Objevení.

Jedenácti až dvanáctiletý chlapec lezoucí v lese na stromy byl v Caune ve Francii objeven a chycen třemi lovci koncem roku 1798. Chlapec nemluvil a ani nejevil známky, že by rozuměl lidské řeči. Byl svěřen staré ženě v nedaleké vesnici, odkud však po několika dnech utekl do hor, přičemž na sobě měl pouze tričko. Noci trávil na opuštěných místech, zatímco ve dne se odvažoval k lidem blíže. V červenci 1799 byl znovu zadržen, ale podařilo se mu uprchnout zpět do divočiny, kde byl občas viděn místními lidmi.  Na počátku roku 1800 se začal potulovat po lesích v okolí Saint-Sernin-sur-Rance, přičemž vzpřímená chůze byla to jediné, co jej odlišovalo od zvířat. 9. ledna 1800 byl znovu odchycen místním koželuhem. První, kdo si jej převzal, byl vzdělaný místní komisař Constans-Saint-Estève, který dospěl k závěru, že chlapec je vlčí dítě, které většinu života muselo prožít v lese. Chlapec chycený v Saint-Sernin-sur-Rance byl ztotožněn s chlapcem, který se objevil o šest měsíců předtím jižně odtud. Místní policie pak po dvou dnech chlapce převezla do sirotčince v Saint-Affrique, kde zůstal téměř měsíc. Chlapec neuměl mluvit, pouze vydával skřeky a nechodil na toaletu. Odmítal také nosit oblečení; když jej oblékli, šaty ze sebe vzápětí strhal a také nechtěl spát v posteli. Nepřijímal žádné běžné jídlo vyjma brambor. Během času, kdy se o něho starali v Saint-Affrique, mu vybrali jméno Joseph, nicméně toto jméno nebylo nikdy úředně potvrzeno. Ze sirotčince se dvakrát pokusil o útěk a bylo velmi obtížné jej dopadnout.  Constans-Saint-Estève mezitím případ zveřejnil; jeho dopis i dopis ředitele sirotčince Rainaldise Nougairolese vyšel v časopise "Journal de débats". Článek vzbudil velký ohlas mezi pařížskou inteligencí a brzy námět přebíraly noviny po celé Francii. V 18. století podobné případy opuštěných a zdivočelých dětí přitahovaly pozornost a dokonce pro ně existovala vědecká klasifikace jako "homo sapiens ferus". Dva týdny po chlapcově zajetí se tak případu ujal francouzský přírodovědec Pierre Joseph Bonnaterre žijící v Rodezu, kam na jeho přání komisař Saint-Estève nechal chlapce přemístit.  Bonnaterre však nebyl jediný vědec, který jevil zájem divokého chlapce zkoumat. Ředitel pařížského Národního institutu pro hluchoněmé ("Institut National de Jeunes Sourds") dokonce přiměl ministra vnitra Luciena Bonaparta, aby nařídil rodezskému komisaři chlapce vydat do Paříže. Komisař si však vyžádal čas na hledání jeho rodičů a vyjádřil též pochybnosti, zda nalezenec je skutečně vlčí dítě a nikoliv pouze mentálně postižený. Bonaparte argument komisaře přijal a věc odložil. Další necelý půlrok tak chlapec strávil u Pierra Josepha Bonnaterra, který jej důkladně vyšetřoval.

Bonnaterrovo pozorování.

Pierre Joseph Bonnaterre s chlapcem provedl množství pozorování a experimentů. Lékařské vyšetření neodhalilo žádné tělesné postižení. Bonnaterre na jeho těle objevil množství jizev, které mohly být známkami týrání z doby před životem v lese. Podle Bonnaterra byly všechny chlapcovy smysly v pořádku, ale jejich důležitost byla posunuta: na prvním místě byl čich, na druhém chuť, hmat byl až poslední. Kromě jídla a spánku nejevil zájem o nic. Většinu času se o chlapce staral starý zahradník Claire Saussol, zatímco Bonnaterre jej studoval a také pátral po jeho minulosti. Po jeho původu pátraly též úřady. Za necelý půlrok se chlapci podařilo učinit drobné pokroky: toleroval, aby byl oblékán a zvykl si jíst i několik dalších jídel, než pouze brambory. Jednou mu bylo podáno více jídla, než mohl sníst a Bonnaterre mohl pozorovat, že chlapec jídlo po vzoru zvířat zahrabal na zahradě.  Bonnaterre chlapci podal zrcadlo; výsledek byl, že chlapec se v zrcadle viděl, ale nepoznal sám sebe, místo toho se podíval za zrcadlo. Chlapci byl opakovaně v zrcadle ukazován brambor, ale ten se snažil zmocnit se jej tak, že se snažil prostrčit ruku zrcadlem. Po několika pokusech ohnul ruku za hlavu, přičemž nehnul hlavou a koukal stále dopředu do zrcadla. Bonnaterre poté napsal:  „Všechny tyto drobnosti – a ještě mnohé jiné, jež bychom mohli připojit – dokládají, že tomuto dítěti inteligence, odhad a úsudek úplně nechybí. Přesto však musíme říci, že ve všem, co se netýká jeho přirozených potřeb nebo uspokojení hladu, lze jeho chování považovat za čistě zvířecí. Má-li nějaké pocity, nerodí se v nich žádné myšlenky. Nedokáže je dokonce ani vzájemně srovnávat. Zdálo by se, že není žádného spojení mezi jeho duší či myslí a jeho tělem.“

Pátrání aveyronských úřadů.

Zatímco Pierre Joseph Bonnaterre chlapce studoval, úřady pátraly po jeho původu a rodičích. Pátrání po chlapcově původu měl na starosti saintaffriqueský úředník jménem Guiraud, který na koni podnikl výpravu do hor. Guiraud objížděl usedlosti a vesnice v oblasti, kde se chlapec pohyboval a zjistil, že místní lidé o něm věděli dva až tři roky a po několik měsíců s ním byli i v kontaktu. Dávali mu občas jídlo, ale nepokoušeli se ho odchytit ani převychovávat, jeho způsob života respektovali. Díky tomu, ačkoliv byl chlapec naprosto necivilizovaný, obecně se lidí nebál.  Mezitím se úřadům přihlásili dva muži, kteří od bouřlivých dob Velké francouzské revoluce pohřešovali své syny, nicméně ani jeden nakonec nalezence za svého syna neprohlásil.

Převoz do Paříže.

Společnost pozorovatelů člověka: Pinelovo a Vireyovo zkoumání.

14. července 1800 přišel Bonnaterrovi příkaz k převozu chlapce do Paříže, kam v doprovodu zahradníka Claira Saussola dorazil 20. července. Příjezd divokého chlapce z Aveyronu byl bedlivě sledován širokou pařížskou veřejností a o jeho příjezdu informovaly i přední francouzské noviny "Gazette de France" nebo "Journal du commerce".  Umístěn byl do Národního institutu pro hluchoněmé, jehož ředitelem byl Roch-Ambroise Cucurron Sicard. Zde případu ujala Společnost pozorovatelů člověka ("Société des observateurs de l’homme"), skupina naturalistických filosofů, která zkoumala přírodní historii člověka. Společnost sestavila výzkumný tým v čele se známým lékařem, zakladatelem moderní psychiatrie Philippem Pinelem; dále v týmu byl Frédéric Cuvier, Joseph-Marie de Gérando či ředitel Sicard.  Doktor Pinel v posudku, postaveném na základě pozorování chlapcovy psychomotoriky a chování, dospěl k závěru, že chlapec trpí idiocií, což považoval i za důvod, proč byl opuštěn. Šance na jeho socializaci viděl jako mizivé.  Proti tomuto závěru se ale postavil další z členů Společnosti, Julien-Joseph Virey, který měl možnost chlapce vyšetřit krátce po jeho příjezdu do Paříže. Virey se např. domníval, že chlapcův egocentrismus a primitivnost je důkazem jeho svobodné a čisté duše; přirovnává jej např. k nešťastnému rolníku z Rousseauovy "Rozpravy o původu a základech nerovnosti mezi lidmi" či k Díogenovi ze Sinópé:  „Před ním nebude rozdílu mezi králem a tím nejnuznějším ze smrtelníků; jako nový Díogenés řekne modernímu Alexandrovi: ‚Ustup mi ze slunce.‘“  Julien-Joseph Virey tak dospěl k názoru, že chlapec je mentálně v pořádku a byl přesvědčen, že se ho řediteli Sicardovi podaří zcivilizovat. Obecně pak mnozí soudobí odborníci měli vysoké mínění o možnostech moderní medicíny a chlapcovo vyléčení tak nebylo zdaleka považováno za nereálné; jedním z nich byl i Jean Marc Gaspard Itard.

Itardův pokus o vzdělávání.

Itard byl koncem roku 1800 do Institutu dosazen na pozici lékaře, ale je možné, že s aveyronským nalezencem pracoval ještě předtím. A byl to Jean Marc Gaspard Itard, kdo chlapci dal jméno Viktor (podle hlavní postavy z melodramatu "Victor, ou L'enfant de la forêt", jež bylo uveřejněno roku 1803), do té doby se mu stále říkalo Joseph. Itard se snažil pomocí řady pokusů odstranit Viktorovy mentální bariéry a stimulovat jeho paměť. Jeho úsilí bylo korunováno jen dílčími úspěchy: Viktor se nikdy nenaučil mluvit, pouze rozpoznávat objekty podle jejich názvů a jeho komunikace s ostatními lidmi se omezovala na jednoduchá gesta. Vyslovovat se naučil pouze dvě věci: "lait" (francouzsky mléko) a "oh, Dieu" (ach, Bože).  Ačkoliv v době, kdy se Itard chlapce ujal, zájem širší veřejnosti o případ již opadl, Společnosti pozorovatelů člověka se podařilo přesvědčit nového francouzského ministra vnitra Jean-Antoina Chaptala, aby stát financoval mzdu chlapcovy ošetřovatelky Guérrinové, jakož i další náklady na jeho vzdělávání. Itardova zpráva z roku 1801 vzbudila ve vědecké obci nadšení a jeho kniha, vydaná o rok později, byla přeložena i do angličtiny a stala se bestsellerem, za který se Itardovi dostalo širokého uznání. Přesto však Itard nadále narážel na nechuť ministra Chaptala projekt financovat. O pět let později roku 1806 vydal Itard druhou zprávu, kde však již opustil svůj dřívější optimismus; v té době již nikdo nepředpokládal, že by Viktor mohl dosáhnout dalších pokroků. Ostatně ani dnes nelze stoprocentně vyloučit Viktorovu vrozenou retardaci, kvůli které se nemohl plně socializovat. Téhož roku pak ministr vnitra Jean-Baptiste Nompere de Champagny financování projektu zastavil úplně.

Pozdější život.

O dalším Viktorově osudu se ví velmi málo. I se svou opatrovatelkou Guérrinovou nadále žil v Národním institutu pro hluchoněmé, odkud se museli se vystěhovat v roce 1810. V pozdějších letech žili v domě nedaleko odtud. Paní Guérrinová na chlapce pobírala státní penzi. Zemřel roku 1828 v zapomnění. Není známo, jaké byly poslední roky jeho života, ani žádné záznamy, které by dokumentovaly okolnosti jeho smrti či místo, kde byl pohřben.

Odraz v kultuře.

Díky velké medializaci a ohlasu, kterému se Viktorovu případu dostalo, se chlapcova postava stala předmětem dramatizace již v době, kdy ještě ani nebyl v Paříži. V březnu 1800 byla uveřejněna hra "Le Sauvage du département de l'Aveyron ou Il ne faut jurer de rien" a v březnu 1803 pak ještě populárnější melodrama "Victor, ou L'enfant de la forêt".  Ve dvacátém století se příběhu dostalo filmového zpracování ve snímku "l'Enfant Sauvage" (1970) francouzského režiséra Françoise Truffauta. V roce 2001 byl příběh znovu zpracován v divadelním dramatu "The Wild Child" oregonskou divadelní skupinou Hand2Mouth Theatre.  V jihofrancouzském městečku Saint-Sernin-sur-Rance, kde byl chlapec roku 1800 odchycen, se od roku 1987 nachází socha Viktora z Aveyronu, jejímž autorem je francouzský sochař Remi Coudrain.

Viktor z Aveyronu ( "Victor de l'Aveyron"; známý jako divoký chlapec z Aveyronu, "Enfant sauvage de l'Aveyron") byl vlčí chlapec, který část svého dětství prožil v lese. Počátkem roku 1800 byl odchycen v Saint-Sernin-sur-Rance v departementu Aveyron. V té době mu bylo odhadem 12 let a ani přes snahu úřadů se nepodařilo vypátrat jeho rodinu ani původ. Již od počátku se o jeho případ zajímali vědci, což z divokého chlapce z Aveyronu činí jeden z nejlépe zdokumentovaných případů vlčích dětí; chlapce studovali naturalista Pierre Joseph Bonnaterre či zakladatel moderní psychiatrie Philippe Pinel, ale nejvíce se případem proslavil lékař Jean Marc Gaspard Itard, který se ho v letech 1801–1806 snažil vzdělávat.

Victor de l'Aveyron est un enfant sauvage français, peut-être né dans le Tarn vers 1785, trouvé dans l'Aveyron en 1797, alors qu'il a environ douze ans. Il meurt à Paris en 1828.


Základní popis postavy.

Dexter žije v Miami a pracuje jako forenzní analytik krevních skvrn pro Policejní oddělení vražd města Miami, ale ve svém volném čase je také sériovým vrahem. Jeho adoptivní otec Harry jej naučil zásadu, podle níž smí zabíjet jen ty, „kteří si to zaslouží“, především pak ostatní vrahy, kterým se podařilo vyhnout tradičnímu systému zákonů anebo se nikdy nestali ani podezřelými.

Historie.

Historie Dexterova života je představena v první knize. Začíná tím, že zabíjí domácí zvířata ve svém okolí. Jeho adoptivní otec Harry nalezne zbytky těchto zvířat a začne mladého Dextera podezírat z toho, že je sociopatem s vrozenou potřebou zabíjet. Harry se rozhodne vychovat Dextera tak, aby směroval své násilnické potřeby „pozitivním“ směrem: učí svého syna tomu, aby byl opatrným, pečlivým a výkonným zabijákem, a ukáže mu, jak po sobě nezanechat žádné stopy. Učí Dextera také tomu, aby vedl spořádaný veřejný život, jež nebude budit žádná podezření, a učí jej, jak předstírat emoce a emoční reakce, které se od něj očekávají, ale které ve skutečnosti vůbec neprožívá. Harry mu dá ale něco mnohem důležitějšího, a to systém morálních principů, které Dexter začne nazývat „Harryho kodex“. Hlavní zásadou tohoto kodexu je zabíjet pouze lidi, kteří jsou také vrahy.  Dexter zabije svou první oběť ve svých 18 letech. Harry, jenž umírá na zánět koronárních tepen, dá Dexterovi „svolení" k zavraždění nemocniční sestry, která zabíjí pacienty pomocí předávkování morfiem.  V seriálu vystupuje také Dexterova adoptivní sestra Deborah, jež je policejním důstojníkem; Rita, jeho přítelkyně a později manželka, a Ritiny dvě děti, Astor a Cody.  První kniha a první série televizního seriálu se točí kolem Dexterovy pohnuté minulosti: Když byly Dexterovi tři roky, byl společně se svým starším bratrem Brianem svědkem vraždy jejich vlastní matky a tří dalších lidí, jež zavraždil drogový dealer, a poté byli ponecháni v přepravním kontejneru, obklopeni čtyřmi rozsekanými těly a v pěti centimetrech krve, což v obou chlapcích zanechalo emocionální otupělost a sklony k násilí. Harry Morgan Dextera odvedl z místa činu a následně jej adoptoval. Brian byl mezitím poslán do psychiatrické léčebny pro mentálně narušené děti a vyrostl z něj sériový vrah a pracovník na protetickém oddělení nemocnice v Miami. O mnoho let později zanechává Dextorovi různé stopy jako formu „přátelského soutěžení“ mezi nimi. Když Dexter nakonec zjistí identitu pachatele, nechá Briana uniknout (v televizním seriálu jej Dexter neochotně zabije, když mu Brian sdělí, že nebude mít klid dokud nezabije Deboru, jež pro něj představuje rivala v otázce Dexterovy náklonnosti.)  V televizním seriálu prokáže Dexter během souboje se seržantem Jamesem Doakesem své slušné schopnosti v boji muže proti muži. Poté Doakes zjistí, že se Dexter věnoval Jui-jitsu na vysoké škole. Také se dozví, že Dexter byl jedním z nejlepších studentů ve své třídě na lékařské škole, ale ze školy odešel, aby se mohl stát forenzním specialistou.

Dexterova osobnost a psychologický profil.

Dexter považuje sám sebe za emocionálně odloučeného od zbytku lidstva a v popisu děje často naráží na „lidi“ jako by ani nebyl jedním z nich. Nakonec ale ve čtvrté sérii v epizodě „Road Kill“ dochází k závěru, že pokud cítit výčitky svědomí znamená být člověkem, tak musí být člověkem i on.  Dexter často popisuje pocit vnitřní prázdnoty a tvrdí, že zabíjení jej udržuje naživu. Dexter tvrdí, že nemá žádné city ani svědomí a že veškeré jeho emocionální reakce jsou součástí dobře natrénovaného systému, jak zakrýt kdo – nebo co – doopravdy je. Nemá žádný zájem o milostné vztahy nebo sex a svůj vztah s Ritou považuje za součást jeho „přestrojení“.  V Dexterově emocionálním brnění však existují díry. Dává najevo svou loajálnost k rodině, především ke svému adoptivnímu otci. „Jak moc bych miloval Harryho, kdybych byl schopen lásky.“ Jedinou Dexterovou rodinou po Harryho smrti je jeho sestra, Debra, Harryho biologická dcera. Na konci první knihy Dexter připouští, že nedokáže Debře ublížit nebo dovolit Brianovi, aby jí něco provedl, protože ji „má rád“. V poslední epizodě druhé série konečně připouští, že lidi ve svém životě potřebuje. V seriálu si po smrti Rity uvědomí, že ji miloval.  Dexter má rád děti a považuje je za mnohem zajímavější než jejich rodiče. Kvůli této jeho náklonnosti přistupuje Dexter s velkým hněvem ke svým obětem, jež ubližují dětem. V knize Drasticky dojemný Dexter zjišťuje, že Ritin syn Cody vykazuje stejné sociopatické příznaky, jaké vykazoval Dexter v jeho věku, a těší se, že mu poskytne podobné „vedení“, jakého se mu dostalo od Harryho. Svým způsobem vidí v Codym svého vlastního syna. To mu také dává důvod k tomu, aby pokračoval ve vztahu z Ritou. V knize Drasticky dojemný Dexter se s ní díky nedorozumění dokonce zasnoubí (Rita najde v Dexterově kapse prsten, který ve skutečnosti pochází z odříznutého prstu). Úvodní část třetí knihy odhaluje, že Cody není jediný, u koho se projevují sklony k násilí, a obě děti jej tlačí k tomu, aby je „učil“. Dexter přijme roli náhradního otce velice vážně v knize Dexter v temnotách, i když jemu typickým způsobem. Například ve chvíli, kdy sleduje svou oběť, začíná přemýšlet o tom, jestli si Cody vyčistil před spaním zuby a jestli si Astor připravila velikonoční šaty pro zítřejší focení ve škole. Tyto myšlenky odvádějí jeho pozornost při lovu jeho budoucích obětí, což ho dosti obtěžuje. V televizním seriálu se Dexter jednou také odchýlí od svého kodexu, jež říká, že smí zabíjet pouze vrahy, a odstraní z cesty pedofila, jež sleduje Astor. V seriálu ale Cody a Astor neprojevují známky násilí. Dexter má spíše obavy o svého biologického syna Harrisona.  V první epizodě třetí řady televizního seriálu Dexter zjistí, že Rita čeká jeho dítě.  Zvířata nemají Dextera rády, což může způsobit potíže s hlukem při sledování obětí, jež mají domácí zvířata. Říká se, že kdysi měl psa, jenž na něj štěkal a vrčel tak dlouho, až byl nucen se jej zbavit, a také želvu, jež se skrývala ve svém krunýři a raději zemřela hlady, než aby s ním přišla do styku.

Dexterův pracovní postup (modus operandi).

Cílem Dexterových zásad je nejen maximalizovat uspokojení, jež od obětí získá, ale také minimalizovat, ne-li eliminovat veškeré možné stopy a důkazy, a zajistit, že jeho oběťmi se nestanou nevinní lidé. Dexter tráví obrovské množství času tím, že si každou oběť vybírá na základě kodexu jeho adoptivního otce. Poté vražedné místo kompletně zakryje čistou igelitovou plachtou tak, aby zachytila veškerou krev, a na místě činu nezůstaly žádné známky vraždy. Často takovéto místo vyzdobí fotkami s důkazy o zločinech jeho oběti a v některých případech zde vystaví i exhumovaná těla jejich obětí.  Způsob, jakým Dexter dopadá své oběti, se v knihách a seriálu liší. V seriálu to většinou provádí tak, že se přiblíží ke své oběti zezadu a píchne ji anestetikum (jedná se o Etorphin hydrochlorid zvaný též M99), jež uvede jeho oběti do dočasného stavu bezvědomí. Tato injekce představuje tradici, jež začala u jeho první oběti, nemocniční sestry. K získání těchto uspávacích prostředků používá falešné jméno Patrick Bateman (jméno sériového vraha z knihy Americké psycho od spisovatele Breta Eastona Ellise). V jiných případech znehybní svou oběť za použití svých rukou nebo garoty k přerušení přísunu krve do mozku. V knihách, stejně jako v úvodní scéně prvního dílu seriálu, se ukrývá na zadním sedadle auta, a přetáhne své oběti přes krk rybářský vlasec, když si sedne. Poté přinutí svou oběť pod hrozbou udušení zamířit směrem k připravenému místu vraždy.  Když dorazí na místo, tak své oběti buď uvede škrcením do bezvědomí, nebo použije smyčku kolem krku a odtáhne je na místo vraždy. V takovém případě je uspí do bezvědomí poté co je seznámí se svým rozsudkem. Když se oběti probudí jsou zbaveny šatů a bezpečně připoutané igelitovou páskou ke stolu, silnější oběti jsou zajištěny také izolepou. Pokud tak neučinil již dříve, konfrontuje své oběti se získanými důkazy o jejich zločinech. Vražedná metoda v knize většinou sestává z rozsáhlého „zpracování“ pomocí různých řezných nástrojů. V televizním seriálu je Dexterovou oblíbenou metodou okamžité zasazení smrtelné rány do srdce, krku nebo břicha za pomocí různých zbraní. Jednou za čas své metody mění tak, aby se hodily k typu konkrétní oběti. Briana zabije tak, že mu podřízne hrdlo stříbrným příborovým nožem, vůdci gangu Little Chino zasekne mačetu do hrudníku a Lilu Westovou zapíchne nožem. Vraha své matky, Jimeneze Santose, zabije stejným způsobem jakým on zabil jeho matku, tedy rozřeže jej na kusy motorovou pilou.  Těsně před každou vraždou si Dexter od svých obětí odebírá trofej, aby mohl tento zážitek později prožít znovu. Dexter tyto trofeje získává tak, že každou oběť řízne chirurgickým skalpelem na tváři pod pravým okem a zachytí malý vzorek krve, jež poté uchovává mezi dvěma laboratorními sklíčky. V seriálu Dexter tyto krevní vzorky uchovává uspořádané v dřevěné krabičce, kterou má ukrytou uvnitř klimatizační jednotky. V knize je uchovává v palisandrové krabičce na knihovně.  Nakonec rozporcuje tělo svých obětí na několik částí, zabalí společně s igelitovou plachtou do biologicky rozložitelných pytlů na odpad, přidá několik kamenů z doku, kde kotví jeho loď, tak aby je zatížil, a vše zapečetí izolepou. Tyto zabalené pytle poté naloží na svou loď a vyhodí je do oceánu na předem vytipovaném místě. V seriálu mu k tomuto účelu slouží prohlubeň v mořském dně v blízkosti pobřeží. V jedné epizodě je však toto místo náhodně objeveno skupinkou potápěčů, načež Dexter změní svou taktiku, a odváží mrtvá těla dál od pobřeží, kde jsou zachyceny Golfským proudem a odneseny do moře. V knihách je těmto metodám věnován mnohem menší prostor a Dexter při nich často improvizuje v závislosti na konkrétní oběti. Několika svých obětí se zbavil na moři díky tomu, že vlastnily loď, ale použil při tom kotvu pro zatížení pytlů. Několika jiných obětí se zbavil tak, že jejich tělo vhodil do sudu s kyselinou chlorovodíkovou.

Dexterova biologická rodina.

Televizní seriál i první kniha přicházejí s odhalením, že Dexter a jeho starší bratr Brian byli jako děti dva dny uvězněni v nákladním kontejneru v Miamských docích. Byli obklopeni mrtvými těly, hladověli, a při tom seděli v kaluži krve. Jedno z mrtvých těl patřilo jejich matce. Bezvýznamný kriminálník ji zabil motorovou pilou a Dexter i Brian tomu museli přihlížet. Dexter byl poté adoptován vyšetřujím detektivem Harry Morganem, zatímco Brian byl poslán do výchovného ústavu. Dexter tento fakt zjistí až v dospělosti, když se setká se svým bratrem při vyšetřování série vražd. Dexterovo zapojení se do rodiny Morganů probíhá v knihách lehce odlišně. Harry například nikdy není identifikován jako vyšetřující důstojník, jenž Dextera našel. Seriál se odlišuje také v tom, že popisuje matku obou chlapců jako policejní informátorku, s níž měl Harry milostný poměr v době její smrti. Konec první knihy naznačuje, že Harry celou dobu věděl, že Dexter má bratra, ale rozhodl se jej neadoptovat, protože byl starší, a bylo tudíž pravděpodobnější, že utrpěl trauma.  V knihách je Dexterův bratr nazýván jednoduše Brian. Když byl Dexter malý, měl potíže správně vyslovit jméno Brian a proto říkal svému bratrovi „Bájní“. V televizním seriál se Dexterova matka jmenuje Laura Moser.  V televizním seriálu je za jeho otce považován muž jménem Joe Driscoll, ale Dexterovi se nepodaří najít jakýkoliv důkaz o tom, že by někdo takový před více než 30 lety existoval. K jedinému kontaktu mezi otcem a synem dojde, když mladý Dexter pošle svému otci děkovný dopis za to, že mu po nehodě poskytnul krevní transfuzi (je odhalena skutečnost, že Dexter má vzácnou krevní skupinu, AB negativní). Protože Harry přesvědčil Driscolla k tomu, aby daroval svou krev tajně, Dexter vůbec netuší odkud krev pochází. Je zde také naznačeno, že Brian Driscolla zabil pomocí injekce inzulínu tak, aby to vypadalo jako zástava srdce, a je zde odhaleno, že Driscolla navštívil těsně před jeho smrtí technik z kabelové televize a jeho sousedka v tomto technikovi pozná Briana (ten ji později „navštíví“, aby ji umlčel). Jeho tělo je však zpopelněno dříve, než se Dexterovi podaří získat nějaký důkaz. Na konci druhé knihy se Brian a Dexter setkají v nákladovém kontejneru podobném tomu, v kterém byli zadržováni jako děti, a Brian začne vyprávět, co se stalo. Řekne Dexterovi, že jedno z těl, kterými byli obklopeni, mohlo klidně patřit jejich otci.  V knize Brian uteče z Miami poté, co zabije Laguertovou, a v žádné další knize se zatím neobjevil. V seriálu však Dexter svého bratra chytí a velice nerad zabije, protože ví, že by se nikdy nepřestal pokoušet zabít Debru nebo další nevinné lidi.

Dexterův temný pasažér.

Dexter Morgan je nucen zabíjet, aby uspokojil svůj vnitřní hlas, který nazývá „Temný pasažér“. Vždy, když již tento hlas nemůže být déle ignorován, „dovolí Temnému pasažérovi, aby jej řídil.“  Ve třetí knize, Dexter v temnotách, je prostřednictvím vyprávění třetí osoby, jež je označována prostě jako „To“, odhaleno, že Temný pasažér je spíše nezávislou entitou obývající Dextera, než nějakou psychologickou úchylkou. Později Dexter zjistí, že Temný pasažér má něco společného s Molochem, bohem ze Středního východu, jež byl uctíván v biblickém období. Temný pasažér je jedním z jeho mnoha potomků. Moloch měl mnoho potomků (byli zrozeni skrze lidské sebeobětování) a naučil se sdílet s nimi své znalosti. Nakonec jich existovalo tolik, že Moloch většinu z nich zabil. Několika z nich se však podařilo uniknout do světa. V knize Dexter zjistí pravou povahu Temného pasažéra, když jej na krátkou dobu „opustí“, což jej vyděsí natolik, že začne hledat možné důvody pro jeho existenci, Dexter sám začíná věřit že Temný pasažér neexistuje.

Dexter Morgan je fiktivní postava vystupující v sérii knih, které napsal Jeff Lindsay, a které zahrnují knihy "Drasticky děsivý Dexter" (2004), "Drasticky dojemný Dexter" (2005), "Dexter v temnotách" (2007), "Dexter v hlavní roli" (2009), "Delikátní Dexter" (2010), "Dvojí Dexter" (2011).

Dexter Morgan est un tueur en série de fiction qui a été créé par l'écrivain américain Jeff Lindsay. Il est le personnage principal d'une série de romans ainsi que d'une série télévisée, "Dexter". Dans cette dernière, il est interprété par l'acteur Michael C. Hall.


Způsob komunikace a funkce webinářů.

Komunikace při webinářích probíhá oběma směry a umožňují plné zapojení účastníků. Toto je hlavní rozdíl oproti webcastu, který je realizován pouze od přednášejících k účastníkům. Při webinářích mají účastníci možnost přímé interakce s přednášejícím pomocí chatu, hlasem (sluchátka a mikrofon) či videopřenosem za použití webové kamery.  Další nástroje pro zvyšování interaktivity a prohloubení zážitku z webináře jsou například ankety či sdílená tabule. Většina moderních systémů pro pořádání webinářů dovolují přednášejícímu i účastníkům sdílet prezentace, obrázky, videa, webové stránky či libovolnou aplikaci na jejich počítači. Velice užitečná funkce je možnost vytvoření nahrávky průběhu celého webináře. Nahrávka může být následně zaslána účastníkům nebo vystavena na některém serveru pro sdílení videa jako YouTube, Stream.cz či Google Video.  Webináře mohou sloužit i jako prostředek k prezentování názorů, pořádání rozhovorů nebo diskuzí. Příkladem může být využití webinářů v rámci předvolební kampaně podobně, jako to udělal prezident Obama v USA nebo pro živý rozhovor se známou osobností.

Rozdíl mezi webinářem a online školením.

Webináře jsou ve srovnání s online školením výrazně kratší (60–90 minut) a ve většině případů jsou bezplatné. Počet účastníků webinářů není nijak omezen a může být od několika jednotlivců až po tisíce lidí.  Online školení je placené vzdělávání pro malý počet účastníků (1–10 lidí). Hlavní důraz je kladen na co největší zapojení všech účastníků. Některé typy online školení se pořádají i pro jednoho účastníka, jako například online školení na Excel nebo výuka jazyků přes Skype. Délka online školení může být libovolná od jedné hodiny až po celodenní akci.

Webinář je živá forma online komunikace, která probíhá prostřednictvím Internetu pouze přes webový prohlížeč. Pojem „webinář“ pochází ze spojení slov webový seminář a poprvé se začal používat začátkem 21. století společně s rozšířením technologií pro videokonference. Účastník webináře nepotřebuje extra hardware ani software a možnosti jeho využití jsou velice široké. V největší míře se webináře používají pro předání přínosných informací nebo představení a školení na určitý produkt či službu.

Webinaire est un mot-valise associant les mots web et séminaire, créé pour désigner toutes les formes de réunions interactives de type séminaire faites via internet généralement dans un but de travail collaboratif ou d'enseignement à distance.


Příklady použití.

Jazyk C.

Aplikací operátoru dereference na proměnnou, která je ukazatelem, je l-hodnota ekvivalentní hodnotě na adrese, na kterou ukazuje ukazatel. Tomuto se říká „dereferencování“ ukazatele. Například následující kód v jazyce C přiřadí hodnotu 1 do proměnné codice_6 použitím operátoru dereference:

Vícenásobné použití.

V jazycích C a C++ mohou ukazatelé ukazovat na ukazatele, a v takovém případě jsou potřebné vícenásobné aplikace operátoru dereference. Unární operátor * se pak v případech vícenásobných dereferencí může používat opakovaně. Podobně operátor tečka v jazyce Java lze používat při vytváření složitých výrazů, které při vyhodnocování vyžadují opakované dereferencování ukazatelů.  Jedním z příkladů vícenásobného použití dereference je práce s parametrem codice_7 funkce codice_8, který je v prototypu definován jako codice_9. Běhová knihovna jazyka C uloží jméno, pod kterým byl vyvolán program, a parametry zadané za jménem programu na příkazovém řádku, jako samostatné znakové řetězce. Každý řetězec je reprezentován ukazatelem na codice_10, a jejich pole je předané do funkce codice_8 jako parametr codice_7. Předání pole se uskutečňuje předáním ukazatele na první prvek, takže codice_7 je ve skutečnosti ukazatel na ukazatel na codice_10, i když má význam pole ukazatelů na codice_10. Protože délku pole (počet řetězců v poli) nelze při předání ukazatele zjistit, je tato hodnota předána jakoo druhý parametr funkce codice_8, codice_17. Takže codice_7 je ukazatel na 0-tý prvek pole ukazatelů na codice_10, tj. codice_20, který je zase ukazatelem na codice_21, což je 0-tý znak 0-tého argumentu, kterým je jméno programu.

Jiná syntaxe.

V předchůdci jazyka C, v jazyce BCPL se pro dereferenci používá symbol vykřičník.  V jazyce C se adresa struktury (nebo unionu) codice_22 označuje codice_23. Adresa operátoru codice_24 je inverzní operátor k dereferenci codice_4, takže codice_26 je ekvivalentem codice_22. Adresa struktury (nebo unionu) codice_22 může být přiřazena do ukazatele codice_29:  Pro přístup k položce codice_30 struktury codice_22 se používá codice_32. Je-li dán ukazatel codice_29 na codice_22 (tj. codice_35), pak zápis codice_32 je ekvivalentem codice_37, což lze zkrátit na codice_38, což je syntaktický cukr pro přístup k položkám struktury (nebo unionu) pomocí ukazatele: Operátory codice_39 lze řetězit; například ve spojovém seznamu se lze pomocí codice_40 odkazovat na následníka následníka uzlu (za předpokladu, že codice_41 není null).  V unixových shellových skriptech a programech jako make se znak dolar (codice_5) používá jako operátor pro získání hodnoty proměnné, který se při přiřazování do proměnné nepíše.  V různých jazycích se v identifikátorech používají prefixy známé jako sigily. Nejde o unární operátory – syntakticky jsou lexikální částí identifikátoru, a mají jinou sémantiku, např. indikují typ identifikátoru – ale jsou syntakticky podobné operátoru dereference a mohou se s nimi plést. Například in shellovém skriptu codice_43 je operátor dereference codice_5 aplikován na proměnnou codice_45, zatímco v Perlu codice_46 je proměnná nazývaná codice_47. V PHP je FOO konstanta (definovaná uživatelem nebo vestavěná), $FOO je proměnná s jménem FOO a $$FOO je proměnná, jejíž jméno je uloženo v proměnné se jménem FOO.

Dereference je v programování operace, kterou se získává přístup k proměnné, na níž se odkazuje ukazatel nebo reference. V některých případech a jazycích je dereference implicitní (např. reference v C++), ve většině jazyků je však třeba použít unární operátor dereference.

L'opérateur de déréférencement, désigné par " codice_1 " (c'est-à-dire un astérisque), est un opérateur unaire (c'est-à-dire avec un seul opérande) que l'on trouve dans les langages C et C++ (qui incluent des pointeurs). Il fonctionne sur un pointeur et renvoie la valeur stockée à l'adresse contenue dans le pointeur. On dit pour cela que l'on "déréférence" le pointeur.


Historie výzkumu.

"Pseudomonad" doslova v překladu znamená „zdánlivá jednotka“ a pochází z řeckých slov "pseudo" ("ψευδο" – zdánlivý, falešný) a "monas" ("μονάς" či "μονάδα" – jednotka, jednotlivina). Termín monáda se používal dříve v přírodovědě pro jednobuněčné organizmy, které první mikrobiologové spatřili pod mikroskopem.  Bakterie rodu "Pseudomonas" jsou v přírodě velmi hojné a vyskytují se například ve vodě či uvnitř těl rostlin, a proto byly objeveny již prvními mikrobiology. Rodový název "Pseudomonas" byl nejprve v roce 1894 definován poměrně volně jako označení pro gramnegativní tyčinkovité bakterie s polárním bičíkem. Vbrzku začalo množství druhů narůstat, neboť byly pseudomonády nacházeny v nejrůznějších prostředích. Až použití nových metod umožnilo vytvoření modernější klasifikace. Po roce 2000 byly přečteny kompletní genomy několika kmenů bakterií z rodu "Pseudomonas": např. "P. aeruginosa" kmen PAO1, "P. putida" kmen KT2440, "P. fluorescens" kmen Pf-5, "P. syringae" patovar tomato DC3000, "P. syringae" patovar "syringae" B728a, "P. syringae" patovar "phaseolica" 1448A, "P. fluorescens" PfO-1 a "P. entomophila" L48.

Popis.

Pro rod "Pseudomonas" jsou podle Bergeyho manuálu typické následující vlastnosti:  Dalšími poměrně typickými rysy pseudomonád je (až na výjimky) vylučování pyoverdinu (fluoresceinu), žlutozelené fluorescenční látky, které umožňuje bakteriím získávat železo v prostředí chudém na tento prvek (tzv. siderofor). K dalším vylučovaným sideroforním látkám patří pyocyanin u "Pseudomonas aeruginosa" a thiochinolobaktin u "Pseudomonas fluorescens". Obvykle jsou pseudomonády pozitivní při oxidázovém testu, bývají beta-hemolytické (na krevním agaru), indol negativní, při aplikaci methylové červeni i při Voges–Proskauerovu testu jsou negativní, ale zase jsou citrát–pozitivní.  V rámci rodu je možné pozorovat velkou metabolickou rozmanitost, což umožňuje těmto bakteriím osídlovat široké rozpětí různých prostředí. Snadná kultivace ve skle ("in vitro") a dostupnost přečtených genomů z nich činí výborné modelové organizmy pro vědecký výzkum; nejčastěji se zkoumá "P. aeruginosa" jako významný lidský patogen, "P. syringae" jako patogen rostlin, půdní bakterie "P. putida" a "P. fluorescens", jenž stimuluje růst rostlin.

Tvorba biofilmu.

Poměrně velké množství pseudomonád je schopno tvorby biofilmů. Spočívá to ve vylučování lepkavých polysacharidů do okolí buněk. Díky tomu mají bílé krvinky větší problém se pseudomonád v těle zbavit – fagocytóza v prostředí biofilmu je náročnější. Navíc tyto bakterie lépe přilnou k povrchu a je například mnohem náročnější omýt takový biofilm z povrchu kuchyňských nástrojů. Díky tvorbě biofilmů mohou pseudomonády přežít i například v nádobách, v nichž se vyrábí léčiva. Mezi další podobně pozoruhodná místa, kde by možná málokdo čekal bakterie, jsou nádoby s antiseptickými kvartérními amoniovými sloučeninami nebo láhve s balenou minerální vodou.

Odolnost k antibiotikům.

Pseudomonády jsou gramnegativní, což je přirozeně činí odolné k takovým antibiotikům, jako jsou penicilin a ostatní beta-laktamová antibiotika, ale na druhou stranu jsou citlivé k piperacilinu, imipenemu, tobramycinu a ciprofloxacinu. Odolnost k některým antibiotikům je často dána tím, že jsou schopné velmi rychle vypumpovat tato antibiotika z buňky. Z toho plynoucí rezistence vůči většině antibiotik je značný problém u patogenní bakterie "Pseudomonas aeruginosa". Tato bakterie vlastní charakteristické geny pro odolnost – nazývají se "mexAB-oprM", "mexXY" a další. Jsou navíc velmi přizpůsobivé a často u nich mutací vznikne odolnost k antibiotiku, jež na ně doposud účinkovalo. Mnohdy si geny pro odolnost bakterie předávají takzvaně horizontálně. Navíc jim pomáhá život v biofilmech, kde jsou před antibiotiky lépe chráněny.

Škodlivost.

Onemocnění živočichů.

V napadeném těle bakterie rodu "Pseudomonas" produkují řadu látek, z nichž mnohé jsou toxické. Patří k nim pyocyanin (váže se na flavoproteiny v elektronovém transportním řetězci), lecitináza (způsobuje rozklad lecitinu a tím zejména rozklad krvinek), kolagenáza (rozkládá kolagen a tím narušuje zejména vazivovou tkáň), lipázy (rozklad tuků), hemolysiny (rozklad krvinek) a fluorescein. Výsledkem souhry těchto a dalších jedovatých látek je v lidském těle chudokrevnost, nekróza (odumírání) tkání a poškození nervové soustavy.  Pseudomonády, zejména "P. aeruginosa", ale i např. "P. oryzihabitans" a "P. plecoglossicida", jsou původci významných infekčních onemocnění člověka nebo jiných živočichů. Zejména infekce "P. aeruginosa" u člověka působí velké problémy v nemocničním prostředí (těžko léčitelné tzv. nozokomiální infekce). Vyvolává široké spektrum chorob: zánět průdušek, zánět plic, záněty různých ran a popálenin na kůži, infekce související s katetry v močové trubici, infekce ucha a očí, ale i celotělní často fatální záněty (bakteriémie). Zvláště u pacientů s cystickou fibrózou nebo s jinými onemocněními je obvykle infekce pseudomonádami smrtelná.  Infekce způsobují u člověka i blízce příbuzné rody, z nichž některé byly dříve řazeny mezi pseudomonády. Proto se uvádí nemoc vozhřivka, způsobená bakterií "Pseudomonas mallei" (dnes "Burkholderia mallei") a vzácně přenosná na člověka, nebo melioidóza, způsobená bakterií "Pseudomonas pseudomallei" (dnes "Burkholderia pseudomallei").

Onemocnění rostlin a hub.

Zejména "P. syringae" je významným rostlinným patogenem. Rozlišuje se více než 50 různých patovarů, tedy jakýchsi kmenů s typickými patogenními vlastnostmi. Mnohé jsou například specializované na výhradního rostlinného hostitele a jiné napadají zřídka. Existují i další druhy pseudomonád schopné vyvolat onemocnění rostlin, a to zejména v podskupině pseudomonád kolem "P. syringae".  Mimo to působí problémy v zemědělství i druh "P. tolaasii", jenž je zajímavý tím, že způsobuje hnití pěstovaných hub. "P. agarici" způsobuje zase nákazu v lupenech pěstovaných druhů hub.

Kažení potravin.

Pseudomonády jsou schopné růst za nízkých teplot a za nestandardních podmínek prostředí, takže nepřekvapí, že mnohé z nich mohou způsobovat i kažení potravin. Mléčné produkty napadá bakterie "P. fragi", vejce kolonizuje např. "P. taetrolens" and "P. mudicolens", zatímco "P. lundensis" způsobuje kažení mléka, sýru a masa včetně rybího.

Využití.

Přípravky ke zvýšení výnosů.

Od poloviny 80. let 19. století jsou pseudomonády využívány v biokontrole či také biologickém boji se škůdci zemědělských plodin. Nejlépe jsou v tomto ohledu známy výsledky postřiků obsahujících různé kmeny "P. fluorescens" (např. CHA0 nebo Pf-5). Přesto není jasné, jak "P. fluorescens" pomáhá růstu plodin. Podle jedné z hypotéz vyvolávají bakterie jakousi imunitní odpověď v rostlině, čímž zlepšují její následné schopnosti boje se skutečnými bakteriemi. Další možností je, že se pseudomonády po postřiku dostanou do půdy a vytlačí z ní patogenní bakterie, například pomocí sideroforních sloučenin „nasávajících“ z půdy železo. Možné také je, že pseudomonáda produkuje antibakteriální sloučeniny, jako jsou fenazinová antibiotika nebo kyanovodík. Všechny zmíněné teorie jsou do jisté míry podporovány experimentálními daty, ale situace není zcela vyřešena.  Dalšími pseudomonádami se schopností biokontroly jsou "P. chlororaphis" (produkuje antibiotika ničící některé patogenní houby) nebo jí blízce příbuzný druh "P. aurantiaca" (produkuje jistý fluoroglucid, antibiotikum proti grampozitivním mikrobům).

Bioremediace.

Někteří zástupci pseudomonád jsou schopní přijímat z prostředí jisté znečišťující látky a metabolizovat je. Díky tomu mohou být použity v bioremediaci znečištěných půd či vod. Mezi druhy, jež je v této souvislosti možné zmínit, patří:

Klasifikace.

Moderní studie zabývající se taxonomií tohoto složitého rodu poněkud pokulhávaly za tradičními morfologickými postupy používanými v lékařské praxi, dokud se nenaskytla možnost srovnávat jedince pomocí stavby jejich ribozomální RNA (a dalších genů bakterií). Tyto postupy spolehlivě prokázaly, že rod "Pseudomonas" tak, jak byl dříve chápán, je nepřirozený shluk mnoha různých rodů. Od té doby došlo k velkému pokroku a původní pseudomonády byly pomocí rRNA roztříděny do 5 skupin podle příbuznosti. Výzkumníci díky tomu byli schopni vyřešit problém s hromaděním druhů v rodu "Pseudomonas". V první polovině 20. století byl tento rod zahlcen obrovským množstvím zástupců, od té doby se však počet uznávaných druhů zmenšil více než desetkrát. Jen velmi málo druhů přežilo toto období revize a většina pseudomonád v dnešním slova smyslu jsou druhy popsané v posledních letech.  Druhy, které byly vyčleněny z rodu "Pseudomonas", jsou uvedeny níže. Interní odkazy vedou na současné převládající taxonomické označení – povšimněte si, že mnohé dnes patří např. do rodů "Burkholderia" a "Ralstonia".

Pseudomonas (též pseudomonáda) je rod gramnegativních bakterií ze skupiny Gammaproteobacteria. V přírodě jsou velice hojné a díky své přizpůsobivosti osídlují velmi rozmanitá stanoviště. Některé druhy způsobují i onemocnění rostlin a živočichů včetně člověka; nejnebezpečnějším původcem lidských onemocnění mezi nimi je "Pseudomonas aeruginosa". Co se týká vlastností, jsou pohyblivé a tyčinkovitého tvaru, obvykle aerobní a netvořící spory.

Les bactéries du genre Pseudomonas peuvent être définies par : Au début des années 2000, on considère que la famille des Pseudomonacées regroupe probablement la forme de vie la plus abondante et la plus répandue sur la planète. Ce genre comprend en effet plus d'une centaine d'espèces ubiquitaires (dont l'espèce-type est "Pseudomonas aeruginosa", généralement appelée "Bacille pyocyanique"). Cependant, ce nombre se réduit car les progrès de la phylogénétique permettent d'affiner le classement. On tend vers une soixantaine d'espèces.


Historie.

Starší dějiny.

První písemná zmínka o vsi pochází z roku 1327. Podle pověsti je název Losiná odvozen od „zlosynů“, zlých synů pána Radouše na Radyni. Zřícenina hradu se nachází dva kilometry severně od centra a přestože patří pod správu města Starého Plzence, je dominantou obce a nachází se také na znaku obce. Losiná má patrně starší, raně feudální původ a současně je jednou z mála obcí, o níž se dochovaly přesné zprávy o převodu na nové zákupní právo. Samotný převod byl uskutečněn roku 1327 za Jaroslava ze Štěnovic. Koncem 14. století byla majitelkou vsi bohatá měštka Anna Pabiánková, jejíž rodina vlastnila též obci Chválenice a blízké Štěnovice s tvrzí.  Začátkem 15. století převzal vedení obrodného hnutí v Čechách mistr Jan Hus, jehož stoupenkyněmi se stala i Anna Pabiánková se svou dcerou Kateřinou. Po mocenském převratu se její rodina uchýlila na štěnovickou tvrz, která byla po pětiměsíčním obléhání Plzeňany dobyta a šedesát lidí včetně dětí bylo povražděno. Jen někteří z rodiny se zachránili a těm také král Zikmund zkonfiskoval majetek, který tím připadl královské komoře. V té době dlužil Zikmund Plzni dva tisíce kop grošů, které si vypůjčil na válku a listinou ze 17. listopadu 1425 daroval pak Plzni ze zabaveného majetku vesnice Losinou a Chválenice se vším příslušenstvím.  Jak dlouho byla Losiná součástí plzeňského panství se nikde neuvádí. Později připadla Losiná ke šternberskému majetku při Radyni, který roku 1561 odkoupili Kokořovci. Od roku 1604 vlastnila Nebílovy Mariána Kokořovcová ze Svárova na Šťáhlavech.  11. října roku 1620 se obec Losiná zapsala do dějin třicetileté války, když téhož dne v noci přepadli uherští jezdci ve službách českých stavů ves Losinou, kde v té době bylo ubytováno bavorské vojsko. Pobili sedmdesát až sto mužů a zmocnili se značné kořisti. Ves byla tehdy značně poničena. Dle berní ruly zde v té době žilo sedm sedláků a třináct usedlostí bylo pustých.  V roce 1624 se pak o majetek paní Mariány podělily její synové. Jiří Petr si ponechal šťáhlavskou část a Kryštof Karel dostal nebílovskou, k níž patřila právě Losiná, Nebílovy s tvrzí, Borek, Chválenice, Střížovice, Předenice, Žákava, Zdemyslice, Mešno, Milínov, Kornatice a Olešná. Po smrti Kryštofa Karla se na nebílovské části panství vystřídalo několik majitelů. Nebílovská a šťáhlavská část panství byly opět spojeny až v roce 1715. Definitivně tak vzniklo rozsáhlé panství šťáhlavské, jehož majitelkou byla Antonie Josefa Černíková.  Dědicem panství se stal Heřman Jakub Černín, který zemřel roku 1784. Pod správou jeho syna Vojtěcha byl postaven zámek Kozel a upraven zpustlý zámek v Nebílovech. Zemřel roku 1816 bezdětný a majitelem celého panství se stal hrabě Kristián Valdštejn, v jehož rodu zůstalo panství až do konce feudalismu roku 1848 a velkostatek do roku 1945.

Novější dějiny.

V polovině 18. století bylo ve vsi 23 hospodářů, švec a kovář, celkem tedy 161 duší, jež příslušelo k chválenické faře. Na samotě "Bambousek" pracovala železná huť založená Černíny. V okolí pak byly dva doly na stříbro, Vojtěžská a Antonínská šachta, funkční od konce 17. století po dobu asi padesáti let. Roku 1787 zde stálo přibližně 33 domů a do roku 1837 se tento počet zvýšil na 53 stavení s 375 obyvateli. Byla zde též hospoda a cihelna. Roku 1872, jak uvádí zdejší kronika, bylo v Losiné domů už 63 a obyvatel 546, na Bambousku pak 12 čísel a 75 lidí. V roce 1890 stálo v Losiné 85 domů, škola a žilo zde 580 osob.  V srpnu roku 1885 dle záznamů zdejší kroniky byly v plzeňské krajině veliké císařské manévry. Po ukončení manévrů byla pořádána konference generálního štábu, a to přímo ve školní budově v Losiné. Konference se měl účastnit samotný inspektor armády arcivévoda Albrecht a mnoho vojenských pánů různých národností.  K 28. listopadu 1905 patří pak v kronice zmínka o generálním klidu, který vznikl na popud sociální demokracie v celé říši. Dělníci v průvodech projevovali přání po zřízení všeobecného hlasovacího práva. Taktéž bylo v tomto roce vysázeno v císařském sadě 375 stromů a na počest této výsadby se konala velkolepá stromová slavnost.  V letech 1949–1960 byla Losiná součástí okresu Blovice. Během následné reorganizace státní správy byla obec zařazena do okresu Plzeň-jih. K 1. lednu 2007 byla převedena do okresu Plzeň-město. K 1. lednu 2017 žilo v obci 1315 obyvatel.

Popis obce.

Staré jádro vsi tvoří dlouhá a velká ulicová náves s potokem uprostřed. Dle historických zdrojů byla spravována v květnu roku 1905, kdy na její rekonstrukci získala obec od země finanční podporu. Starosta obce však zapojil do opravy návsi všechny občany. Ti pracovali ze své vůle a zdarma a peníze, které ušetřili, pak obec věnovala na splacení dluhů.  Na návsi je mezi početnou novodobou zástavbou dochováno několik tradičních statků. Velmi dobře jsou zachovány vjezdové brány do statků, klenuté i novější pilířové. Ve středu stojí klasicistní návesní kaple se zvonicí, kterou nechal 29. května roku 1905 opravit na vlastní náklady zdejší řídící učitel A. Brejcha. Vedle kapličky stojí pamětní křížek na vysokém kamenném sloupku. Při hlavní silnici, která byla budována od 6. května roku 1908, se rozrůstá velká průmyslová zóna. Původ této části obce pochází z počátku 19. století, kdy byly postaveny i chalupy při nové císařské silnici, z této doby se dochovalo několik klasicistních štítů.  V severní části obce pod Radyní probíhá výstavba nových rodinných domů, takže se dá očekávat zvýšení počtu obyvatel. Stranou od vsi při silnici na Nebílovy stojí na ionském sloupku soška svatého Jana Nepomuckého, na soklu je letopočet 1740 a sdružený erb.  Do katastru a správy obce Losiná spadá rekreační osada "Kouty", která se nachází nalevo od Losinské silnice, která spojuje obce Losiná a Štěnovice. V současnosti je zde celkem 70 chat s číslem evidenčním a dva rodinné domy s číslem popisným. Tato osada se dvěma rybníky sloužila od svého vzniku k rekreaci a drobnému zahrádkářství. Zastavěná plocha stavbami činí celkem 3120 m2, celkový počet pozemkových parcel ve vlastnictví osadníků je v současnosti 89 o celkové výměře 79097 m2.

Doprava.

Obcí prochází silnice 1. třídy I/20 s mezinárodním označením E49, hlavní tah z Plzně do Písku a Českých Budějovic. Jde o velmi frekventovaný úsek a obec se snaží, aby byl vybudován obchvat. Během dopravní špičky je totiž téměř nemožné dostat se bezpečně přes silnici. Z obce pak vede ještě silnice 3. třídy III/18025 vedoucí do sousedních Štěnovic. Asi 300 metrů za obcí ve směru na Písek pak vede silnice 2. třídy II/183 vedoucí z Rokycan přes Nebílovy a Přeštice do Domažlic. O 100 metrů dál pak začíná silnice I/19, která vede přes Nezvěstice a Tábor do Pelhřimova. Nacházejí se zde tři zastávky ČSAD a díky poloze obce není až na víkendy problém s dopravou do větších měst v okolí.

Losiná ( je obec v okrese Plzeň-město v Plzeňském kraji. Žije v ní obyvatel. Vesnice leží 12 km jižně od krajského města Plzně, další blízká města jsou Blovice (12 km) a Rokycany (17 km). V obci se nachází koupaliště, dvě restaurace, prodejna Západočeského konzumního družstva, sídlo firmy APB Plzeň, nově otevřená prodejna náhradních dílů do automobilů a několik dalších soukromých subjektů. V dolejší části obce je soukromá prodejna potravin a smíšeného zboží. U hlavní silnice je čerpací stanice a autobazar. Většina obyvatel Losiné dojíždí za prací do blízké Plzně; nezaměstnanost je nízká.

Losiná est une commune du district de Plzeň-Ville, dans la région de Plzeň, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Polemika okolo existence sleeper efektu.

Jeden z významných aspektů této polemiky, zejména v průběhu raných studií, spočívá v míře obtížnosti docílení efektu (např. Capon a Hulbert, 1973 nebo Gilling a Greenwald, 1974). Po několika neúspěšných pokusech o zopakování Hovlandových experimentů se zvažovalo přijetí nulové hypotézy, a sice že sleeper efekt ve skutečnosti neexistuje (Gilling a Greenwald, 1974). Nicméně Cook ve spolupráci s Gruderem, Henniganem a Flayem v roce 1979 vysvětlili předchozí neúspěchy nesplněním základních požadavků na vznik sleeper efektu. Podle nich se sleeper efekt objeví, pouze jsou-li splněny následující podmínky, které musí být splněny současně:  Protože sleeper efekt působí zřejmě proti intuici, výzkumníci se od roku 1950 pokouší vysvětlit, jak a proč tento efekt vzniká.

Zapomínání a disociace.

Hovland, Lumsdaine a Sheffield (1949) jako první objevili efekt v dobře známé studii, demonstrující zpožděný dopad propagačního filmu o druhé světové válce na americké vojáky. Výzkumníci předpokládali, že zapomenutí devalvačního činitele (jímž byl v tomto případě zdroj o nízké kredibilitě) bude důvodem vzniku sleeper efektu. Tento předpoklad se ale ukázal jako nesprávný, zjistilo se, že účastnící si stále dokáží vzpomenout na zdroj informace. Následně Hovland s Weissem (1951) upravili hypotézu zapomínání na hypotézu disociace. Sleeper efekt se tedy objevuje na základě postupného zániku vazby mezi informací a znehodnocujícím činitelem v průběhu času. Vede-li poté informace ke změně postoje, není asociována se zdrojem.

Odlišný rozpad.

V pozdějších letech Pratkanis, Greenwald, Leippe a Baumgardner (1988) přišli s další alternativní hypotézou, odlišnou od hypotéz Hovlanda. Tvrdí, že podmínky, za kterých je pravděpodobný vznik sleeper efektu, nesouvisí s disociací. Na základě 17 experimentů vytvořili teorii odlišného rozpadu ("differential decay"), který předpokládá, že sleeper efekt se objevuje na základě odlišné doby zániku vzpomínky (dopadu) na informaci samotnou a její zdroj. Podle nich se vzpomínka na zdroj ztrácí rychleji než dopad informace. Zde nastává změna postojů. Dále zjistili, že pro vznik sleeper efektu je lepší, když identifikace zdroje následuje po přijetí informace, spíše než aby předcházela.

Tzv. sleeper efekt je psychologický jev, kdy se informace, jež je určitým způsobem znehodnocena (např. nedůvěryhodný zdroj), v paměti jedince stává stále přesvědčivější v důsledku toho, že zapomíná na její původ.

L'effet d'assoupissement (ou "sleeper-effect") est un phénomène décrit par les psychologues sociaux Hovland, Janis & Kelley 1953. Il se traduit par un oubli de l'émetteur d'un message alors que le message reste, lui, parfaitement mémorisé. Il devient alors difficile de juger de la pertinence du message dans la mesure où la source ne nous est plus accessible de façon fiable.


Osobní život.

Jeho otcem je bývalý hokejista a trenér Gunnar Svensson, profesionálním hokejistou je i jeho bratr Björn Svensson. Finské příjmení Pääjärvi má po dědečkovi z matčiny strany, který pochází z finské menšiny žijící ve švédském městečku Pajala.

Hráčská kariéra.

Pääjärvi-Svensson začal s hokejem ve svých šesti letech. V sezoně 2005–06, když mu bylo čtrnáct let, poprvé nastoupil za tým Malmö Redhawks, působící ve švédské juniorské soutěži J20 SuperElit. Blýsknul se osmi góly během osmi zápasů TV-pucken, další dva góly potom vstřelil za tým Malmö ve vítězném ligovém finále hráčů do šestnácti let. V nadcházející sezoně si v mužstvu Malmö získal ještě větší prostor a opět zářil také na TV-pucken.  V roce 2007 podepsal smlouvu s týmem Timrå IK, kde jeho starší bratr nastupoval za seniorský tým. 24. září onoho roku se ve věku 16 let, 5 měsíců a 12 dní stal čtvrtým nejmladším hráčem, jaký kdy nastoupil v Elitserien. Během premiérového zápasu si připsal asistenci na úvodní gól svého mužstva. Premiérovou branku vstřelil 16. února 2008 proti týmu HV71.  Do NHL byl Magnus draftován v roce 2009 týmem Edmonton Oilers jako celkově 10. v pořadí. Ve stejném roce prošel též draftem KHL, na němž z něj tým Lokomotiv Jaroslavl udělal celkovou devatenáctku.  Za sezonu 2009–10 byl Magnus nominován na ocenění pro nejlepšího nováčka Elitsérien.

Edmonton Oilers.

2. června 2010 bylo oznámen podpis Magnusova nováčkovského kontraktu s edmontonskými Olejáři. O rovné tři měsíce později bylo oznámeno, že v NHL bude používat zkrácené jméno Magnus Pääjärvi a za Oilers bude nastupovat s číslem 91.  23. září 2010 nastoupil ke svému premiérovému přípravném zápasu za Edmonton. Mužstvu Tampa Bay Lightning nasázel hattrick a celkovými čtyřmi body přispěl k jeho debaklu 5-2.  7. října 2010 odehrál své premiérové utkání v NHL proti úhlavním rivalům Edmontonu, týmu Calgary Flames. 16. října si proti stejnému soupeři připsal také svoji první zámořskou branku. Sezonu 2010–11 zakončil Pääjärvi se 34 body, které mu stačily na celkově šestou pozici v tabulce klubové produktivity.  Poté, co v 25 zápasech sezony 2011–12 posbíral pouhé tři body v 25 zápasech a hned v dalších šesti byl pouze zdravým náhradníkem, byl poslán na farmu Edmontonu do Oklahomy.

St. Louis Blues.

10. října 2013 byl spolu s 2. kolem v draftu vyměněn do týmu St. Louis Blues. Opačným směrem putoval útočník David Perron.  oficiální stránky Magnuse Pääjärvi Svenssona

Karl Magnus Pääjärvi-Svensson (* 12. duben, 1991, Norrköping) je švédský profesionální hokejista hrající National Hockey League za tým St. Louis Blues.

Magnus Karl Pääjärvi Svensson (né le à Norrköping en Suède) est un joueur professionnel suédois de hockey sur glace. Il évolue au poste d'attaquant.


Změny.

Arcadia i Stark se za těch deset let hodně změnily. Marcuria, jedno z měst v Arcadii, byla nakonec zachráněna od útočníků díky Azadům, ti si ale za to město přivlastnili. Přinesli s sebou sice nové technologie a víru, ale zároveň tak potlačili stará práva a víru obyvatel a nikdo se proti tomu nesmí vzpouzet. Přesto se však utvořila skupinka lidí, která se snaží osvobodit od Azadů – jsou to rebelové a do jejich čela se postavila April Ryan.  Ve Starku zase krátce po událostech "The Longest Journey" došlo ke "Kolapsu". Nikdy nebyl ve hře přesně popsán. Ale z popisu postav a dalších zdrojů nejspíš přestala pracovat veškerá progresivní technologie po několik dní doprovázenými nadnormálními pohromami. Kvůli stoupající kriminalitě bylo založeno OKO ("EYE") a Wire, informační síť propojená se všemi elektronickými zařízeními na planetě.

Děj.

Děj hry se odehrává v několika světech. Dva z nich, nejdůležitější, jsou Arcadia – svět magie a kouzel, a Stark – svět technologie, naše Země. Příběh začíná v Casablance, v roce 2219, deset let po "The Longest Journey". Seznamujeme se se Zoë Castillo, 20letou dívkou, která nemá matku a žije v Casablance se svým otcem. Jako jediná však v televizi vidí podivné rušení v podobě malé holčičky v zasněžené krajině. Ta mluví přímo k ní: "„Zoë, find her. Save her. Save April Ryan.“" („Zoë, najdi ji. Zachraň ji. Zachraň April Ryanovou.“). V té době ji její bývalý přítel Reza požádá o pomoc – je novinář a pracuje na něčem velkém. Potřebuje, aby Zoë donesla do Jivy jistou zásilku pro vědátorku Helenu Changovou. Když tam přijde, pochopí, že je něco špatně – dr. Changová se pomocí kamery snaží dovolat o pomoc a nějací dva neznámí lidé jsou v Jivě a zřejmě něco hledají. Zoë doktorce pomůže, podivní lidé rychle utíkají pryč. Dr. Changová se zde taky nechce moc zdržovat, Zoë ji tedy předá zásilku a jde domů.  Zanedlouho chce navštívit Rezu, jeho byt však najde otevřený, plný nepořádku, s mrtvou ženou uvnitř, která má u obličeje přitisknutý zvláštní přístroj v podobě květiny. Vzápětí tam přijde celá jednotka policie a Zoë je předvedena k výslechu. Ačkoliv je poté propuštěna, Reza je nezvěstný, ona má zákaz opustit město a stále jsou tu navíc ty poruchy s malou holčičkou. Zoë chce na to přijít, a tak tajně uteče z města pomocí své kamarádky Olivie, která jí dá zvláštní program, díky kterému ji OKO nemůže sledovat. Postupně se dostane do Newportu, části Benátek, kde se něco málo dozví o April Ryanové – dívce, která před deseti lety záhadně zmizela a nikdo o ní teď nic neví. Také se dozví, že Reza pracoval na odhalení nového projektu WATI-Corpu, projektu Alchera, jehož cílem bylo vytvořit herní konzoli, která by lidem umožňovala ve spánku snít si, o čem by chtěli. Tento projekt se již chýlí ke konci a brzo bude i v prodeji (na což se celá planeta těší), avšak nikdo netuší, že pomocí tohoto zařízení může WATI-Corp vidět do snů lidí, pamatovat si je a pracovat s nimi. Díky těmto informacím, které Zoë ví, je v ohrožení života, setká se také s Peatsem, šéfem WATI-Corpu. Ten jí také poví, že ať se snaží jakkoliv, do Zoëiných snů nevidí a zajímá ho proč.  Zoë se později také dovídá o Faith, malé holčičce, která jako experiment pro projekt WATI-Corpu zemřela. Za sklem ji zkoumala právě dr. Changová, ta si ji však časem oblíbila, ale její smrti už nemohla zabránit. Duše Faith uvízla v Zimě, podivném bílém světě plném zimy, který částečně odráží prostředí jejích vzpomínek. Zoë se taky dostane do Arcadie, světa kouzel a magie. Setkává se zde s April, ta se však odmítá vrátit do Starku, Zoë se tedy vrací zpátky. Setkává se s Damienem, zaměstnancem WATI-Corpu, s jehož pomocí se pokusí zmařit projekt Alchera, na jehož vývoji se kdysi podílel. Ve hře se objevuje i Kian Alvane, který dostává úkol – má najít rebela, přezdívaného škorpión, a zabít jej. Postupně jak hledá, setká se s April, jejíž řeči a otázky v něm vzbuzují pochybnosti ve své víře. Teprve až potom se dozví, že ona je ta, kterou má zabít. To odmítne, April je zabita a Kian je předveden před soud. Zoë na konci přijíždí domů, kde potkává dr. Changovou. Ta jí vysvětlí Faithinu smrt a poví jí, že Faith narušuje rovnováhu mezi světy. Dá jí tedy „dreamer“, aby mohla Zoë osvobodit Faith ze světa Zimy. Zoë to udělá, Faith odejde, avšak před probuzením Changová řekne, že se Zoë už nesmí nikdy probudit, podá jí uspávací drogu Morpheus a Zoë upadá do kómatu.

Hudba.

Většinu ze soundtracků ke hře složil Leon Willett, který se k výrobnímu týmu přidal v posledním roce vývoje hry. Willett strávil deset měsíců psaním not s největším odhodláním, aby vytvořil hudbu, která by odrážela a přilnula k odlišným prostředím hry.  V srpnu 2006 byl vydán Dreamfall: The Longest Journey Original Soundtrack. Obsahuje původní orchesriální hudbu složenou pro tuto hru, a to nejen od Leona Willetta, ale také i trochu od Simona Poola, Ingvilda Hasunda a Mortena Sørlieho. Dohromady má tedy album dvacet dva písní. Album bylo nominováno na 2006 MTV Video Music Awards v kategorii Nejlepší soundtrack ke hře, náhle však prohrála proti.

Hodnocení.

9 z 10 - Hrej 74 % - Bonusweb 79% - SCORE 70% - Level

Dreamfall: The Longest Journey () je druhé pokračování počítačové hry "The Longest Journey". Hra je 3D adventura s prvky akční-adventury. Byla vydána v dubnu 2006 norským vývojářem Funcom, scénář napsal Ragnar Tørnquist.

L'aventure se déroule sur deux mondes : « Stark », le monde de la science, et « Arcadia », le monde de la magie, et donne pour chacun d'eux un personnage différent à incarner. Ainsi l'héroïne principale est Zoë Castillo du monde de la science, mais on incarne aussi tour à tour April Ryan l'héroïne de ", coincée sur Arcadia, et Kian, un Azadi.


Historie.

Fenomén imunitní tolerance poprvé popsal Ray D. Owens v roce 1945, který si všiml, že dvojčata, která sdílí společnou placentu, sdílí také směs červených krvinek obou jedinců (i když ne nutně 50/50) a to během celého života. Fenomén imunitní tolerance poprvé popsal Ray D. Owens v roce 1945, který si všiml, že dvojčata, která sdílí společnou placentu, sdílí také směs červených krvinek obou jedinců (i když ne nutně 50/50) a to během celého života. Ačkoli Owens nepoužil termín imunitní tolerance, jeho studie ukázala, že tělo může být tolerantní k cizím tkáním. Toto poznání bylo experimentálně ověřeno Rupertem E. Billinghamem a Peterem Medawarem v roce 1953, kteří injekcí cizorodých buněk do myších plodů nebo novorozených myší u nich navodili toleranci, a tyto myši tak později mohly přijímat štěpy od stejného dárce. Přestože původní cíle studie nebyly imunologické, jejich objevy byly klíčové pro vznik teorie imunitní tolerance. Tu formulovali sir Frank Macfarlan Burnet a Frank Fenner, kteří také popsali ustavení tolerance pomocí odstranění autoreaktivních lymfocytů (nyní označované jako klonální delece). V roce 1960 získali Burnet and Medawar Nobelovu cenu za objev získané imunologické tolerance.

Tolerance ve fyziologii a medicíně.

Transplantační tolerance.

Schopnost imunitního systému rozeznávat cizí antigeny od těch tělu vlastních typicky komplikuje transplantace a vede k odmítnutí štěpu (transplantátu). Existují však dva obecné případy, kdy může být alotransplantát (od jedince téhož druhu, ale s rozdílnou genetickou výbavou) přijat. Jedním je transplantace do imunologicky privilegovaných míst, která jsou do určité míry oddělena od imunitního dohledu (jako oko nebo varlata) anebo mají silné molekulární signály, které zabraňují vzniku nebezpečného zánětu (mozek). Druhým případem je stav tolerance, který byl indukován předchozím vystavením antigenu dárce způsobem, který u příjemce vyvolává imunitní toleranci spíše než senzibilizaci. Dlouhodobé vystavení cizímu antigenu během vývoje plodu nebo krátce po narození může vést ke vzniku centrální tolerance, jak bylo patrné z experimentů Medawara s myšími alotransplantáty. U běžných transplantací takové včasné vystavení antigenu není možné. U některých pacientů se ukázalo, že rozvinuli toleranci alotransplantátu po ukončení veškeré imunosupresivní terapie, což je stav označený jako operační tolerance, ovšem standardně většina pacientů užívá imunosupresi doživotně vzhledem k velkým rizikům spojeným s vysazením. Předpokládá se, že hrají roli CD4 Foxp3 regulační T buňky, stejně jako CD8 CD28 regulační T buňky, které tlumí cytotoxické reakce vůči transplantovaným orgánům. Specifická genetická výpava těchto pacientů je může předurčovat ke zvýšené toleranci, byly u nich objeveny např. geny pro funkce NK buněk a γδ T buněk spojené s tolerancí.

Vývoj plodu.

Plod má jinou genetickou výbavu než matka, exprimuje také antigeny z genů pocházejících od otce, které jsou maternálním imunitním systémem rozeznávány jako cizorodé. Ženy, které mají více dětí se stejným otcem, mají typicky protilátky proti červeným krvinkám a proteinům MHC otce. Nicméně během fyziologického těhotenství není plod matkou zamítnut, ale naopak je vyživován až do termínu porodu. Placenta, ve které se propojuje maternální i fetální část, brání imunologickému rozeznání snížením produkce MHC proteinů, ale také aktivně indukuje značnou periferní toleranci. Buňky trofoblastu exprimují HLA-G, který zabraňuj útoku mateřských NK buněk, a produkují enzym IDO (indolamin 2,3-dioxygenáza), čímž potlačují odpověď mateřských T buněk na základě snížení množství pro ně kritických aminokyselin. Mateřské T buňky specifické pro otcovské antigeny jsou také potlačeny tolerogenními dendritickými buňkami a indukovanými regulačními T buňkami (iTreg) nebo křížově reagujícími přirozenými regulačnímu T buňkami (nTreg). Některé maternální regulační T buňky také uvolňují rozpustné proteiny (Soluble fibrinogen like protein 2; sFGL2), které potlačují funkci dendritických buněk a makrofágů podílejících se na zánětu a antigenní prezentaci. Tyto mechanismy dohromady vytváří imunoprivilegovaný stav placenty a chrání plod. Narušení této tolerance může mít za následek potrat, předčasný porod, růstové retardace plodu a další patologie těhotenství.

Mikrobiom.

Kůže a trávicí trakt lidí a mnoha dalších organismů jsou kolonizovány ekosystémem mikroorganismů, který se nazývá mikrobiom. Ačkoli u savců existuje řada obranných mechanismů, které udržují mikroflóru v bezpečné vzdálenosti, včetně konstantního odběru a prezentace mikrobiálních antigenů místními dendritickými buňkami, většina organismů nereaguje na komensální mikroorganismy a toleruje jejich přítomnost. Reakce se týkají patogenních mikrobů a mikrobů, které poruší fyziologickou bariéru. Imunitní toleranci periferní sliznice zajišťují indukované regulační T buňky (iTreg) a tolerogenní antigen prezentující buňky, konkrétně specializované CD103 DCs, které produkují jak TGF-β tak i kyselinu retinovou a účinně tak podporují diferenciaci iTreg. Součástí střevní výstelky jsou také Foxp3TR1 buňky produkující IL-10. Narušení této tolerance je považováno za základ patogeneze zánětlivých onemocnění střev, jako je Crohnova choroba a ulcerózní kolitida.

Nádorové mikroprostředí.

Imunitní tolerance je významný prostředek, kterým rostoucí nádory, které exprimují mutované proteiny, zabraňují své eliminaci hostitelským imunitním systémem. Nádory jsou komplexní a dynamickou populací složenou z transformovaných buněk, ale i stromálních buněk, cév, makrofágů a dalších imunitních buněk. Tyto buňky a jejich vzájemné interakce přispívají ke vzniku nádorového mikroprostředí, které je značně imunosupresivní a brání odstranění nádoru. Akumulují se zde metabolické enzymy, které potlačují proliferaci a aktivaci T buněk, včetně IDO a arginázy, je zde vysoká exprese toleranci indukujících liganců, jako jsou FasL, PD-1, CTLA-4 a B7. Farmakologické monoklonální protilátky proti některým z těchto ligandů jsou účinné při léčbě rakoviny. Nádorové vezikuly, exosomy, podporují diferenciaci iTreg buněk a myeloidních supresorových buněk (MDSC), které také indukují periferní toleranci.

Vznik.

Již v embryonálním stadiu vývoje člověka se vybíjí ty lymfocyty (typ bílých krvinek zodpovědných za tzv. adaptivní imunitu), které reagují na vlastní antigeny (klonální delece). Stále však zbývají určité buňky bez schopnosti imunotolerance. V druhém kole se vyřadí další potenciálně nebezpečné lymfocyty tak, že jim není dodán signál pomocí různých chemických látek (zpravidla cytokinů), následkem čehož takové neaktivované buňky spáchají buněčnou „sebevraždu“. Tento druhý stupeň obrany před autoimunitními chorobami se označuje jako T-buněčná a B-buněčná anergie. Ale i po narození není celý proces u konce a existuje ještě třetí možnost, jak navodit v těle imunotoleranci. Děje se to pomocí určitých cytotoxických nebo regulačních T-lymfocytů, které jsou schopné utlumit nebo zničit zbylé autoreaktivní lymfocyty.

Imunitní tolerance je stav neodpovídavosti imunitního systému na určitý antigen nebo antigeny, např. látky a tkáně organismu. Opakem tohoto jevu je imunitní odpověď/reakce, jejímž cílem je eliminace antigenů. Imunitní tolerance je významná pro zachování homeostázy organismu, díky ní imunitní systém rozeznává a nepoškozuje tkáně tělu vlastní, je tzv. autotolerantní. Pokud není imunitní tolerance dostatečně funkční, vznikají autoimunitní choroby.

En immunologie, la tolérance est l'absence ou le faible niveau de réaction inflammatoire face à un antigène. Son contraire est l'anaphylaxie.


Začátek vlády.

Byl to Aššurbanipalův syn, bratr předchozího krále Aššur-etel-ilániho a pravděpodobně i bratr posledního asyrského krále (podle babylonských záznamů) Aššur-uballita II.. Vzhledem na nedostatek zdrojů z tohoto období o něm neexistuje mnoho informací. Pravděpodobně nastoupil na trůn r. 627 př. n. l. a sváděl boj o moc s Aššur-etel-ilánim a se vzbouřivším se generálem Sin-šumu-liširem.

Poslední konflikt s Babylonií.

Poté, co se mu podařilo porazit své domácí rivaly, vyvstala před Sín-šarra-iškúnem mnohem větší hrozba. Roku 626 př. n. l. povstala vazalská babylonská provincie pod vedením dosud neznámého Nabopolassara. Následovala dlouhá válka, odehrávající se přímo v srdci Mezopotámie. Nabopolassar se pokusil dobýt Nippur, hlavní centrum asyrské moci v Babylonii, ale neuspěl, protože městu přispěchali na pomoc asyrské posily. Přesto se mu podařilo porazit asyrskou armádu v poli a roku 626 př. n. l. se nechává v Babylónu korunovat králem.  Sín-šarra-iškún pak začíná ztrácet pevnou půdu pod nohama. Roku 624 př. n. l. sice dobyl Uruk, ale rychle jej znovu ztrácí. A když se o rok později s mohutnou armádou vypravil na konečné zúčtování s Babylonií, zastihla ho při výpravě zpráva o vypuknutí povstání v jeho asyrské domovině. Poslal vojsko na potlačení vzpoury, ale to se vzdalo bez boje a vzbouřenci se bez potíží zmocnili Ninive. Roku 621 př. n. l. Nabopolassar úspěšně dobyl Nippur a tím zlomil asyrskou moc na území Babylonie.

Obrana Asýrie.

Roku 616 př. n. l. se již Nabopolassar cítil dostatečně silný k přesunu bojů více na sever a zaútočil na asyrská území. Během krátkého období oblehl a dobyl Aššúr, Nimrud a s pomocí Médů a Skytů dobyl i Ninive (r. 612 př. n. l.) Osud Sín-šarra-iškúna není jasný, protože část babylonských záznamů popisujících pád Ninive je poškozena. Nehledě na jeho případnou záchranu po zničení města se území Asýrie scvrklo na malou oblast kolem posledního asyrského hlavního města Harranu pod vládou Aššur-uballita II..

Sín-šarra-iškún (akkad. "(Bůh) Sín, hrozivý král") byl jedním z posledních králů Novoasyrské říše a byl u moci mezi roky 623 (627) – 612 př. n. l. V Béróssově spisu "Babylóniaka" je uváděn pod jménem "Saràkos" (Saracus).

Sîn-shar-ishkun (« Sîn a installé le roi ») est l'avant-dernier roi à diriger le royaume assyrien avant sa chute définitive consécutive aux batailles de Harran en 609. Fils du roi Assurbanipal, il prend le pouvoir à la suite d'une guerre civile qui porte les germes de la chute de l'Assyrie.


Původ dynastie.

Dynastie Braganzů byla vedlejší nemaželskou linií dynastie Avis. Zakladatelem dynastie byl Alfons z Braganzy, nemanželský syn portugalského krále Jana I., zakladatele dynastie Aviz. Rod sám se navíc vždy hrdě hlásil ke krvi Alfonsova tchána, sv. Nuna.  Po vymření hlavní linie dynastie Avizů se stala dědičkou portugalského trůnu Kateřina Portugalská, vnučka krále Manuela I. Ta se v roce 1563 provdala za Jana, 6. vévodu z Braganzy. Jejich syn Théodos, vévoda z Braganzy se stal legitimním následníkem portugalského trůnu. V ženské linii byl potomkem krále Manuela I. a v mužské linii byl potomkem krále Jana I. Portugalského.

Vláda v Portugalsku.

Právě Théodosův syn Jan se po odtržení Portugalska od habsburkého Španělska v roce 1640 stal portugalským králem Janem IV. Jeho sok Habsburk Filip IV. Španělský, který pocházel rovněž z pokolení Manuela I. Portugalského, ovšem v ženské linii, kraloval v Portugalsku, když zdědil trůn po svém otci a svém dědovi. Mohutná revoluce a spiknutí vedené Janem zbavily v roce 1640 Portugalsko španělské nadvlády. Vévoda z Braganzy Jan byl lidem prohlášen za krále a následně stvrzen stavy pod jménem Jan IV. Portugalský.  Z dynastie Braganza pocházely jediné dvě portugalské vládnoucí královny, Marie I. a Marie II.  Král Josef I. Portugalský měl čtyři dcery, ale žádného mužského potomka, měl však také mladšího bratra Petra; stál tak před volbou, zda má trůn zdědit jeho nejstarší dcera Marie, nebo jeho mladší bratr Petr. Z dynastických důvodů se tedy 6. června 1760 Petr oženil se svou neteří Marií I. Portugalskou. Jejich sňatek, pro který z důvodu blízké příbuznosti bylo nutno získat papežský dispens, vyloučil všechny pochybnosti o následnictví. Po Josefově smrti na trůn nastoupila jeho dcera Marie a její manžel, Josefův bratr Petr, se stal spoluvladařem jako Petr III., i když se o vládu příliš nezajímal.  V březnu roku 1826 se brazilský císař Petr I. stal po smrti svého otce Jana VI. portugalským králem jako Petr IV. Krátce na to byl v květnu téhož roku donucen portugalským parlamentem k abdikaci ve prospěch své dcery Marie, které v té době bylo pouze 7 let. Jako regent vládla jeho sestra Isabela Marie z Braganzy. Tím byl rozdělen nárok na portugalský a brazilský trůn mezi děti Petra I. Brazilského. Portugalský trůn získala pro své potomky Marie II. a brazilský Petr II.  Portugalští králové z dynastie Braganza

Větev Braganza-Sasko-Coburg-Gotha (Braganza-Wettin).

Po smrti krále Manuela II. v roce 1932 přešel nárok na trůn díky jeho dohodě s potomky krále Michala I. právě na ně jako tzv. "Michaelovskou linii" rodu.

Brazilská větev.

V říjnu 1807 po obsazení Lisabonu vojskem Napoleona Bonaparta uprchl portugalský regent princ Jan spolu se svou matkou královnou Marií I. a dvorem s asi 15 000 dvořany do tehdejší portugalské kolonie Brazílie. Po tomto přesunu královského rodu do Brazílie bylo učiněno zrovnoprávnění brazilské kolonie s Portugalským královstvím a bylo utvořeno Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves. V roce 1815 vyhlásil Jan VI. Brazílii za rovnoprávné království pod portugalskou korunou.  Po Napoleonově pádu v roce zasedla v Portugalsku prozatímní vláda, která v roce 1820 vyzvala krále Jana VI. k návratu. Králův syn Dom Pedro zůstal v Brazílii a převzal v ní regentství a funkci místokrále. V Lisabonu následně cortesy (lidové shromáždění) zrušily rovnoprávnost Portugalska a Brazílie a snažily se obnovit její koloniální status, což v Brazílii vedlo k hnutí za nezávislost, do jehož čela se postavil právě Dom Pedro. Ten nakonec vyhlásil nezávislost Brazílie na Portugalsku a 12. října 1822 byl jako Petr I. prohlášen císařem Brazílie.  V březnu roku 1826 se brazilský císař Petr I. stal po smrti svého otce Jana VI. portugalským králem jako Petr IV. Krátce na to byl v květnu téhož roku donucen portugalským parlamentem k abdikaci ve prospěch své dcery Marie, které v té době bylo pouze 7 let, a za niž jako regentka vládla Petrova sestra Isabela Marie z Braganzy. Tím byl rozdělen nárok na portugalský a brazilský trůn mezi děti Petra I. Brazilského. Portugalský trůn získala pro své potomky Marie II. a brazilský zas Petr II.  Nedlouho poté byl v roce 1831 Petr I. donucen abdikovat i z brazilského trůnu a císařem se stal jeho jediný syn Petr II. Ten ale až do roku 1840, kdy byl prohlášen za plnoletého (bylo mu 14 let) nevládl a místo něj vykonával jeho povinnosti regent. Za plnoletého byl Petr II. prohlášen v roce 1840.  Císař Petr II. byl v roce 1889 krátce před svou smrtí svržen z trůnu; když v roce 1891 zemřel, nárok na trůn zdědila jeho nejstarší dcera Isabela, císařská princezna, která byla od roku 1888 regentem za nemocného otce. V roce 1864 se provdala za Gastona, hraběte z Eu z dynastie Bourbon-Orléans, čímž založili dynastii Orléans-Braganza (viz níže, část Bourbon-Orléans) a nárok na brazilský trůn zůstal Kapetovcům.  "Dále viz dynastie Orléans-Braganza"

Prokletí Braganzů.

Od 17. století měli podle pověsti členové dynastie z Braganzy trpět prokletím (portugalsky: "Maldição dos Braganças"). Příčinou mělo být špatné chování (nakopnutí) krále Jana IV. ke františkánskému mnichu žádajícího o almužnu. Dle pověsti měl každý prvorozený mužský dědic trůnu zemřít dříve, než se stal králem. V mužské linii toto prokletí platilo pro všechny prvorozené mužské dědice rodu jak v Portugalsku, tak v Brazílii. V ženské linii bylo výjimkou v osobě prvorozeného syna Karla I., prince Ludvíka Filipa, který byl zavražděn při atentátu spáchaném na jeho otce. Král Karel I. byl sám prvorozeným synem krále Ludvíka I. Ludvík sám byl mladším bratrem krále Petra V., který byl prvorozeným synem královny Marie II.

Dynastie Braganzů (portugalsky "Casa de Bragança", někdy také "Dinastia Brigantina" - brigantinská dynastie) krátce Braganzové byla portugalská královská dynastie v letech 1640–1853 (do roku 1910 vládli její potomci v ženské linii Braganza-Wettin). V letech 1822–1889 vládla jako brazilská císařská dynastie. Své jméno odvozují od titulu vévodů z Braganzy resp. panství Braganza na severovýchodním okraji dnešního Portugalska.

La deuxième maison de Bragance (dite Sérénissime Maison de Bragance) est une branche de la maison capétienne d'Aviz. Issue d'Alphonse de Portugal, fils illégitime du roi Jean, elle a d'abord arboré le titre de duc de Bragance avant d’accéder au trône de Portugal entre 1640 et 1853. La deuxième maison de Bragance a également régné sur le Brésil entre 1815 et 1889.


Dějiny do roku 1948.

O vzniku Židovské agentury se debatovalo už na 13. sionistickém kongresu v Karlových Varech v srpnu 1923. V roce 1927 pak Chajim Weizmann podepsal dohodu se zástupcem amerických židů Louisem Marshallem ohledně vzniku takové agentury. Vznik rozšířené a posílené Agentury, organizované podle záměrů Chajima Weizmanna, byl přijat i zahraničními židovskými a nesionistickými předáky, ale pod podmínkou, že nejprve bude zorganizována komise, která posoudí ekonomickou životaschopnost usidlování v Palestině.  V 2. polovině 30. let a během 40. let bylo hlavní aktivitou Agentury vyjednávání s Brity o rozsahu povolené židovské imigrace a boj proti nařízením omezujícím přistěhovalectví (MacDonaldova bílá kniha). V této době také Židovská agentura začala vyjednávat poprvé o možnosti rozdělení Palestiny na židovský a arabský stát. Roku 1931 byla pod pravomoc Židovské agentury postavena Hagana coby neoficiální židovská armáda v Palestině. Její význam rostl pak v průběhu arabského povstání v Palestině v letech 1936-1939. V roce 1938 založila Hagana organizaci pro ilegální imigraci Mosad le-alija Bet. Agentura také uzavřela alianci s židovskou odborovou centrálou Histadrut ohledně veřejných prací. Ve městě Rechovot zřídila Agentura zemědělskou výzkumnou stanici (později začleněnou do Hebrejské univerzity).  Po roce 1945 představovala Židovská agentura ústřední organizaci dojednávající vznik nezávislého židovského státu a jeho obranu. V říjnu 1945 podepsaly z iniciativy Agentury hlavní židovské vojenské skupiny dohodu o spolupráci (Hagana, Irgun, Lechi). V roce 1946 byly úřady Židovské agentury prohledány v rámci britské razie během takzvané Operace Agáta. Po hlasování Organizace spojených národů o rozdělení Palestiny v listopadu 1947 vytvořila Agentura zárodek budoucí vlády nezávislého státu. Když pak byla vyhlášena samostatnost Izraele v květnu 1948, stal se prvním premiérem nového státu David Ben Gurion, dosavadní předseda exekutivy Židovské agentury.

Dějiny po roce 1948.

<time datetime="1952-11-24">24. listopadu 1952</time> přijal Kneset zákon, kterým nově vymezil působnost a pravomoci Židovské agentury. Jejím hlavním polem působnosti se mělo stát organizování a podpora přistěhovalectví, osidlování, práce s židovskou mládeží a zajišťování vztahů mezi Izraelem a židovstvem v diaspoře. <time datetime="1954-07-26">26. července 1954 pak v tomto duchu podepsala dohodu izraelská vláda se zástupci Světového sionistického kongresu. V těchto letech Židovská agentura organizačně zajišťovala přesun statisíců židů do Izraele. Podobné akce akce realizovala i později, například částečně utajovaný přesun etiopských židů do Izraele v roce 1991 (operace Šalamoun). Od roku 1948 založila Židovská agentura v Izraeli 480 nových vesnic. Koncem 60. let 20. století tyto vesnice generovaly 70 % zemědělské výroby státu.

Současnost.

Židovská agentura k roku 2008 působila v téměř 80 zemích prostřednictvím více než 450 emisarů. Její rozpočet v tom roce dosáhl dolarů. V červnu 2009 se předsedou Židovské agentury stal bývalý sovětský disident a pozdější izraelský politik Natan Šaransky. Za hlavní úkol označil posilování židovské identity židů v diaspoře. Nástupem Šaranského došlo k personálnímu oddělení funkcí předsedů Agentury a Světové sionistické organizace.  Vzhledem k finanční problémům požádal Šaranský ještě v roce 2009 vládu Benjamina Netanjahua o podporu - poprvé v dějinách Agentury, kdy by měla obdržet přímé financování od izraelské vlády. Dosud ji financovaly židovské organizace a dobrovolní dárci. Židovská agentura čelila počátkem 21. století kritice pro údajnou neefektivitu. Například pro organizování přistěhovalectví židů ze Severní Ameriky ji z velké části nahradila soukromá organizace Nefeš be-nefeš.  V srpnu 2018 nahradil Šaranského ve funkci předsedy agentury zkušený levicový politik Jicchak Herzog, příslušník slavné židovské dynastie Herzogů. Otec Chajim Herzog byl v období 1983-1993 prezidentem Státu Izrael a děd Jicchak ha-Levi Herzog působil v letech 1921-1936 coby aškenázský vrchní rabín v Irsku a 1936-1959 v Mandátní Palestině, posléze Státu Izrael. Sám Jicchak Herzog vešel ve známost zejména roku 2015, kdy se stal hlavním volebním vyzyvatelem premiéra Benjamina Netanjahua.

Židovská agentura, přesněji Židovská agentura pro Izrael (:, "ha-Sochnut ha-jehudit le-Erec Jisrael", zkráceně jen – "Sochnut", : "", též zkracováno na "JAFI") je organizace založená roku 1929, která před vznikem státu Izrael fungovala jako neoficiální vláda pro židovské obyvatelstvo v tehdejší Britské mandátní Palestině (stejně jako Židovská národní rada fungovala coby neoficiální židovský parlament). Poté, co Izrael dosáhl roku 1948 nezávislosti, se aktivity Židovské agentury posunuly směrem k podpoře židovského přistěhovalectví. Sídlí v domě národních institucí v Jeruzalémě.

LAgence juive (הסוכנות היהודית en hébreu) est une organisation sioniste créée en 1929 sous le nom d'Agence juive pour la Palestine pour être l’exécutif de l'Organisation sioniste mondiale en Palestine mandataire britannique.


Životopis.

Narodil se v Dallasu do nábožensky orientované rodiny. Jeho rodiče jsou Denise (rozená Miller) a Paul Kevin Jonas "starší". Vyrostl ve Wyckoffu v New Jersey. Byl vzděláván doma svou matkou. Má irské (jeho dědeček z matčiny strany), italské a německé předky. Má dva starší bratry Kevina (narozený v roce 1987) a Joea (narozený 1989) a mladšího bratra Frankieho (narozený v roce 2000). Ve 13 letech mu byla diagnostikována cukrovka I. typu. Od 6. srpna 2008 se spojil s Bayer Diabetes Care a pomáhá mladým diabetikům žít normální život.  Miley Cyrusová uvedla, že s Jonasem chodila od června 2006 do prosince 2007. V létě 2008 se spekulovalo, že chodí s herečkou a zpěvačkou Selenou Gomezovou, se kterou si byli velice blízcí i začátkem roku 2010. V květnu roku 2011 se spekuluje o možném vztahu se zpěvačkou Deltou Goodrem. Od srpna 2013 chodil s Miss Universe Olivií Culpo. V roce 2018 se zasnoubil a v prosinci téhož roku oženil s Miss World 2000 a bollwoodskou herečkou Priyankou Chopra dle indických tradic v paláci Umaid Bhawan přímo v Indii. Opulentní svatba trvala 3 dny.

Kariéra.

2000-05: Začátky a "Nicholas Jonas".

Jonasova kariéra začala, když byl v 6 letech se svou matkou v holičství, kde ho jedna ze zákaznic slyšela zpívat a doporučila ho agentce. V 7 letech začal hrát na Broadwayi, objevil se ve hrách "Vánoční koleda" (jako Tiny Tim a Scrooge), "Annie Get Your Gun" (jako Malý Jake), "Kráska a Zvíře" (v roce 2002, jako Chip), "Bídníci" (v roce 2003, jako Gavroche) a v "Za zvuků hudby" (jako Kurt).  V roce 2002 napsal se svým otcem písničku "Joy to the World (A Christmas Prayer)". V listopadu 2003 INO Records obdrželi demo písničky, zveřejnili ji a písnička se stala ihned velice oblíbenou.  V září 2004 ho objevila nahrávací společnost Columbia Records a Nick brzy podepsal smlouvu jak s INO Records tak s Columbia Records. V prosinci měl vydat své první album "Nicholas Jonas", ale vydání bylo posunuto a nakonec vyšlo album jen v omezeném nákladu. Na písních pro album pracoval Nick se svými bratry. Když pak album na začátku roku 2005 slyšel nový prezident Columbia Records Steve Greenberg, zalíbil se mu Nickův hlas, ačkoli album celé nikoli.

2005-10: Jonas Brothers.

Po poslechnutí písně "Please Be Mine" se ředitel nahrávací společnosti Columbia Records rozhodl podepsat smlouvu se všemi bratry jako tříčlennou skupinu. Ačkoli původně plánovali nazvat svojí kapelu "Sons of Jonas", nakonec ji nazvali "Jonas Brothers". První album "It's About Time" pak vyšlo 8. srpna 2006 v omezeném počtu kopií. Kvůli nízké podpoře alba i jejich skupiny se Jonas Brothers rozhodli spolupráci s Columbia Records ukončit.V únoru roku 2007 skupina podepsala smlouvu s Hollywood Records. Své druhé album s názvem "Jonas Brothers" vydali 7. srpna 2007 a umístilo se na pátém místě v žebříčku Billboard 200 v prvním týdnu prodeje. 17. srpna 2007 vystoupili jako hosté v televizním seriálu "Hannah Montana. "Epizodu sledovalo téměř 10.7 milionů lidí a stala se nejsledovanější epizodou jakéhokoliv seriálu Disney Channelu vůbec.  Televizní seriál "Jonas Brothers žijí svůj sen" měl premiéru na Disney Channel 16. května 2008. Bratři Jonasové si zahráli ve filmu "Camp Rock "a ve jeho dalším díle "."  Třetí studiové album "A Little Bit Longer "vyšlo 12. srpna 2008 a prodalo se ho přes 2 miliony kopií po celém světě. 2. května 2009 měl premiéru další seriál "Jonas", ve kterém bratři hráli hlavní role". "Druhá série seriálu byla přejmenovaná na "Jonas L.A. "a měla premiéru 20. června 2010.  Čtvrté studiové album "Lines, Vines and Trying Times" bylo vydáno v červnu roku 2009.

2010-13: Sólo projekty.

V roce 2010 vytvořil Nick kapelu "Nick Jonas & the Administration" a 2. února 2010 vydali první album "Who I Am. "  21. června 2010 Nick debutoval v Londýnském West Endu v muzikálu "Bídníci", ale tentokrát jako Marius Pontmercy. Měl hrát tuto roli pouze po dobu tří týdnu, ale díky změnám v programu turné Jonas Brothers nakonec zůstal až do 24. července. 3. října pak účinkoval na koncertu, uspořádaném na počest 25 let od uvedení "Bídníků", kde si znovu zahrál roli Mariuse Pontmercyho.  V únoru roku 2012 se objevil v seriálu "Smash, "kde si zahrál roli mladého hudebníka Lyleho Westa. Od ledna do července roku 2012 hrál J. Pierreponta Finche v muzikálu "How to Succeed in Business Without Really Trying". Pro soundtrackové album k muzikálu nahrál pět písní.

2013-současnost: "Nick Jonas "a další projekty.

18. března 2013 bylo oznámeno, že se Nick objeví ve thrillerovém filmu "Carful What You Wish For. "18. února bylo oznámeno, že si zahraje roli Nata Hendersona v dramatickém seriálu "Kingdom."  24. července vydal svůj singl "Chains". Druhý singl "Jealous" byl vydán 7. září. 10. listopadu 2014 prostřednictvím společnosti Island Records vydal své druhé studiové album jako sólo umělec nazvané "Nick Jonas. "Album se umístilo na šestém místě v žebříčku Billboard 200 a za první týden se pro Spojených státech prodalo 37 000 kopií.  Objevil se jako hostující mentor zpěvačky Christiny Aguilery v 8. sérii americké talentové show "The Voice." V lednu 2015 bylo oznámeno, že získal roli v novém hororovém/komediálním seriálu "Scream Queens". Stal se také předskokanem Kelly Clarkson na jejím turné "Piece by Piece Tour", které začalo v říjnu 2015.  V roce 2017 vydal singly "Remember I Told You“ a "Find You“. Se skladbou "Home“ přispěl k soundtracku k animovanému filmu "Ferdinand." Píseň byl nominovaná na cenu Zlatý glóbus. V roce 2018 spolupracoval na skladbě "Right Now“ s Robinem Schulzem a Skylar Grey. V srpnu 2018 bylo oznámeno, že svůj hlas propůjčí do animovaného filmu "UglyDolls". Premiéra filmu se odehrála dne 10. května 2019. V roce 2019 se připojil k porotcům americké reality-show "The Voice".  V roce 2019 se dal spolu se svými bratry znovu dohromady a skupina Jonas Brothers ohlásila návrat na hudební scénu se singlem "Sucker", který se stal několikrát platinovým. Později během roku vydali i nové album. V listopadu téhož roku se Nick objevil ve válečném filmu Rolanda Emmericha s názvem "Bitva u Midway".

Nicholas „Nick“ Jerry Jonas (* 16. září 1992, Dallas, Texas, USA) je americký zpěvák, textař, skladatel, pianista, kytarista, bubeník a herec známý především jako člen Jonas Brothers, pop-rockové kapely, kterou založil se svými bratry Joem a Kevinem Jonasovými.

Nicholas Jerry Jonas plus connu sous le nom de Nick Jonas, né le à Dallas (Texas), est auteur-compositeur-interprète et acteur américain, qui s'est fait connaitre grâce à la série télévisée "Jonas L.A." mettant en scène le groupe Jonas Brothers auquel il appartient avec ses frères Joe et Kevin.


Historie.

Začátky a éra "Battlecry Under a Wintersun".

V kapele nejdříve působil jako zpěvák Jamie Hooper a to před příchodem Cama Pipese. Hooper, Sunny Dhak a Bobby Froese se shodli na názvu 3 IoB a poté přišel Cam Pipes. Ten slyšel jejich EP v domě klávesisty Steve Bayse, jeho dlouholetého přítele a bývalého spoluhráče. Původně byl Pipes požádán přidat se jako další zpěvák do skupiny, ale nakonec se stal stálým členem po výsledcích, které se ukázaly, že jsou přesně podle vkusu celé kapely. Jejich debutové album "Battlecry Under a Wintersun" bylo nahráno v roce 2002 a vydáno ve spolupráci s Teenage Rampage a Fashion Before Function. Toto album bylo později remasterováno a vydáno již novou nahrávací společností kapely - Minion Music. Album zůstalo téměř bez povšimnutí, dokud se Minion nerozhodli dát skupinu jako předskokany na turné s rockovou kapelou The Darkness. Touto zkušeností si získali hodně pozornosti, kritiky a uznání ve světě metalu, a kapela v roce 2004 podepsala smlouvu s nahrávací společností Roadrunner.

"Advance and Vanquish".

V roce 2004 opustili skupinu bratři Trawickovi - bubeník a basista - Geoff a Rich. Nahradili je Matt Wood z doom/sludge/noise skupiny Goatsblood z Vancouveru a Brian Redman. Krátce poté skupinu opustili také kytaristé Sunny Dhak a Bob Froese, důvodem mělo být to, že "turné jim zabíralo veškerý čas a oni si potřebovali vyřešit určité osobní záležitosti". Smluvně byli svázáni s Bloodstone Press, tento závazek však skončil a společně s Mikem Payettem a Mattem Woodem založili rockovou skupinu Pride Tiger.  Skupina hraje styl více orientovaný na 70. léta, Wood prohlásil: ""Nejsem metalista. Nikdo z nás není. Jsem si jistý, že jestli jste studoval 3 Inches of Blood, mohl jste si vybrat, ke komu ve skutečnosti patříme, že?"". Sunny Bobbyho nahradili Justin Hagberg a Shane Clark. Společnost Roadrunner Records udělala reklamní kampaň, a skladba ""Deadly Sinners"", kterou obsahuje druhá deska "Vanquish and Advance" se objevila na mnoha CD sampler, kompilacích a dokonce i ve třech videohrách (, Saints Row 2, a Brutal Legend). Začal velký tiskový humbuk okolo kapely, který hodně zapůsobil na vzrůst jejich popularity, která stoupla i díky turné v srpnu 2005 pod názvem "Road Rage" (s kapelami jako Machine Head a Chimaira). Tak 3IoB získali mnohem více fanoušků.

3 Inches of Blood (zkratka 3IoB) je kanadská heavy metalová kapela z Vancouveru (Britská Kolumbie) založená v roce 1999. Jsou ovlivněni kapelami z doby, která je známá jako Nová vlna britského heavy metalu (na přelomu 70. a 80. let). Těmito kapelami jsou například Iron Maiden či Judas Priest. Před vznikem 3IoB, byli Cam Pipes a Justin Hagberg členy black metalové kapely Allfather. Když bylo Pipesovi 10 let, zpíval ve školním pěveckém sboru.

3 Inches of Blood est un groupe de heavy metal canadien, originaire de Victoria, en Colombie-Britannique. Formé en 2000 à Vancouver, au Canada. Il se composait de Jamie Hooper, Cam Pipes et Justin Hagberg comme chanteurs (ce dernier étant également guitariste), Shane Clark à la guitare, Ash Pearson à la batterie.


Fíky.

Fík je považován za ovoce, ale ve skutečnosti jde o uzavřený květ fíkovníku. Je to uzavřené květenství, ve kterém rostou květy a semena zároveň. Těchto květů může každé květenství obsahovat až několik tisíc (v závislosti na druhu). Fík má cibulovitý tvar s malým otvorem, který umožňuje přístup opylovačů ke květům.

Zajímavosti.

Co se týká biologie květu a vývoje plodu, patří fíkovník k nejzajímavějším dřevinám. Mezi zajímavé druhy fíkovníku patří i tzv. „kozí fíky“. Ty nerodí žádná jedlá plodenství, ale produkují velké množství pylu nezbytného k opylování. Ten je na samičí květy domácího fíkovníku přenášen malou vosičkou, stehnatkou fíkovou ("Blastophaga psenes"). Proto se „kozí fíky“ vysazují vždy do plantáží domácího fíku. Kolem roku 1870 byly „kozí fíky“ spolu se stehnatkami dopraveny z Alžírska do Kalifornie, aby tak byl zajištěn výnos tamějších kultur.

Pěstování.

V roce 2014 činila světová produkce 1,14 milionu tun. Největším pěstitelem bylo Turecko, následované Egyptem, Alžírskem, a Marokem. Tyto čtyři státy vypěstovaly 64 % světové produkce.  Fíkovník lze v „domácích podmínkách“ pěstovat ve větších květináčích v bytě, nebo ve skleníku, v nejteplejších oblastech i na chráněném místě venku. V případě pěstování venku je vhodná zimní ochrana. V případě pěstování v květináči je v zimě potřeba zimování v 15 °C a méně, protože fíkovník je opadavá rostlina a potřebuje zimní klid. Ideální zimoviště je zasklený balkon. Při zimování se omezuje zálivka. Fíkovníkům prospívá letnění.  Speciální stavba určená pro pěstování fíkovníků se nazývá fíkovna.

Odkazy.

Externí odkazy.

Fíkovník smokvoň ("Ficus carica"), dříve označovaný jako vlašský stromek, je opadavý keř nebo malý strom rostoucí obvykle do výšky 3 až 5, někdy i 10 metrů. Koruna je u starších stromů většinou velmi široká a nízká, obvykle nepravidelná. Větve vyrůstají ze sukovitého, zkrouceného nebo ohnutého kmene již nízko nad zemí. Jsou, stejně jako kmen, velmi masivní a často zkroucené. Borka fíkovníku je hladká, světle nebo olovnatě šedá s nezřetelným čárkovitým nebo síťovitým vzorem. Listy jsou tuhé a kožovité, velké asi 20 až 30 cm. Jsou zhruba stejně široké, střídavé, dlanitě členěné do 3 až 5 nestejně velkých laloků. Laloky jsou zaokrouhlené a tupě zubaté, na líci tmavozelené, drsně chlupaté a nelesklé. Listy mají ztlustlý řapík (5-8 cm) a silnou základnu (bázi). Květy jsou malé a nezřetelné, uzavřené v nápadném, zeleném, baňkovitém nebo hruškovitém útvaru, který má na vrcholku malý otvor pro opylovače. Doba květu je od března do července. Fík (plod) se však může vyvinout i bez opylení nebo oplození. Fíky zrají na podzim druhého roku v zelená, fialově zelená nebo načernalá nepravá plodenství.

Ficus carica L. aux noms vernaculaires Figuier, Figuier comestible ou Figuier commun, est un arbre fruitier de la famille des Moracées qui donne des fruits comestibles appelés figues. On l'appelle plus rarement "Figuier de Carie" en référence à la cité antique en Asie mineure ou « Arbre à cariques ».


Životopis.

Mládí.

Narodil se jako Zinovij Michajlovič Sverdlov (rusky "Зиновий Михаилович Свердлов") židovskému rytci v Nižném Novgorodu. V roce 1896 se Peškov, tehdy ještě Sverdlov, setkal se spisovatelem Maximem Gorkým a stal se jeho blízkým přítelem. Během doby, co byl Gorkij v exilu, pracoval jako jeho sekretář. Aby se kvůli svému židovskému původu vyhnul pronásledování, byl roku 1902 pokřtěn jako pravoslavný Rus a získal Gorkého původní jméno (Gorkij se původně jmenoval Alexej Peškov). Gorkij se poté stal jeho kmotrem. Svou původní rodinou byl zavržen a v roce 1904 emigroval do Kanady. Po dvou letech se na Capri setkal s Gorkým.

První světová válka a po válce.

Po vypuknutí první světové války v roce 1914 odešel jako dobrovolník do francouzské armády. V roce 1915 byl těžce zraněn a jeho pravá ruka musela být amputována. V roce 1916, už jako důstojník, byl odeslán do Spojených států jako tlumočník. V roce 1917 byl vyznamenán Řádem čestné legie a pracoval jako diplomat v Rusku a Rumunsku. V letech 1921-1926 a 1937-1940 sloužil ve francouzské cizinecké legii v Maroku, a o svých zkušenostech z Maroka napsal knihu. V letech 1926 - 1937 sloužil v ministerstvu zahraničí ve Francii a v Libanonu.

Druhá světová válka a po válce.

Během druhé světové války bojoval proti Wehrmachtu v Maroku a v Sýrii. V roce 1940 se spojil s Charlesem de Gaullem a jeho Svobodnými Francouzi a brzy byl poslán jako francouzský velvyslanec do Jižní Afriky, kde organizoval lodní přepravu zbraní pro Spojence. V roce 1943 byl povýšen do hodnosti brigádního generála. Po válce sloužil jako francouzský velvyslanec v Číně a v Japonsku. V roce 1964 působil na Tchaj-wanu u Čankajška.  Zemřel v Paříži a byl pohřben na ruském hřbitově v Sainte-Geneviève-des-Bois.

Zinovij Alexejevič Peškov, rodným jménem Zinovij Michajlovič Sverdlov (rusky "Зиновий Алексеевич Пешков", 16. října 1884 Nižnij Novgorod, Ruské impérium - 27. listopadu 1966 Paříž, Francie), byl v Rusku narozený francouzský generál a diplomat. Jeho bratr byl ruský bolševický předák Jakov Sverdlov.

Zinovi Alekseïevitch Pechkov ou Pechkoff (en, -, Nijni Novgorod –, Paris) est un général et diplomate français d'origine russe, ainsi que le frère aîné du révolutionnaire et homme politique russe Iakov Sverdlov.