na konci ledna 2013 podařilo dostat do vesmíru první jihokorejskou družici. Jižní Korea však plánuje pracovat dále na svém vesmírném programu již sama.  Společnost vyvíjí rodinu raket Angara. Pro Angaru připravuje mnohonásobně použitelný urychlovací blok Bajkal.

Ředitelé.

Ředitelé závodu.

Ředitelé Russo-Baltského automobilového závodu, od 1924 Státního leteckého závodu č.5 Samoljot, od 1927 Leteckého závodu č. 22, od 1941 Leteckého závodu č. 23, od 1961 Závodu Chruničeva:

Ředitelé konstrukční kanceláře.

Ředitelé konstrukční kanceláře OKB-23, od 1960 Filiálky č.1 OKB-52 (od 1966 CKBM), od 1981 KB Saljut:

GKNPC Chruničeva.

Generální ředitelé GKNPC Chruničeva:

GKNPC Chruničeva, celým názvem Státní kosmické vědeckovýrobní středisko M. V. Chruničeva () je ruská společnost raketového a kosmického průmyslu. Základní produkcí firmy jsou rakety rodiny Proton a urychlovací bloky k nim. Od poloviny 90. let vyvíjí novou rodinu nosných raket Angara.

GKNPZ Khrounitchev (russe "им. М. В. Хруничева" / "Gosoudarstvenni Cosmitcheski Nautchno-Proisvodstvenni Tsentr Imeni M. W. Khrounitcheva" - c'est-à-dire "Centre M.V. Khrounitchev de recherche et de production astronautique d'État") est un constructeur russe de fusées et de véhicules spatiaux connu essentiellement pour son lanceur Proton. La société, qui est installée à Moscou, porte le nom de l'ancien ministre soviétique. C'est à l'origine un établissement de la société Russo-Balt créé en 1916 pour produire des automobiles. Après la Première Guerre mondiale il est reconverti dans la construction d'avions militaires d'abord sous licence Junkers puis de modèles russes avant de se tourner à partir des années 1960 vers la réalisation de missiles balistiques et d'engins spatiaux civils.


Fyziologie.

Faktor XI (FXI) je syntetizován v játrech a neaktivní forma cirkuluje jako homodimer Poločas FXI v plazmě je asi 52 hodin. Aktivace zymogenu FXI na FXIa probíhá působením faktoru XII (FXIIa), trombinu, a také autokatalyticky. FXI patří mezi "faktory kontaktu" z důvodu aktivace faktorem XIIa (která zahrnuje vysokomolekulární kininogen (HMWK), prekallikrein, faktor XII, faktor XI a faktor IX). Faktor XIa poté aktivuje faktor IX selektivním štěpením peptidových vazeb mezi aminokyselinami Arg-Ala a Arg-Val. Faktor IXa následně aktivuje faktor X.  Mezi inhibitory faktoru XIa patří protein Z dependentní proteázový inihibitor (ZPI, zástupce inhibitorů serinových proteáz/serpinů).

Struktura, genetika.

Ačkoliv je syntetizován jako jeden polypetidový řetězec, FXI se vyskytuje jako homodimer. Každý řetězec má relativní molekulovou hmotnost asi 80 000. Typická plazmatická koncentrace dimeru FXI je asi 5 mg/l. Gen pro FXI je dlouhý 23 kb, má 15 exonů a nachází se na delším raménku chromozomu 4 (4q32-35).

Onemocnění.

Deficit faktoru XI působí vzácnou hemofilii C; většinou se vyskytuje v židovské populaci v Evropě (Aškenázové) a předpokládá se, že postihuje asi 8 % populace – obě pohlaví. V jiných populacích byl tento stav popsán asi u 1 % případů. Jde o autozomálně recesivní poruchu. Ke spontánnímu krvácení dochází málokdy, ale chirurgické zákroky (v oblastech se zvýšenou fibrinolýzou) mohou způsobit nadměrnou krevní ztrátu. Proto se vyžaduje profylaxe – podání koncentrátu faktoru XI nebo plazmy z plné krve. Nízké hladiny faktoru XI se také vyskytují u mnoha dalších onemocnění, včetně Noonanova syndromu.  O vysokých hladinách faktoru XI se uvažovalo, že mají za následek trombózu, ačkoliv není jasné, co určuje tyto hladiny, a jak vážný je tento prokoagulační stav.

Koagulační Faktor XI nebo také plasma thromboplastin antecedent (plazmatický předchůdce thromboplastinu) je v krevní plazmě přítomen jako zymogen, a po aktivaci se mění na faktor XIa, tj enzym (EC 3.4.21.27), který patří mezi serinové proteázy. Faktor je kódován genem "F11".

Le facteur Rosenthal ou facteur XI est une enzyme intervenant dans la coagulation sanguine. Il est un des (le plus souvent des enzymes, numérotés en chiffres romains) de la cascade de coagulation.


Konstrukce.

Loď si objednala společnost Transatlantic Steamship Company a její kýl byl založen dne 20. ledna 1931 v loděnici New York Shipbuilding v Camdenu ve státě New Jersey. Trup byl na vodu spuštěn dne 20. srpna 1932. Před svým dokončením loď změnila majitele a dokončena byla už jako plavidlo společnosti United States Lines. Stalo se tak v květnu 1933. Na panenskou plavbu loď vyplula 10. května 1933 na trase New York-Southampton-Hamburg.

Služba.

Loď byla po svém dokončení nasazena na lince New York-Hamburk, kde doplnila sesterský "Manhattan". V roce 1936, kdy hrozila druhá světová válka a nedostatek práce, odplul na lodi Washington SS maďarský fotograf André Kertész se svou ženou Elizabeth do New Yorku.  Na lodi SS Washington odplul druhý prezident Československé republiky Dr. Edvard Beneš s chotí Hanou po své abdikaci v roce 1938 do USA (E. B. Hitchcock: Zasvětil jsem život míru)  Po vypuknutí války v Evropě byly obě lodi přesunuty na linku New York-Neapol-Janov. Od června 1940 ale byly raději přesunuty na bezpečnější linku New York-San Francisco a na této trase proplouvaly panamským průplavem.  V červnu roku 1941 loď zrekvírovalo americké námořnictvo a zařadilo ji do služby jako transportní loď vojáků s novým jménem USS Mount Vernon (AP-22). V této roli mohla najednou přepravit až 6000 mužů. Po válce byla loď navrácena majiteli a od roku 1948 se na tři roky vrátila zpět k přepravě pasažérů. Poté ještě nějaký čas sloužila jako transportní loď pro vojenské účely a nakonec byla od roku 1953 uložena v rezervě na řece Hudson. V roce 1965 byla prodána k sešrotování.

SS Washington byla luxusní zaoceánská pasažérská loď United States Lines, pojmenovaná podle hlavního města USA. "Washington" a její sesterská loď SS "Manhattan" byly vůbec největší pasažérské lodi postavené v USA, a to až do roku 1939, kdy je překonala nová pasažérská loď SS "America".

Le Washington est un paquebot américain mis en service en 1933 pour le compte des. Construit à Camden par la, il est avec son jumeau le "Manhattan", qui l'a précédé d'un an, le plus gros construit dans ce pays, bien qu'il soit de taille très modeste comparé aux paquebots étrangers.


Zaměření.

Podle Otakara Čerby ze Západočeské univerzity se socioekonomická geografie věnuje pěti základním druhům problémů. Jde o:

Disciplíny.

Mezi hlavní disciplíny socioekonomické geografie patří: Studuje cestovní ruch jako průmysl a společensko-kulturní aktivitu. Zabývá se obecnými zákonitostmi, lokalizací cestovního ruchu, vlivem cestovního ruchu na životní prostředí atd. Zabývá se lokalizací, distribucí a prostorovou organizací ekonomických aktivit. Zkoumá problémy jako jsou lokalizace průmyslu, zemědělství či služeb. Zabývá se také dopravou, světovým obchodem či prostorovou organizací obchodních aktivit. Studuje proměny geografického prostoru v čase. Stojí na pomezí geografie a historie, případně archeologie osídlení. Zkoumá základní znaky a zákonitosti vývoje velikosti, rozmístění, složení (struktury) a dynamiky obyvatelstva a migrace. „Analyzuje politické fenomény (jevy) v prostorovém kontextu“. Zkoumá, jak moc modeluje prostor a jak geografické faktory ovlivňují míru a podobu politické moci. Na rozdíl od geopolitiky pracuje na více analytických úrovních (od globální až k jedinci). Se zabývá geografií v souvislosti s ekonomickým (hlavně regionálními) rozvojem, strukturálními změnami v jednotlivém regioně. Úzce souvisí s ekonomickou geografií. Studuje zejména rozdělení zdrojů, spotřebu, demografii, kvalitu půdy, topografii, podnebí a přírodní katastrofy. Se zabývá studiem historie městského osídlení, vývojem měst, prostorovou strukturou měst či problémy měst. Studuje rovněž polohu měst, jejich funkce, hierarchii (urbánní a sídelní systém). Je aplikací geografických informací, perspektiv a metod na studium zdraví, nemocí a zdravotnictví. Sleduje dopady činností člověka a jím vyvolaných aktivit na přírodní prostředí a interakci přírodního a antropogenního prostředí. Zkoumá základní otázky existence a vývoje světové společnosti jako celku. Studuje např. zachování světového míru a otázky odzbrojení, ekologickou problematiku, využívání přírodního bohatství, otázky populace a zabezpečení obyvatelstva potravinami, problém energie ap. Zabývá se studiem prostorových jevů, procesů a vztahů. Analyzují a vysvětlují vnitřní struktury různě velkých i různě pojatých teritorií formou různě kombinovaných vnitřních tematických průřezů, postihujících dynamiku teritoria v různě rozsáhlém časovém rozmezí. Se zabývá administrativním členěním a veřejnou správou. Jsou aplikované disciplíny, využívající výsledky vědeckých výzkumů pro tvorbu a plnění strategií rozvoje konkrétních oblastí.  Existují však i další disciplíny socioekonomické geografie.

Filosofické přístupy.

V rámci každé geografické disciplíny existují různé filosofické přístupy, které mohou být použity při výzkumu. Geograf specializující se na geografii sídel tak může být feministický nebo marxistický geograf atd.  Mezi tyto přístupy patří:

Metody výzkumu.

Sociální geografie je metodologicky rozmanitá. Využívá kvantitativních i kvalitativních metod. Oproti fyzické geografii využívá sociální také kvalitativní výzkumné metody, které jsou více vhodné pro studium nehmotných a abstraktních vzorců lidských aktivit.  Příklady používaných metod:

Socioekonomická geografie je označení pro podobor geografie v post-komunistických zemích (: "социально-экономическая география"). V anglosaském světě známá jako humánní geografie (: "human geography"), v německy mluvících zemích jako antropogeografie (: "Anthropogeographie"), někdy též kulturní geografie. V českém prostředí je postupně označována termínem sociální geografie.

La géographie humaine dans sa forme longue géographie économique et humaine est l'étude spatiale des activités humaines à la surface du globe, donc l'étude de l'écoumène, c'est-à-dire des régions habitées par l'homme.