Život.

Felicia Albanese se narodila roku 1909 v obci Torre a Mare nedaleko Bari. Neformálně debutovala v roce 1934 v Miláně, když zaskočila za jinou sopranistku v Pucciniho opeře Madam Butterfly, v opeře, která ji později proslavila. Během 40 let zpívala roli Cio-Cio-San více než 300 krát. Ačkoliv byly vysoce oceňovány i její další role (Mimi, Violetta, Liú, Manon Lescaut), její ztvárnění gejši utkvělo posluchačům v paměti nejvíce. Její vztah k této roli započal již v průběhu studia u Giuseppiny Baldassare-Tedeschi, která byla současnicí skladatele a významnou představitelkou této role v předchozí generaci.  Není zcela jasné kdy se konal její formální debut. Bylo to buď v roce 1934 v "Teatro Municipale" v Bari v Pucciniho opeře La bohème nebo o rok později v Parmě či v Miláně v "Madam Butterfly". Koncem toho roku také mohla debutovat v La Scale jako Lauretta v opeře "Gianni Schicchi". Záhy zaznamenala obrovský úspěch po celém světě zejména v operách Carmen, L'amico Fritz a Madam Butterfly v Itálii, Francii a Anglii.  V Metropolitní opeře vystoupila poprvé 9. února 1940 v Madam Butterfly. Tuto operu pak na scéně staré budovy zpívala 72x. Její úspěch byl okamžitý a Albanese zůstala v Met po 26 sezón. Odzpívala zde 427 představení a ztvárnila 17 rolí v 16 operách. Divadlo opustila v roce 1966 po sporu s generálním manažerem Met, Sirem Rudolfem Bingem bez velkého loučení. Po čtyřech představeních v sezóně 1965/1966 byla na další sezónu vypsána na jediné představení. Smlouvu vrátila nepodepsanou.  V roce 1945 získala americké státní občanství. Arturo Toscanini pozval v roce 1946 zpěvačku na rozhlasové provední oper "La bohème" a "La traviata". Nahrávky byly později vydány firmou RCA Victor na LP i CD.  V letech 1941–1961 často hostovala v opeře San Francisca, kde ztvárnila 22 rolí ve 120 představeních. Kromě toho vystupovala na mnoha recitálech, koncertech a operních představeních. Účastnila se benefičních představení pro vojáky, měla svou vlastní rozhlasovou show, byla častým hostem rozhlasových i televizních pořadů a pořídila řadu gramofonových nahrávek. Ještě v roce 1972 se do San Francisca vrátila, aby účinkovala na gala koncertě k 50 výročí tamní opery a v roce 1973 zde znovu vystoupila společně s Lucianem Pavarottim.  I po kariéře trvající 7 desetiletí ještě příležitostně vystupovala. Zpívala americkou hymnu při otevření nové budovy Metropolitní opery a v jarní sezóně roku 1987 vystupovala s velkým úspěchem v Sondheimově operetě "Follies" v "Theatre Under the Stars" v Houstonu.  Byla zakladatelkou a předsedkyní nadace "The Licia Albanese-Puccini Foundation" určené na podporu mladých zpěváků a zpěvaček. Pracovala rovněž v nadaci "The Bagby Foundation". Jako pěvecký pedagog působila v Juilliard School of Music, v "Manhattan School of Music" a v "Marymount Manhattan College". Vedla pěvecké mistrovské kurzy po celém světě.  Albanese zemřela 15. srpna 2014 ve věku 105 let ve svém domě na Manhattanu.

Vyznamenání.

5. října 1995 ji prezident Bill Clinton udělil vyznamenání "National Medal of Honor for the Arts".  Obdržela čestné doktoráty a další vyznamenání od Marymount Manhattan College, Montclair State Teachers College, Saint Peter's College, New Jersey, Seton Hall University, University of South Florida, Fairfield University, Siena College, Caldwell College a Fairleigh Dickinson University.  Od starosty Rudolpha Giulianiho v roce 2000 obdržela prestižní Händelovu medaili ("Handel Medallion"), nejvyšší oficiální oceněnění města New York za její přínos kulturnímu životu města.

Licia Albanese (22. července 1909, Torre a Mare, Itálie – 15. srpna 2014, New York) byla americká operní sopranistka italského původu. Vynikala zejména v rolích lyrických hrdinek Verdiho a Pucciniho. V letech 1940–1966 patřila mezi přední sólisty Metropolitní opery v New Yorku. Byla rovněž zakladatelkou a předsedkyní nadace určené na podporu mladých pěvců ("The Licia Albanese-Puccini Foundation").

Licia Albanese, née le, à Bari, en Italie, et morte le à Manhattan dans la ville de New York aux États-Unis, est une soprano italo-américaine mondialement renommée. Elle est présidente de The Licia Albanese-Puccini Foundation, fondée en 1974, dont le but est d'aider les jeunes artistes et chanteurs.


Vývoj.

Řecko navázalo na umění egejské kultury, na umění mínojské a mykénské civilizace. Osobitě se začalo rozvíjet v archaické době (8.-5. století), vrcholného, klasického období dosáhlo ve 4. století před n. l. V době helénské zahájené říší Alexandra Velikého se řecké umění otevřelo širším oblastem a vlivům a vyznačovalo se expresívností a zobrazením pohybu. Římská říše si řecké státy podmanila, ale význam tradice a zručnosti řeckých umělců si udržely i nadále zásadní význam.

Architektura.

Řecká architektura vycházela ze starších dřevěných staveb a megaronu. Nejcharakterističtější stavba byl chrám se sloupovým ochozem a štítem tvaru nízkého trojúhelníku. Tvarosloví odpovídalo jasně vymezeným slohům, zvaným řády, které byly dórský, iónský a korintský. Chrámy někdy stály na posvátných návrších-akropolích. Centrum města tvořila sloupořadím obklopená agora, i jinde se používala krytá promenáda otevřená sloupořadím zvaná stoa. K dalším typickým veřejným stavbám patřilo divadlo.

Sochařství.

Nejvýraznější sochy archaického období jsou poněkud strnule stojící postavy se zasněným úsměvem nazývané kúros (chlapec) a koré (dívka). V 5. století se objevují nejvýznamnější sochaři (Feidiás, Polykleitos) a řecké sochařství dosahuje vrcholu klasického období. Zobrazeno je anatomicky zvládnuté a ideálně krásné lidské tělo, vyjadřující v kontrapostu (postoj s jednou nohou mírně pokrčenou) harmonickou vyrovnanost. Sochařství se uplatňuje i v architektuře, ve vysokém reliéf např. v tympanonech chrámových štítů nebo jako figurální sloupy, karyatidy. Zde se nadále používá bílý, často barvený mramor, ale v pro volné řecké sochařství je hojněji používán bronz a chryselefantina, tedy kombinace zlata a slonoviny. Plastika helénského období je někdy pro zobrazení pohybu a výrazovost nazývaná „barokní“. Jejím dílem je asi nejznámější helénské dílo, sousoší Láokoóna se syny rdoušení jedovatými hady.

Keramika.

Řecká keramika se vyznačuje tvarovým bohatstvím nádob různých účelů. Její výzdoba se vyvinula z geometrické a dekorativní výzdoby k figurálním scénám představující motivy z mytologie, válečné, lovecké, z každodenního života, ale také erotické a pijácké motivy. Keramika tak nahrazuje nedochované doklady jiného řeckého malířství a umožňuje si vytvořit lepší představu o tehdejší společnosti.

Odkaz a inspirace.

Na řecké umění úzce navazovali již Římané, kteří si Řeky podmanili vojensky.  Po období středověku se k řeckému umění programově jako k ideálu vraceli renesanční umělci. Později bylo vyhledáváno zvláště v období klasicismu.

Umění starověkého Řecka dosáhlo vysoké úrovně mimo jiné v oblasti architektury a sochařství. Zejména díla klasického období opakovaně tvoří inspiraci mladšímu umění. Významným oborem je také keramika a její malířská výzdoba.

L’art de la Grèce antique a exercé une influence considérable sur la culture de nombreux pays des temps anciens à nos jours, en particulier dans les domaines de la sculpture et de l'architecture. À l'ouest, l'art de l'Empire romain s'est largement inspiré des modèles grecs.


Historie.

Historie tohoto psího plemene sahá až do 12. století. V té době byl ve Velké Británii vyšlechtěn typově podobný pes: všestranně využitelný, který má rád vodu, je mrštný, nevadí mu zima a dokáže se pod vodou i potápět tak, aby ulovil vydry či bobry. Otterhound takový, jak je znám v současnosti, se ale začal objevovat až v 18. století.  Za možné předky vydrařů se považují bloodhoundi a grifoni, především pak nivernaisský hrubosrstý honič.  V 17. století ale vydry ve Velké Británii kvůli nadměrnému lovu téměř vymřely, a tak toto plemeno na dlouhou dobu upadlo v zapomnění. V této době bylo jen několik málo jedinců a ti byli využívání jako hlídači královských zahrad před vydrami, kunami a jinou škodnou zvěří. O půl století později se skupina kynologů rozhodla poskládat dohromady poslední žijící jedince tohoto plemene a oživit jej, což se povedlo s velkým ohlasem u veřejnosti.  Na pokraji své slávy bylo toto plemeno v druhé polovině 19. století, v té době jako by se s nimi roztrhl pytel. Na začátku 20. století byli pak první jedinci dovezeni do Severní Ameriky a v roce 1960 byl založen první zdejší chovatelský klub.  Znovu ale bylo toto plemeno ohroženo již v roce 1978, kdy byly vydry říční prohlášené za chráněné a jejich lov byl trestaný pokutou či vězením. Poslední možností jak toto plemeno nechat úplně vyhynout byl pokus založit první klub chovatelů tohoto plemene, ten se ale nakonec stal úspěšným a tak vznikl Klub vydrařů, který ve Velké Británii funguje dodnes.  V Česku funguje několik chovatelských stanic tohoto plemene. Oficiální používaná zkratka pro toto plemeno je OTT.

Vzhled.

Je to velký a těžký pes, téměř obdélníkového rámce s dobře osvaleným tělem a těžkou kostrou. Celé jeho tělo pokývá hustá a na dotek drsná a hrubá srst. Ta je v různých barvách, ale nevyskytují se jednobarevní jedinci. Nejčastější zbarvení je ale pšeničný podklad s černými fleky nebo černé s pálením.  Hlava je vyrovnaná s velmi dlouhým čumákem a malou mozkovnou. Nesena hrdě. Vrásky jsou vylučující a nevyskytují se. Oči jsou skoro kulaté, hluboko posazené a srst je může překrývat, u výstav je to ale nežádoucí. Stop je dobře zřetelný, al ne příliš. Uši jsou nízko posazené, opravdu dlouhé a srst na nich může vytvářet volánky. Nošené přilehlé k hlavě, končící pod pysky, které jsou přilehlé. Zuby mají pravidelný nůžkový skus.  Krk je krátký, rovný a osvalený. Srst na něm nevytváří límec, ale je bohatě osrstěný. Hřbet je středně dlouhý, až dlouhý. Také rovný a dobře osvalený. Je široký a srst na hřbetě přiléhá. Ocas je dlouhý, zatočený do šavle, vysoko posazený, u kořene silný a směrem ke špičce se zužuje jen málo. Srst na něm může vytvářet krátký praporek.  Nohy jsou velmi dlouhé, dobře osvalené a rovný, také dobře klenuté. Nesmí se vytáčet nebo být do "O". Tlapky jsou spíše zaječí – podlouhlé. Má plovací blány mezi prsty a proto se mu dobře plave ve vodě. Drápky jsou černé a silné, nelámou se. Výška v kohoutku se pohybuje od 63 do 67 cm, hmotnost standard dle FCI neuvádí, ale pohybuje se okolo 38 kg.

Povaha.

Otterhound je akční a sportovně založený pes se smyslem pro humor a hravou povahou. Je bystrý, inteligentní a rád pracuje, nejraději ve vodě, pro kterou je skvěle uzpůsobený. Rád ale pracuje i na souši. Umí jednat samostatně a dobře se rozhodovat, vše si ale nejdříve promyslí. Rád se učí nové věci.  Svoji rodinu miluje a chrání ji i její majetek. Poslouchá celou rodinu a rád si hraje s dětmi, ke kterým je mírný a přátelský. Má ale i ochranářské pudy: nebojí se kousnout, protože věří, že dělá správně. Je to dobrý hlídač, má vysoký hlas a na každého nezvaného návštěvníka upozorní. K lidem i zvířatům se chová tak, jako jeho páníček, proto respektuje pánovy přátele.  Podobně jako další lovecká plemena psů, i otterhound má tendenci pronásledovat rychle se pohybující předměty, nevyjímaje cyklisty nebo auta. Je nutná řádná socializace ve štěněcím věku. Ke psům se chová velmi dobře a je vhodné chovat jej ve smečce, na jiná zvířata si může přivyknout, pokud je s nimi v kontaktu od nízkého věku. Nechová se příliš dominantně.

Péče.

Péče o srst a uši.

Srst vyžaduje alespoň dvakrát za týden pořádně vykartáčovat, chuchvalce a zacuchané chlupy vytrhat nebo ustřihnout. Není dobré mýt ji často šamponem, srst tím zmatní a ztratí svoji přirozenou mastnotu, což způsobuje velkou škálu problémů s kůží, jako jsou třeba mokvavé záněty. Jednou za měsíc by se měly zkontrolovat uši, zda srst v nich není moc dlouhá.

Pohyb, výcvik a výchova.

Plemeno je velmi náročné na pohyb i výcvik. Hodí se ale pro veškeré typy pohybu, včetně psích sportů. Je důležité jej nějak zabavit, aby se nenudil. Velmi rád plave a je proto dobré mu tuto zábavu dopřát, pokud to počasí a zdravotní stav psa dovoluje. Alespoň základní výcvik je nutností.

Zdraví.

Podobně jako jiná větší plemena psů, i otterhound trpí na dysplazii kyčelního kloubu (DKK). Může se též vyskytnou epilepsie nebo Glanzmannova trombasténie.  Dožívá se 10 až 13 let.

Otterhound, česky známý také jako vydrař, je lovecké psí plemeno vyšlechtěné ve Velké Británii pro lov vyder; proto také název „vydrař“. Bylo známé již ve 12. století a je tedy i velmi staré, dnes je ale prakticky neznámé a pro původní účely se využívá jen minimálně.

Le chien à loutre ou otterhound est une race de chien originaire du Royaume-Uni. Ce chien courant de grande taille est doté d'une robe à poil dur, long et imperméable, de pieds palmés, et d'oreilles dont le bord antérieur se replie vers l’intérieur, donnant un effet de drapé.


Popis obecné sady protokolů.

T ~ ~ ~ T  Budeme uvažovat tři počítače: "A", "B" a "C". Počítače "A" a "B" jsou vybaveny rádiovou komunikační kartou a mohou spolu komunikovat pomocí rádiových vln s použitím vhodného síťového protokolu (například IEEE 802.11). Počítače "B" a "C" jsou propojený kabelem, pomocí něhož si mohou vyměňovat data (opět s použitím vhodného protokolu například Ethernet). Ale žádný z těchto protokolů nebude schopen dopravit informace z "A" na "C", protože tyto počítače nejsou připojeny do téže sítě. Pro jejich „propojení“ je potřeba mezisíťový protokol.  Bylo by možné zkombinovat oba protokoly a vytvořit výkonný třetí, použitelný pro komunikaci po kabelu i pro bezdrátové přenosy, ale různé super-protokoly by byly potřebné pro všechny možné kombinace protokolů. Snazší je ponechat základní protokoly nezměněné a navrhnout protokol, které bude využívat služby obou z nich (jako například Internet Protocol), tak že bude patřit do protokolového zásobníku obou protokolů. Mezisíťový protokol bude komunikovat s každým ze základních protokolů jejich jednodušším jazykem; základní protokoly spolu komunikovat přímo nebudou.  Pokud aplikace na počítači "A" chce poslat data na počítač "C", požadavek převezme protokol nejvyšší vrstvy, který ví, že počítač "C" je dosažitelný přes počítač "B". Proto použije bezdrátový protokol pro vyslání datového paketu na počítač "B". Na počítači "B" obsluha nižších vrstev předávají paket nahoru až dorazí do obsluhy mezisíťového protokolu, který zjistí, že "B" není konečný cíl, a použije funkce nižších vrstev ve druhém zásobníku pro přenos dat kabelem na počítač "C". Na počítači "C" je přijatý paket opět předán protokolu vyšší vrstvy, který zjistí, že adresát je "C", a předá paket protokolu vyšší vrstvy nebo příslušné aplikaci. I na nejvyšší úrovni může být protokol, který předá přijatá data k dalšímu zpracování.  Příklad protokolového zásobníku a odpovídajících vrstev:

Protokolový zásobník je implementace sady protokolů pro počítačové sítě. Oba termíny se často používají jako synonyma, ale přesně řečeno, sada protokolů je definice protokolů, zatímco protokolový zásobník je jejich softwarová implementace.

Une pile de protocoles est une mise en œuvre particulière d'un ensemble de protocoles de communication réseau. L'intitulé « pile » implique que chaque couche de protocole s'appuie sur celles qui sont en dessous afin d'y apporter un supplément de fonctionnalité.


Name/Finger protokol.

Name/Finger protokol napsal David Zimmerman a je založený na RFC dokumentu (prosinec 1977) pro programy codice_1 a codice_2, které poskytují informace o stavu určitého počítačového systému nebo určité osoby v počítačové síti. Program Finger napsal v roce 1971 programátor Les Earnest, který ho vytvořil pro uživatele, kteří chtěli zjistit informace o ostatních uživatelích téhož počítačového systému nebo o uživatelích jiných počítačů v síti. Informace o tom, kdo je právě přihlášen (nebo kdy byl naposledy přihlášen), byla velmi užitečná pro zjištění dostupnosti uživatelů. Program finger býval svého času nejčastější formou zjišťovaní stavu účastníka pro vzdálené uživatele sítě.  Před Finger programem existoval jediný způsob, jak tyto informace získat. Používal se program who, který zobrazil id a čísla řádků terminálu (interní číslo serveru na komunikační lince, přes který je terminál uživatele připojen) přihlášených uživatelů.  Pojmenování tohoto programu vzniklo díky myšlence, že lidé při hledání určité informace ukazují svým prstem (anglicky finger) směrem na seznam.

Finger user information protocol.

Finger démon beží na TCP portu 79. Klient (v případě vzdálených hostitelů) otevírá připojení k portu 79. RUIP (Remote User Information Program) je spuštěn na vzdáleném konci připojení a slouží pro zpracování žádosti. Místní hostitel odešle RUIP jeden řádek dotazu, založený na specifikacích Finger, a čeká na reakci. RUIP přijme a zpracuje dotaz, vrátí hostiteli odpověď a naváže připojení. Když místní hostitel obdrží odpověď o připojení, musí pokračovat uzavřením konce spojení.  Finger user information protokol je založen na (The Finger User Informacion Protocol, prosinec 1991). Typicky serverová strana protokolu je implementována v programu fingerd (pro finger démona), zatímco strana klienta je implementována pomocí name a finger programů, které mají za úkol vrátit uživatelsky přátelský (tzv. user friendly) report o systému nebo o konkrétním uživateli. Neexistuje žádný požadovaný formát a protokol většinou obsahuje jediný specifický příkazový řádek.  Program, by měl, poskytnou informace například o tom, zda je uživatel aktuálně přihlášený, emailovou adresu nebo plné jméno. Stejně tak, jako základní uživatelské informace, obsahuje finger.project a.plan soubory v uživatelském domácím adresáři. Tyto soubory (udržované samotným uživatelem) obsahují ostatní užitečné informace o současných aktivitách uživatele, jako je například micro-blogging nebo různé druhy humoru.

Ukázka.

Níže je ukázka výstupu použití příkazu codice_2 na linuxovém systému (tučně zvýrazněný text zadal uživatel):

Bezpečnostní problémy.

Dodávání detailních informací o emailových adresách a celých jménech bylo považováno za přijatelné a vhodné pouze v prvotních dnech sítí. Později to bylo považováno za sporné především z důvodu ochrany osobních údajů a bezpečnosti. Finger informace byly často zneužívány hackery pomocí útoků typu sociální inženýrství na firemní počítačové systémy. Pomocí finger klienta získal cracker firemní jména zaměstnanců, jejich telefonní čísla, mailové adresy a mohl žádat informace po jiném zaměstnanci a vydávat se za jeho kolegu. Finger démon měl několik bezpečnostních děr, které crackeři používali pro vniknutí do systému. Morrisův červ v roce 1988 využíval náchylnost přetékání fingerd programu k jeho samovolnému šíření. Finger protokol je také nekompatibilní s Network Address Translation (NAT) v některých privátních síťových adresách (např. 192.168.0.0/16), které jsou používány u většiny domácích a kancelářských stanic, a které se připojují k internetu pomocí směrovače nebo brány firewall.  Z těchto důvodů byl finger používán převážně v počátcích internetu, později (1990) však většina stránek na internetu začala nabízet jiné služby.

Aplikační podpora.

Je implementovaný v Unixu, Unixových systémemech a současná verze i ve Windows (finger.exe příkaz). Ostatní software má finger podporu jako např.:

Finger protokol (též "Name protocol", "Finger user information protocol") je v počítačových sítích název pro jednoduchý síťový protokol pro získání člověkem čitelné informace o stavu uživatele (tzv. "status") a dalších informacích o daném uživateli.

finger est une des premières commandes informatiques à avoir vu le jour sur les réseaux informatiques précurseurs à l'Internet. En utilisant l'adresse courriel de la personne sur laquelle on souhaitait des informations, il suffisait d'entrer « finger courriel@unix.darpa.net » pour recevoir une réponse contenant habituellement le nom de la personne, leur numéro de téléphone, et l'entreprise pour laquelle ils travaillaient. Cette information était entièrement configurable par l'usager.


Základní informace.

Apple Watch v sobě sdružují monitor fyzické aktivity a snaží se o sledování zdraví nositele s iOS a dalšími produkty a službami společnosti Apple. Hodinky využívají vlastní systém "watchOS", díky tomu je možné do nich instalovat aplikace z "App Store". Původní generace přístroje byla k dispozici ve čtyřech variantách: Apple Watch Sport, Apple Watch, Apple Watch Hermès a Apple Watch Edition; dostupné v hliníkovém, ocelovém nebo zlatém (pouze u Apple Watch Edition) provedení.  Apple Watch spoléhá na bezdrátově připojený iPhone, aby mohl provádět mnoho svých výchozích funkcí, jako je volání, čtení a psaní textových zpráv, zobrazování notifikací, používání Siri nebo poslouchání hudby. Je kompatibilní s modely iPhone 5 nebo novějšími, se systémem iOS 8.2 nebo novějším, pomocí Wi-Fi nebo Bluetooth. První generaci oznámil generální ředitel Apple Tim Cook v září 2014, zařízení bylo propuštěno v 24. dubna 2015. Druhá generace Apple Watch, která byla vydána v září 2016, obsahuje dvě úrovně: Apple Watch Series 2 a Apple Watch Series 1; dostupné v hliníkovém, ocelovém nebo keramickém provedení. Všechny generace nabízejí velikosti 38 a 42 mm s vyměnitelným řemínky.  Pro přenos dat mezi hodinkami a telefonem se stará Bluetooth nebo Wi-Fi. Veřejnosti byly představeny Timem Cookem 9. září 2014, hodinky bylo možné zakoupit v USA a dalších vybraných státech od dubna 2015. V České republice začal prodej hodinek Apple Watch 29. ledna 2016. Další dvě generace Apple Watch byly představeny v září 2016 - jedná se o Apple Watch Series 1 a Apple Watch Series 2.

Funkce.

S Apple Watch je možné telefonovat, přijímat nebo posílat SMS zprávy, podporuje nový systém bezkontaktního placení "Apple Pay". Mohou sledovat vaši fyzickou aktivitu, spouštět aplikace třetích stran nebo používat Handoff - funkci pro dokončení práce i přes střídání zařízení. Mohou také sloužit jako dálkový ovladač pro Apple TV, hledáček pro kameru na iPhonu, navigovat s mapovou aplikací, lze do nich ukládat slevové a klubové karty. V Apple Watch je také Siri - osobní asistentka. Apple u hodinek používá technologii "force touch", díky které nositel ví, jak silně se dotkl displeje.  Pokud baterie hodinek klesne pod 1 %, aktivuje se speciální režim ve kterém uživatel může sledovat čas dalších 72 hodin. Hodinky přejdou do standardního režimu po nabití. Tento režim se dá vynutit i uživatelem použitím Battery glance.

App Store.

Apple Watch se vyrábějí s několika aplikacemi vyvinutými přímo Applem. Aplikace je možné tvořit ve vývojářském prostředí WatchKit který je součástí iOS SDK. Aplikace WatchKit také běží neustále na pozadí iPhonu zatímco samotné uživatelské rozhraní hodin je v hodinkách.  WatchKit SDK se dá rozdělit do tří částí - WatchKit Apps pro tvorbu samotných aplikací, Glances pro tvorbu rychle přístupných obrazovek a App notifications pro tvorbu různých upozornění.  Obchod s aplikacemi App store není, na rozdíl od ostatních zařízení, umístěn přímo v hodinkách, ale na bezdrátově připojeném iPhone. Uživatel musí mít nainstalovanou aplikaci Apple Watch v iPhonu a tato zařízení musí být spárována. Obchod poté funguje obdobě jako na ostatních zařízeních Apple, po kliknutí a potvrzení se obsah hned začne stahovat do hodinek. Většina aplikací jsou zjednodušenou verzí mobilní nebo PC verze.

watchOS.

Apple Watch používají jako operační systém watchOS, který vychází z iOS. Je založen na domovské obrazovce (tzv. "Watch Face"), kde se zobrazuje čas (+ uživatelsky měnitelné "watch complications"), odkud se stiskem "Digital Crown" přepne do hlavní nabídky s kulatými ikonami aplikací. Systém se dá ovládat přes více dotykový displej nebo přes korunku "Digital Crown" a druhé tlačítko. Systém přenáší SMS, emaily a telefonní hovory z připojeného iPhonu do hodinek.  Na WWDC 2015 oznámil Tim Cook systém WatchOS 2.0. Dne 8. prosince 2015 Apple vydal aktualizaci WatchOS 2.1, ve které se objevila poprvé i čeština.  Aktuální verze (květen 2017) je watchOS 3.2.2, který podporují všechny dosud vydané Apple Watch.

Design.

Apple Watch se prodávají ve třech "kolekcích" a dvou velikostech - 38 mm a 42 mm. Celkově je k dispozici 38 modelů hodinek. Uchycení řemínku je uděláno tak, že řemínek se dá měnit a má standardizovanou velikost. Hodinky mají na své hraně výrazný a pro ně velmi typický prvek - tzv. Digital crown (digitální koruna) se kterou je možno otáčet pro pohyb v nabídce, otáčet pro přiblížení nebo jí stisknout pro navrácení do menu. Vedle tohoto otáčivého prvku je zde i jedno tlačítko pro zobrazení kontaktů nebo pro přístup do Apple Pay. Hodinky jsou nabíjeny bezdrátově, pomocí induktivního nabíjení.  Apple pro tyto hodinky navrhl nový typ písma "San Francisco" který byl vyvinut pro lepší čitelnost na menším displeji hodinek.

Hardware.

Watch 2015.

Apple Watch používají procesor S1 (Apple's S1 processor) o kterém bylo řečeno že "je to celý počítač na architektuře jednoho čipu". Je zde také použit lineární pohybový motorek nazývaný "Taptic Engine" který slouží pro haptickou odezvu k nositeli při upozornění nebo oznámení a také senzor pro snímání tepu srdce nositele, který používá jak infračervené (neviditelné) tak i normální viditelné světlo ze speciálních diod umístěných na spodku. Hodinky také plní normu odolnosti proti vodě IPX7, jsou tedy odolné proti určitému působení vody (teoreticky dle normy 30 minut do hloubky 1 m, Apple ovšem nedoporučuje hodinky nikdy ponořovat - nosit je v dešti a mýt si ruce je však bezproblémové). Všechny modely mají jednotnou paměť 8 GB přičemž z toho je uživateli přístupných 75 MB na fotografie a 2 GB na hudbu. Pokud jsou ovšem hodinky připojené k iPhonu, je na nich k dispozici veškerý obsah, který je v iPhonu uložen. Jako displej je použit flexibilní Retina OLED zobrazovač. Apple Watch se tak stávají prvním produktem kde Apple použil OLED displej. Kompatibilita je zaručena se zařízeními iPhone 5 a výše která musí mít nainstalován iOS 8.2 nebo novější. Připojení je realizováno přes Wi-Fi a Bluetooth.

První generace.

První generace Apple Watch byla vydána spolu s druhou generací. Jedná se o Watch 2015 s vylepšeným procesorem (S1P).

Druhá generace.

Druhá generace nabízí nový procesor S2, plnou voděodolnost, přítomnost GPS a 2x jasnější displej. Design zůstal stejný jako u předchozí generace.

Modely.

Watch jsou nabízeny ve třech provedeních; hliníkové, ocelové (Apple Watch) a keramické (Apple Watch Edition). Vedle nich nabízí Apple také Watch Nike +, které jsou totožné s hliníkovým modelem, nabízejí ale unikátní ciferníky a řemínky. Podobně i Watch Hermes nabízí vlastní ciferníky a řemínky. Všechny řemínky jsou nabízeny i samostatně. Hliníkový model generace Watch 2015 měl označení Sport.

Recenze a ohlasy.

Po samotném ohlášení Apple Watch byly názory pozorovatelů z oblasti technologie a hodinářství rozporuplné; hodinky byly některými vychvalovány pro jejich design a pro jejich potenciální možnosti využití, zatímco jiní je odsuzovali ze stejných důvodů. Tvůrce životopisu Steva Jobse, Walter Isaacson, o Apple Watch řekl, že jsou "extrémně cool" a že jsou příkladem budoucích technologií které "Jsou stále více vložené do našich životů." Evan Dashevsky z PC Magazinu řekl, že nenabízí nic nového v porovnání s hodinkami Moto 360 až na přizpůsobitelné vibrování při upozornění.  V listopadu 2014 byly Apple Watch časopisem Time označeny za jeden z 25 nejlepších vynálezů 2014. Prvotní recenze byly až na několik výhrad pozitivní. Recenzenti oceňovali hlavně potenciální schopnost hodinek stát se součástí běžného života a celkového designu produktu. Výhrady měly hlavně k ceně a rychlosti. Mnozí popsali hodinky jako praktické ovšem zklamaly v poskytnutí stejné potenciální funkčnosti a využitelnosti jaká je u chytrých telefonů. Fahrad Manjoo z New York Times si zase stěžoval na těžkou navyknutelnost na hodinky a na to jak fungují a jak se ovládají - nechal se slyšet že strávil 3 dlouhé, frustrující a zmatené dny než si na filozofii ovládání zvykl. Někteří recenzenti přirovnávaly hodinky k některým konkurenčním produktům, například Android Wear, přičemž říkají "Chytré hodinky konečně dávají smysl". Různé názory byly na výdrž baterie, například Geoffrey Fowler z The Wall Street Journal řekl "Baterie vydrží jen tak tak do dalšího, každodenního cyklu nabití.". Jiní je zase přirovnávají k Samsung Gear 2 které vydrží 3 dny mírného používání.  Pokud na hodinkách není aktivní žádná funkce, displej je vypnutý. To připomíná první digitální hodinky PULSAR které ukazovaly čas pomocí diod a to pouze po dobu několika sekund po zmáčknutí tlačítka.  Tim Bradshaw z The Financial Times po používání několika aplikací po dobu několika dní dospěl k závěru že na hodinkách není zatím žádná "killer" aplikace bez které by nemohl být, kromě ukazování času, což je ovšem základní funkce jakýchkoli hodinek.

Apple Watch je pojmenování chytrých hodinek vyvinutých, navržených a prodávaných společností Apple Inc. První série byla uvedena na trh 24. dubna 2015, aktuální série 4 byl představena 12. září 2018.

L'Apple Watch est une montre connectée dévoilée le par Apple. Elle est présentée lors de la conférence de presse correspondant traditionnellement au lancement de nouvelle gamme d'iPhone. Elle est disponible en précommande depuis le et est commercialisée depuis le. Elle peut être jumelée avec un IPhone 5s ou ultérieur pour le modèle GPS et un IPhone 6 ou ultérieur pour la version Cellular. Elle se recharge grâce à un connecteur à induction ou sur une base.


Výskyt.

Druh pocházející ze Severní Ameriky se rozšířil téměř do celé Evropy, východní Asie, Afriky i na Nový Zéland. Tento neofyt byl v české přírodě prvně popsán již v roce 1852, od té doby zde zdomácněl a postupně je roznášen do dalších oblastí republiky. V současnosti se vyskytuje roztroušeně po velké části České republiky, hojnější je v teplejších oblastech v nížinách než v chladném podhůří.  Nejvíce bývá rozšířen na půdách hlinitých a písčitých, dobře roste tam kde je dostatek humusu a málo vápna. Jeho kořeny jsou většinou v horní, orniční vrstvě. Nacházíme ho také na chudších kamenitých půdách které bývají průběžně dostatečně vlhké. Roste v zahradách, na polích, ve vinicích, v pískovnách, na okrajích lesů nebo v křovinách a na mnoha dalších polostinných stanovištích.

Popis.

Vytrvalá rostlina s přímými lodyhami, dlouhými 15 až 40 cm, jež vyrůstají z plazivých podzemních oddenků které se lehce lámou. Lodyhy bývají někdy rozvětvené a poléhavé, v uzlinách však nezakoření. Jsou porostlé žlutavými až tmavě zelenými listy vyrůstajícími střídavě nebo ve zdánlivých přeslenech. Listy s dlouhými chlupatými řapíky bez palistů jsou trojčetné, 15 až 20 mm dlouhé a 15 až 25 mm široké. Jejich lístky jsou obsrdčité, celokrajné, na líci jsou lysé a na rubu krátce chlupaté. V noci a za nepříznivého počasí se lístky přes střední žilku svěšují.  Z úžlabí listů vyrůstají bezlisté stopky (nejméně dvakrát delší než řapíky), na jejichž konci jsou vidlanovitá nebo vijanovitá květenství složená ze tří až šesti drobných žlutých květů s krátkými čárkovitými listeny. Oboupohlavné květy mají pět světle zelených, kopinatých kališních lístků asi 3 mm dlouhých a pět 6 až 8 mm dlouhých žlutých, podlouhle vejčitých korunních lístků. Mezi nimi roste ve dvou kruzích deset tyčinek a centrálně umístěný pestík.  Pokud je květ v poupěti jsou jeho dlouhé chlupaté stopky svěšené, při kvetení se vzpřimují, po odkvětu se opět sklápí a když plody dozrají stopky se znovu vztyčí. Květy jsou otevřeny jen krátce, obvykle přibližně od 9 do 16 hodin a pak vadnou. Běžně jsou opylovány hmyzem, za nepříznivého počasí se neotvírají a opylují se vlastním pylem. Malá kolonie rostlin může kvést průběžně od července do září. Ploidie druhu je 2n = 24.  Plodem je zelená, vztyčená, podlouhlá, mírně pětihranná, 10 až 15 mm dlouhá tobolka. Má pět oddílů a v každém je asi deset hnědých, oválných, zploštělých semen s přívěskem. Asi 1 mm dlouhá semena s příčnými rýhami jsou z tobolky vystřelována pěti chlopněmi.

Rozmnožování.

Šťavel evropský se rozmnožuje semeny nebo podzemními oddenky, které se objevují tím více, čím více se půda kypří; dobře zakořeňují i jejich odlomené výběžky. Také na povrch vynesené oddenky mohou za vlhkého počasí snadno zakořenit.  Tobolky se zralými semeny náhle pukají, jejich chlopně se rychle svinují a semena jsou vymršťována i několik metrů daleko. Semena klíči nepravidelně, klíčivost si podržují několik let. Semenáčky vyrostlé z jara mohou kvést již téhož roku.

Význam.

Celá rostlina je jedlá, listy obsahující množství vitamínu C se pro svou kyselou chuť používají k dochucení salátů a nápojů. Pro velký obsah kyseliny šťavelové by se neměly používat ve větším množství, je zvláště škodlivá pro osoby s tendencí k revmatismu, artritidě, dně a ke vzniku ledvinových kamenů. Celá rostlina obsahuje žluté barvivo.  Šťavel evropský bývá považován za obtížný plevel hlavně v zahradách, kde mu nejvíce prospívá zavlažování, vysoký obsah živin a stálé okopávání které ho nutí vytvářet nové a nové rostliny; je tam jen těžce vyhubitelný. Na polích zapleveluje nejčastěji okopaniny a to obvykle pouze na okrajích lánů. Při pravidelné střídání porostů nemá šanci se příliš rozšířit.

Externí odkazy.

Šťavel evropský ("Oxalis stricta") je jedním z několika druhů rodu šťavel, které jsou zavlečené do české přírody. Je to vlhkomilná, nízká bylina se žlutými květy a s listy připomínajícími jetel, která se často stává nepříjemným plevelem.

Oxalis stricta est une espèce de plante herbacée du genre des Oxalis de la famille des Oxalidacées indigène en Amérique du Nord.


Charakteristika a společenské postavení.

Hodnost zahraničního knížete byla uznávána ve Francouzském království 16.-18. století jako zvláštní důstojenství charakterizované vztahem k suverénní vládě (takřka vždy poblíž francouzského teritoria). Zahraniční knížata požívala v hierarchii královského dvora předrevoluční Francie páté nejvznešenější postavení po králi, jeho nejbližší rodině, princích královské krve a legitimizovaných nemanželských potomcích francouzských králů. Naopak jejich důstojenství bylo vyšší, než hodnost nejvýše postavených pairů, arcibiskupů a vévodů, stejně jako francouzských ministrů, nejvyšších dvorských hodnostářů (s výjimkou regenta a 1. ministra) a vrchního maršála Francie. Jejich rank jim dával právo na automatické udělení titulu paira, přednostní postavení před vévodskými pairy, čestné místo u královské tabule, právo na titul v 3. osobě: "Vysoký a mocný kníže" "(hâut et puissant prince)", oslovení ze strany koruny "Můj bratranče" "(Mon cousin)" a další protokolární i praktické výhody. Hodnost zahraničního knížete bývala udílena jednotlivcům i celým rodům. Její udělení ale nebylo automatické a král mohl rovněž své privilegium vzít zpět. Například syn hraběte ze Soissons z rodu princů Savojsko-Carignanských, známý vojevůdce Evžen Savojský, se uznání tohoto titulu nikdy nedočkal, neboť mu ho Ludvík XIV., ještě jako mladému princi, odepřel.

Rivalita s pairy, nedůvěra Koruny.

Přednostní postavení zahraničních knížat bylo, zejména od poloviny 17. století, ostentativně přehlíženo ze strany pairů, obzvláště ze strany nejmocnějších z nich, vévodů. Když si zahraniční knížata začala s tichým souhlasem Koruny nárokovat oslovení "Výsosti" "(Votre" "Altesse) "odmítali je tak vévodští pairové adresovat. Vévodové se také všemožně snažili zajistit si knížecí titul (od římského císaře, ziskem drobného suverénního, králem mnohdy neuznaného knížectví (Henrichemont, Bidache) ba i svévolným povýšením některého rodového panství na knížectví). Takový knížecí titul pak vévodové udíleli demonstrativně mladším členům rodu ve snaze ukázat "že vévoda je přece více než kníže". Záměrně tak ignorovali skutečnosti, že takový knížecí titul je kvalitativně jiný, že zahraniční kníže sám je více hodností než titulem a zahraniční knížata také obvykle jako celek knížecí titul nepoužívala, neboť samotné jméno rodiny obvykle vyjadřovalo dostatečnou prestiž. Rody zahraničních knížat měly navíc vlastní "zásobu" titulů, nejčastěji vévodských a hraběcích. O protokolárních sporech 17. a 18. století jsme dobře zpraveni i díky memoárům ambiciózního Louise de Rouvrois, vévody de Saint-Simon (1675-1755), kterému byly prerogativy zahraničních knížat solí v očích.  Přílišné opory se zahraniční knížata nemohla dočkat ani ze strany krále a královské rodiny, se kterou byla mnohdy příbuzensky spjatá (sňatky Rohanů a princů de Condé). Bourboni totiž jevili pravidelnou obavu z moci vlivných zahraničních knížat. Rod de Guise budil obavu kvůli intrikám proti králi z dob Bartolomějské noci a povstání Frondy, vůči Rohanům, jako mocným bretaňským patriotům, panovala trvalá nedůvěra, umocněná tzv. náhrdelníkovou aférou z r. 1785 a původem savojská hrabata ze Soissons nenávratně utrpěla na pověsti díky údajnému travičství Olympie Mancini.

Odkazy.

Externí odkazy.

Článek o francouzských knížatech od Francoise Veldeho na heraldica.org (anglicky)

Zahraniční kníže "(" "Prince Étranger)" byl ve Francii v období "Starého režimu" příslušník rodu, který byl aktuálně či v minulosti suverénní, přestože titul nese název zahraniční kníže, jeho nositel se zdržoval u francouzského dvora a žil trvale ve Francii.

Prince étranger et princesse étrangère était une dignité de la cour de France sous l'ancien Régime. Cette dignité était accordée par le roi aux membres de dynasties souveraines étrangères ou de familles nobles prétendant à la souveraineté et résidant habituellement en France.


Příběh.

Děj seriálu se točí kolem postavy policejního forenzního analytika Barryho Allena, který je při explozi urychlovače částic zasažen bleskem a probudí se z kómatu s nadpřirozenou schopností rychlého pohybu a regenerace. S pomocí vědce Harrisona Wellse a jeho kolegů začne jako maskovaný superhrdina Flash pomáhat chránit město Central City nejen před běžnými zločinci, ale také před jedinci, kteří začali po výbuchu urychlovače rovněž zjišťovat, že disponují nejrůznějšími nadlidskými schopnostmi a stali se tzv. metalidmi. Allen také dlouhodobě pátrá po skutečném vrahovi své matky, Reverse-Flashovi, a chce očistit svého otce, který za tento čin sedí ve vězení.  Události konce první řady otevřely průchody do paralelního vesmíru, odkud se na Zemi dostane záhadný a téměř neporazitelný Zoom, jenž je hlavním protivníkem druhé sezóny. Dokáže totiž vyvinout ještě větší nadlidskou rychlost, než má Flash. Ve třetí řadě seriálu se Barry Allen musí vypořádat s následky změny historie v tzv. Flashpointu a také s bohem rychlosti Savitarem. Čtvrtá řada se zaměřuje na souboj s Thinkerem, který chce napravit lidstvo. Během páté série je hlavním protivníkem Cicada, sériový vrah, který se zaměřuje na metalidi se schopnostmi.

Vysílání.

Úvodní díl seriálu byl premiérově vysílán 7. října 2014 a stal se nejsledovanějším pořadem televize The CW. První díl druhé série měl premiéru 6. října 2015. Dne 11. března 2016 ohlásila stanice The CW objednání třetí řady seriálu, jejíž úvodní díl měl premiéru 4. října 2016. Čtvrtá série byla objednána 8. ledna 2017, její první díl byl odvysílán 10. října 2017. V dubnu 2018 byla oznámena pátá řada, která byla uvedena 9. října 2018. Dne 31. ledna 2019 bylo ohlášeno objednání šesté řady, jejíž vysílání bylo zahájeno 8. října 2019. Dne 7. ledna 2020 televize The CW uvedla, že objednává sedmou řadu seriálu.

Ocenění.

Seriál získal pozitivní ohlas od kritiků a získal cenu People's Choice Award v kategorii Nejlepší nové televizní drama v roce 2014.

Související seriály.

V letech 1990–1991 vznikl podle komiksů o Flashovi 22dílný seriál "Blesk", ve kterém se v hlavní roli Barryho Allena objevil John Wesley Shipp. Ten si zahrál i v seriálu z roku 2014, kde ztvárnil Barryho otce Henryho Allena. Vrátili se i další herci: Amanda Pays si zopakovala postavu doktorky Tiny McGee, Mark Hamill se vrátil jako James Jesse / Trickster a Vito D'Ambrosio se opět představil v roli Anthonyho Bellowse.  Barry Allen ztvárněný Grantem Gustinem se poprvé objevil v druhé řadě seriálu "Arrow" – v jejím 8. díle nazvaném „Vědec“, který byl premiérově odvysílán 4. prosince 2013, a v následném 9. díle s názvem „Tři duchové“, uvedeném 11. prosince téhož roku. Allen přijel ze svého Central City do Starling City Olivera Queena (Stephen Amell), kde se odehrává seriál "Arrow", aby se zde z osobní iniciativy zapojil do vyšetřování podivného vloupání, které provedl muž s nadpřirozenou silou, nadopovaný látkou jménem mirakuru. Najde zde zalíbení v Queenově asistentce Felicity Smoakové (Emily Bett Rickards) a v druhé části svého dvoudílného výstupu zachrání život samotnému Queenovi. Zároveň je také seznámen s jeho hrdinskou identitou Arrowa. Před koncem devátého dílu však odjede zpět do Central City a při nehodě urychlovače částic je sražen bleskem. V následujícím dílu už jen Smoaková při návratu z Central City uvede, že Allen zůstal v kómatu. Původně tvůrci zamýšleli uvést postavu Flashe také ve 20. dílu druhé série "Arrowa", ale v listopadu 2013 bylo oznámeno, že místo toho bude mít nový plánovaný seriál samostatný plnohodnotný pilotní díl. Ve třetí a čtvrté řadě "Arrowa" Flash se svými spolupracovníky několikrát hostoval.  V létě 2015 měl na serveru CW Seed premiéru animovaný internetový seriál "Vixen", který se odehrává ve stejném fikčním světě, tzv. Arrowverse, a ve kterém si Amell a Gustin zopakovali svoje role Olivera Queena / Arrowa a Barryho Allena / Flashe.  Po úspěchu seriálů "Arrow" i "Flash" objednala televize pro sezónu 2015/2016 další spin-off "Legends of Tomorrow", ve kterém hlavní hrdinský tým tvoří různé vedlejší postavy z obou seriálů. V něm hostují i některé další postavy z "Flashe".  Po dohodě mezi stanicemi CBS a The CW vznikl v roce 2016 crossoverový díl „Worlds Finest“ (18. epizoda první řady "Supergirl"), v němž se Flash díky své schopnosti cestovat napříč dimenzemi dostane i do paralelního světa, v němž žije Supergirl. Během třetí řady seriálu "The Flash" proběhl na podzim 2016 crossover „Invasion!“ mezi třemi superhrdinskými seriály – "Arrow", "The Flash" a "Legends of Tomorrow", ve kterém se představila i Supergirl (ta je od druhé řady vysílána na The CW). Na podzim 2017 uskutečnila stanice The CW čtyřdílný crossover „Crisis on Earth-X“ mezi všemi čtyřmi seriály a na podzim 2018 byl vysílán třídílný crossover „Elseworlds“ (bez "Legends of Tomorrow").  V animovaném webovém seriálu "" na serveru CW Seed hostovali v prosinci 2017 také Carlos Valdes (Cisco / Vibe) a Danielle Panabaker (Caitlin). Naopak postava Raye, kterou ztvárnil Russell Tovey, jenž ji v animovaném seriálu namluvil, se objevila v crosssoverovém díle "Flashe" o několik dní dříve.  Na internetu byla v dubnu a květnu 2016 publikována propagační minisérie "Chronicles of Cisco", sponzorovaná firmou AT&T. Ve čtyřech krátkých dílech si své role z "Flashe" zopakovali Carlos Valdes (Cisco) a Britne Oldford (Shawna Baez / Peek-a-Boo).

The Flash je americký akční televizní seriál, natočený na motivy komiksů o Flashovi vydavatelství DC Comics. Vznikl jako spin-off seriálu "Arrow", přičemž se odehrává ve stejném fikčním světě. Autory seriálu jsou Greg Berlanti, Andrew Kreisberg a Geoff Johns, kteří se podíleli i na "Arrowovi". V titulní roli Flashe, superhrdiny schopného vyvinout extrémní rychlost a bojujícího proti zločincům a ostatním osobám s nadlidskými schopnostmi ve městě Central City, se představil Grant Gustin. Seriál je premiérově vysílán od 7. října 2014 na stanici The CW, od té doby vzniklo celkem pět řad se 114 díly. V televizní sezóně 2019/2020 je vysílána šestá řada.

C'est une série dérivée de la série télévisée "". En France, la série est diffusée depuis le en version originale sous-titrée français sur le service de vidéo à la demande MYTF1 VOD et depuis le en version française sur TF1, au Québec, depuis le sur le service de vidéo à la demande Club Illico puis dès le sur AddikTV et en Belgique, depuis le sur La Deux. Elle reste inédite à la télévision suisse.


Historie.

Společnost byla založena 1. dubna 1925 pod názvem "Radioordningen", v toce 1926 byl název změněn na "Statsradiofonien" a od roku 1959 se používá současný název Danmarks Radio. Zkratka "DR" se v oficiálních dokumentech používá od roku 2000.  Během německé okupace Dánska v druhé světové válce bylo za zvlášť drsných podmínek od srpna 1943 rozhlasové vysílání cenzurováno. Mnoho Dánů se obrátilo na BBC, které vysílala i dánsky nebo na nezákonný tisk, stejně jako švédská rádia v letech 1944-1945.  Druhá rozhlasová stanice "DR P2" začala s vysíláním v roce 1951, následovala "DR P3" v roce 1963. Experimentální televizní vysílání započalo v roce 1949, od roku 1951 bylo dostupné pravidelné vysílání a v roce 1954 se diváci dočkali i denních programů. Barevné vysílání bylo zahájeno v březnu 1967.  Nadvládá společnosti trvala až do roku 1988, kdy bylo zahájeno vysílání dánské TV 2.  Druhý televizní kanál "DR2" byl uveden do provozu v srpnu 1996. Dne 7. června 2007 vysílatel zprovoznil celodenní zpravodajský kanál "DR Update".  V roce 2013 společnost představila nové logo, ve kterém se bílá písmena "D" a "R" objevují na černém pozadí. Nové logo se však používá pouze pro některé z rozhlasových a televizních stanic, jde například o rozhlasovou stanici "DR P3", jakož i nově zavedené televizní kanály "DR3" (vysílání od 28. ledna 2013, nahradil "DR HD") a "DR Ultra" (vysílání od 4. března 2013, nahradil "DR Update").

Rozhlasové stanice.

Společnost provozuje 10 rozhlasových kanálů, pouze 1 na FM (regionální rádio "DR P4"), 3 na FM i DAB, 6 na DAB.  První pokusy s DAB byly prováděny v roce 1995, s osmi kanály oficiálně spuštěnými v říjnu 2002. Sestavy kanálu DAB se v průběhu let změnila a od srpna 2011 vysílá 7 různých DAB kanálů, včetně čtyř kanálů na FM. Klasické FM vysílače pracují ve 3 celostátních kmitočtových sítích a vysílají P1, P2, P3 a P4, přičemž P1 a P2 se střídají v čase.  Střední vlny DR opustil v roce 2011, dlouhá vlna vysílá z na 243 kHz cca 4x denně především zprávy a předpověď počasí (tu v 05:45, 08:45, 11:45 a 17:45 místního času).

Televizní stanice.

První dánský televizní kanál začal vysílat dne 2. října 1951. Od zavedení kanál "DR2", 30. srpna 1996, již nese současný název DR1.  DR2 byla ve svých začátcích známá jako "den hemmelige kanal", v překladu "tajemný kanál", protože při zahájení jeho vysílání na celostátní úrovni nebyl vidět. Jeho raný obsah byl také poměrně úzký. Nicméně se v nedávné době stala jedním z nejsilnějších značek společnosti a při několika příležitostech získal více diváků než TV 3. DR2 se tradičně specializuje na kulturní programy, satirická komedie, hloubkové zpravodajské pořady, dokumentární filmy, a týdenní "temalørdag".  Dne 1. listopadu 2009 společnost představila tři nové kanály  DR nabízí živé přenosy DR1, DR2, DR Ramasjang, DR HD, DR K a DR Update. Společnost hostila Eurovision Song Contest v roce 1964, 2001 a 2014.

DR, do roku 1996 známá pod názvem Danmarks Radio, je dánská národní vysílací společnost, která byla založena v roce 1925 a dnes je nejstarším a největším poskytovatelem sdělovacích prostředků v Dánsku. Je jednou z 23 rozhlasových společností, které založily v roce 1950 Evropskou vysílací unii.

DR, anciennement Danmarks Radio, est l'entreprise de radio-télévision publique du Danemark. Fondée en 1925, elle est l'une des 23 entreprises de radio-télévision à avoir cofondé l'union européenne de radio-télévision en 1950. Elle est également membre de la Nordvision.


Předehra.

Novgorodská republika odolávala v první polovině 13. století tlaku Mongolských Tatarů, ale i silnému Švédsku. Švédsko mělo vždy zájem zejména o východní části Evropy a tak využilo každou šanci na vpád do této oblasti. Tu jim dal papež Řehoř IX., který chtěl pravoslavné křesťany obrátit na katolickou víru.  Vylodění švédského vojska u ústí řeky Něvy v roce 1240 vedlo Novgorodské pány a bojary k tomu, aby povolali do boje knížete Alexandra, který se postavil do čela vojska. Alexander Švédy sice zahnal, ale neporazil. Švédská vojska s potupou uprchla na širé moře.  V Novgorodu slavili vítězství. Alexandr Něvský si však uvědomoval, že Švédové se znovu vrátí, jakmile zmobilizují posily, a proto nabádal novgorodské bojary, aby urychleně posílili obranyschopnost knížectví. Bojaři však o tom nechtěli ani slyšet a začali proti Alexandrovi intrikovat. Alexandr se kvůli tlaku těchto okolností odebral mimo Novgorod.  Alexandrovy obavy se naplnily. Na podzim roku 1240 Řád německých rytířů vpadl na území Novgorodské republiky a obsadil Pskov, Izborsk a Koporje. V roce 1241 vtrhlo na území republiky křižácké vojsko z Livonska. Postup křižáků byl vcelku hladký. Novgoroďané opět povolali dvacetiletého prince Alexandra, kterého jen před časem vyhostili do Perejeslavle. Ten zanedlouho vyrazil se svým vojskem proti křižákům a dobyl Pskov a Koporje zpět. K rozhodující bitvě však došlo až na jaře následujícího roku. Toho roku tažení začalo vítězstvím křižáků nad oddílem Novgoroďanů asi 20 km jižně od města Dorpat (dnes Tartu).

Bitva.

Pod vedením knížete-biskupa Hermanna z Dorpatu se řád s pomocí estonských vojsk 5. dubna 1242 setkal s ruským vojskem u úžiny spojující jižní a severní část Čudského jezera. Vojsko křižáků mělo podle dnešních předpokladů přibližně 2 000 mužů. Většinu z nich tvořili Estonci. Ruské vojsko mělo asi 4 000–5 000 mužů, z nichž asi 1 000 bylo příslušníky Alexandrovy a Andrejovy družiny. Zbytek vojska tvořila novgorodská domobrana a mongolský kontingent.  Alexandr se rozhodl ustoupit, aby mohl vést boj na lepším místě. Sebejisté nepřátelské vojsko ho pronásledovalo přes zamrzlé jezero, kam ho chtěl Alexandr dostat. Zde se začal boj trvající několik hodin, do kterého se později zapojila i obě křídla Alexandrových lučištníků. V té době už byly méně početná rytířská vojska vyčerpána bojem a náročným pohybem po kluzkém ledě. Poté, co byli rytíři vystaveni útoku ruské jízdy a byli zatlačeni vojsky Alexandra hlouběji na ledovou plochu jezera, se jejich řady rozpadly. Mnoho prchajících se utopilo poté, co tenký led nevydržel nápor jejich těžkých rytířských koní a mužů v brnění.

Následky.

Porážka Řádu německých rytířů v bitvě na Čudském jezeře zabránila ohrožení města Pskov, významného cíle východních křižáckých výprav. Obyvatelé Novgorodu tak byli velmi úspěšní v obraně ruského teritoria, Řád německých rytířů se totiž již o další útoky tímto směrem nepokusil. Velký význam této bitvě přisuzuje zejména ruská historiografie. Alexandr byl pravoslavnou církví roce 1574 prohlášen za svatého.

Bitva na Čudském jezeře, známá i jako Ledová bitva, bylo ozbrojené střetnutí mezi Novgorodskou republikou a Livonskou větví Řádu německých rytířů, které se uskutečnilo 5. dubna 1242 na zamrzlém Čudském jezeře na hranicích dnešního Ruska a Estonska.

La bataille du lac Peïpous (, « Bataille sur la glace ») opposa, le, l'ordre Teutonique au prince de Novgorod, Alexandre Nevski, pour qui ce fut une victoire décisive.


Historie.

Po 2. světové válce začala v americké společnosti pomalu postupovat suburbanizace, kdy běloši v rámci bílého útěku začali opouštět centra měst plná černochů a přesouvat se na bezpečnější předměstí. Koncentrace černochů v centrech začala stoupat a úměrně s tím začala klesat životní úroveň. Radnice St. Louis se proti tomu ale na rozdíl od jiných měst rozhodla bojovat a odstranit černochy z centra vybudováním sídliště s dostatkem volných bytů. Cena činila 36 milionů dolarů, což bylo o 60% nad průměrem pro podobné stavby a projekt byl vnímán jako "luxusní byty pro chudé".  Sídliště bylo původně koncipováno jako segregované se dvěma částmi. V části Pruitt pojmenované po afroamerickém pilotovi Wendellu Pruittovi měli bydlet černoši a v části Igoe pojmenované po bělošském senátorovi Williamu Igoeovi zase běloši. Sídliště bylo otevřeno v roce 1954, ale v roce 1956 byl státem Missouri v rámci postupujícího afroamerického hnutí za občanská práva zrušen segregační zákon, což znamenalo houfný útěk bělochů a zabrání celého sídliště černochy. V té době bylo také nejvíce bytů obývaných - 91%, poté se začaly domy vyprazdňovat, jak z nich nájemníci kvůli vysoké míře násilí utíkali.  Míra násilností byla velmi vysoká, vraždy byly na denním pořádku a do domů se bály jezdit i policejní hlídky nebo hasiči, aby na ně nemířily z okna podomácku vyrobené střely. Projekt se stal nechvalně proslulým po celých Spojených státech. Nakonec se v prosinci 1971 státní a federální autority rozhodly celé sídliště zbourat. Demolice prvního domu proběhla v březnu 1972 a poslední dům byl zbourán v roce 1976.

Příčiny selhání.

Ukázalo se, že sestěhovat všechny nepřizpůsobivé obyvatele pod jednu střechu problémy neřeší, ale naopak je vytváří. Z toho si vzaly ponaučení celé USA a od té doby se v zemi nikdo neodvážil podobné sídliště vybudovat. Architekt Yamasaki později lamentoval: „Nedokázal jsem pochopit, jak můžou být lidé tak destruktivní.“ Suburbanizaci a bílému útěku je proto ponecháván volný průběh, zatímco menšiny zabírají centra měst (tzv. inner cities) a snižují hodnotu jejich nemovitostí.

V populární kultuře.

Záběry demolice jsou obsaženy ve filmu Koyaanisqatsi z roku 1983.

Pruitt-Igoe bylo městem vlastněné sídliště v St. Louis v americkém státě Missouri. Bylo postaveno na počátku 50. let 20. století a první nájemníci se do něj nastěhovali v roce 1954. Stavby se ujal americký architekt Minoru Yamasaki, který mimo jiné projektoval i Světové obchodní centrum („Dvojčata“) a terminál letiště v St. Louis. Sídliště byl koncipováno jako sociální ubytování, kam byli sestěhováni černoši z ghetta tvořeného nízkými domky ve střední části města. Životní úroveň se však velmi brzy po jeho otevření začala snižovat a sídliště se stalo nechvalně mezinárodně proslulé jako místo chudoby a zločinu. V důsledku toho bylo všech 33 budov v polovině 70. let zbouráno.

Pruitt-Igoe était un grand quartier d'habitat social construit dans les années 1950 à Saint-Louis (Missouri) aux États-Unis. Il comportait 33 immeubles et. Minoru Yamasaki, qui a réalisé le World Trade Center, en a été l'architecte. Ce quartier a été démoli en 1972, après seulement vingt années d'occupation.


Typy.

Zelené stěny jsou často vyrobeny z jednotlivých panelů, v kterých je ukotveno růstové médium. Lze je rozdělit podle typu růstového média, kterými jsou sypké hmoty, rohože nebo systémy složené z hliníkových kazet. Obecně platí pro všechny tyto úpravy, že jsou velmi drahé při zhotovení a velmi drahé při údržbě a péči (zálivka, hnojení, opravy). Způsoby zásobování rostlin živinami a vodou mohou být odlišné. Výhodou systémů složených z jednotlivých prvků je možnost výměny a snadné opravy. S velikostí vertikální zahrady a výškou celku obvykle narůstají náklady.

Vertikální zahrady se sypkými hmotami.

Některé z vertikálních zahrad jsou tvořeny "půdou na polici" nebo systémem typu "půda v pytli". Substrát je upevněn mezi přepážkami (v truhlíku, nádobě) nebo v kapse a pak umístěn na stěnu. Tyto systémy vyžadují výměnu substrátu alespoň jednou za rok v exteriéru a zhruba každé dva roky v interiérech. Tyto systémy se sypkými substráty nejsou vhodné pro oblasti s jakoumkoliv seismickou aktivitou. Opravy mohou být prováděny pouze umístěním půdy do otvorů na stěně, což je obtížné a chaotické. Systémy volné půdy by neměly být používány v oblastech, kde bude hodně veřejného života, protože jsou zdrojem znečištění a substráty se v průběhu času krůček po krůčku uvolňují. A to je velmi významná vlastnost, protože substráty těchto úprav mohou být snadno vyvívány pryč větrem, vyplavovány dešti. Vertikální zahrady této konstrukce by neměly být konstruovány vyšší než 8 metrů. Jsou některé systémy v Asii, které vyřešily erozi sypkých médií pomocí stínících systémů. U sypkého média v rámci vertikální zahrady dochází ale v případě seizmických otřesů ke zkapalnění směsi. Proto je nutné, aby rostliny byly připevněny k opoře, aby se zabránilo pádu rostlin (uvolněných ze substrátu) ze zdi. Systémy s volnou půdou se nejlépe hodí pro domácí zahrady, kde jsou požadovány každoroční nebo sezónní výsadby. Vertikální zahrady bez půdy a sypkých médií jsou vhodné pro všechna použití.

Vertikální zahrady s rohožemi.

Některé vertikální zahrady používají kokosová vlákna nebo plstěné podložky k vedení vody a jako oporu pro kořeny. Rohože jsou velmi tenké a ve více vrstvách. Nemohou však být oporou kořenových systémů vzrostlých rostlin déle než na tři až pět let. Voda pak už není vedena přes vlákna rohože. Jediný způsob opravy těchto vertikálních zahrad je nahrazení velkých částí vertikální zahrady odříznutím rohože ze zdi a nahrazením novou rohoží. Tento proces ohrožuje kořenové systémy rostlin na stěně a často zahubí mnoho okolních rostlin během procesu opravy. Tyto systémy je lépe používat v interiérech a jsou dobrou volbou v oblastech s nízkou seismickou aktivitou a při použití malých rostlin, které nemají velkou hmotnost. V opačném případě se může rostlina z rohože vytrhnout vlastní vahou v průběhu času nebo otřesů. Je důležité poznamenat, že rohožové systémy jsou obzvláště neefektivní pro vedení vody a často vyžadují konstantní zavlažování vzhledem k tenké povaze média, neschopnosti tkaniny zadržovat vodu a poskytnout vyrovnané zásobování kořenů rostlin vláhou. Tato neefektivnost často vyžaduje, aby tyto vertikální zahrady měly systém recirkulace vody. Tyto vertikální zahrady jsou vhodnější pro malé úpravy ne více než 2,5 m (osm stop) na výšku, kde jsou opravy snadno dokončeny.

Složené vertikální zahrady.

U vertikální zahrady složené z malých částí se používají jako prostředí k uchycení a výživu rostliny "bloky" (moduly). Ty neobsahují substrát, ani nemají podložky. Moduly mohou být vyrobeny v různých velikostech, tvarech a tloušťkách. Tyto jednotky mají tu výhodu, že vydrží déle než 10 až 15 let a mohou mít vyšší nebo nižší kapacitu zadržování vody. V závislosti na výběru rostlin pro stěnu, může být jejich pH a výživové hodnoty upraveny tak, aby rostliny měly vhodné podmínky. Jsou také snadné na údržbu a výměnu. Jsou nejrobustnější volbou pro použití na zhotovení vertikální zahrady v interiéru i exteriéru. Jsou také nejlepší volbou v oblastech, kde je třeba řešit v designu silný vítr, seismickou aktivitu nebo velkou výšku. Složené vertikální zahrady jsou lepší než jiné pro jejich dlouhou životnost a vhodnost použití za různých okolností. Jsou nejdražší z variant vertikálních zahrad pro zhotovení, ale mají nižší náklady na údržbu.

Vliv na kvalitu ovzduší.

Jsou úvahy hodnotící vertikální zahrady jako "aktivní" stěny obytné budovy. Ty aktivně vedou nebo zesilují proudění vzduchu přes rostlin listy, kořeny a pak jej směřují do vzduchotechnického systému budovy k recirkulaci po celé budově. Avšak stavební zákon stále vyžaduje všechny standardní vzduchové filtrační zařízení, která by měly být nainstalovány v každém případě, a to i přes instalaci B.C. Wolvertonem takto použité vertikální zahrady. To znamená, že aktivní stěny obytné budovy nezlepší kvalitu ovzduší do té míry, aby instalace jiných filtračních systémů zlepšující kvalitu ovzduší mohla být pominuta a došlo k úspoře nákladů. Proto je smysl dodatečných nákladů na projektování, plánování a provádění vertikální zahrady jako aktivní stěny obytné budovy ještě zpochybňován.  Oblast kvality ovzduší a rostlin je nadále třeba zkoumat. Většina prováděného výzkumu pochází ze studií NASA provedených v roce 1970 a 1980 B.C. Wolvertonem. Další studie byla také provedena na University of Guelph Alanem Darlingtonem. Další výzkumy ukázaly, že rostliny mají vliv na zdraví kancelářských pracovníků.

Vertikální zahrada je časté označení pro plochu s výsadbou rostlin, která je spíše nebo zcela svislá. Tato úprava je někdy nazývána zelená stěna, živá stěna, vegetační stěna, zelená zeď, zelená fasáda. Někdy jde o rostliny, které vyrůstají v prostředí s umělou závlahou nebo v hydroponii, jindy na ploše rozdělené do malých nádob, v dalším případě jde o rostliny pěstované v plochých panelech, které jsou později umístěny svisle. Spadají pod modro-zelenou infrastrukturu, tedy prvky jenž se snaží o větší harmonii staveb a měst s přírodou.

Alors que le mur végétalisé est généralement un mur sur lequel poussent des plantes grimpantes, les concepts de mur vivant, mur-manteaux végétalisé et mur végétal décrivent des jardins ou écosystèmes verticaux, plus ou moins artificiels. Ces parois verticales végétales ou végétalisées sont conçues tantôt comme éléments esthétiques et de décor intérieur ou extérieur (dans le cadre du jardinage urbain), tantôt comme œuvres d'art utilisant le végétal, ou encore comme éléments d'écologie urbaine. Dans ce dernier cas, ces murs, comme les terrasses végétalisées ou les clôtures végétales, peuvent contribuer à la quinzième cible HQE, ainsi peut-être qu'à la restauration de réseaux de corridors biologiques en ville notamment (technique peu à peu testée avec des espèces locales en Europe). Ils peuvent servir de refuge ou de garde-manger pour les oiseaux, les invertébrés ou les mammifères, mais ils peuvent également jouer un rôle en matière de microclimat, d'épuration des eaux, de régulation des crues urbaines et de la qualité de l'air. Le mur végétal porte aussi le nom de PCV pour « paroi complexe végétalisée verticale ». Son équivalent horizontal (PCV) est la toiture végétalisée.


Situace.

Ostrov se souřadnicemi 40° 19' jižní zeměpisné šířky a 9° 56' západní zeměpisné délky se nachází v jižní části Atlantského oceánu, asi 350 km jiho-jihovýchodně od ostrova Tristan da Cunha odkud je také spravován. Leží zhruba v polovině cesty mezi jižními cípy kontinentů Afriky a Jižní Ameriky, od Kapského Města je vzdálen okolo 2700 km a od Buenos Aires přes 3200 km. Je to jedno z nejosamělejších míst na světě, poblíž nevedou žádné pravidelné námořní trasy.  Jeho vznik je datován do třetihor kdy byl následkem sopečné činnosti odloučen od ostrova Tristan da Cunha, má za sebou dlouhou a komplikovanou horotvornou historii. Poslední, poměrně malá erupce, zasáhla ostrov asi před 2300 roky. Ostrov je tvořen převážně vyvřelou lávou a sopečným popelem, půda je většinou pokryta silnou vrstvou rašeliny.  Ostrov o rozloze 91 km2 je hornatý a zvlněná centrální plošina stoupá až do výše 900 metrů, z ní pak vystupují nejvyšší vrcholy Edinburgh Peak vysoký 910 m, Expedition Peak o 1 metr nižší, Centre Rowett o 74 m nižší a další. Kolem většiny pobřeží jsou strmé útesy. Východní strana ostrova je členěna do hlubokých prudkých údolí oddělených zubatými hřebeny. Západní strana má naopak oblé svahy přecházející v mořské útesy pod kterými se nacházejí kamenitá pobřeží posetá velkými balvany. Pouze na jižní straně se nachází terén níže než 200 m nad mořskou hladinou, ani zde však není chráněné kotviště. Kolem ostrova je mnoho drobných kamenitých ostrůvků, nejvíce jich je do vzdálenosti 100 m a žádné nejsou dále než 1000 m od břehu. Mezi největší patří Saddle Island, Penguin Island a Isolda Rock.

Historie.

Ostrov poprvé zpozoroval v roce 1505 Gonçalo Álvares, portugalský kapitán vlajkové lodě São Gabriel při druhé indické expedici portugalského objevitele Vasco da Gamy, který ho pojmenoval „Ilha de Gonçalo Álvares“. O více než 225 let později (v roce 1732) spatřil Brit Charles Gough tentýž ostrov o 400 mil východněji než byl na mapě zaznačen a pojmenoval ho "Island Gough". Tato situace byla tehdy běžná, pro nedokonalé lodní chronometry nebylo možno přesně stanovit zeměpisnou délku a po dobu asi 50 let byly na mapách ostrovy oba. Po vysvětlení omylu bylo s vzestupem britského a poklesem portugalského vlivu původní jméno opuštěno.  Počínaje rokem 1790 začali ostrov po dobu asi 30 let navštěvovat velrybáři a lovci lachtanů, do doby než jejich početná stáda zcela zdecimovali. Od roku 1900 do 1955 se o ostrov zajímal jen málokdo. Pouze v létech 1904, 1922 a 1935 přistály u ostrova menší vědecké expedice a v roce 1914 na něm po dobu tří měsíců skupina zlatokopů neúspěšně hledala v sopečném prachu diamanty. Roku 1938 byl ostrov, při návštěvě lodě královského námořnictva HMS Milford, formálně připojen ke Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. Za druhé světové války byla na ostrově provozována britská meteorologická stanice.  Od listopadu 1955 pobývala na ostrově po dobu šesti měsíců britská vědecká expedice studující floru, faunu i geologii ostrova a prováděla meteorologická pozorování.

Podnebí.

Ostrov leží blízko bouřkového pásu řvoucích čtyřicítek s nekonečnými cyklónami doprovázenými silnými vichřicemi vanoucími obvykle východním směrem nebo silnou mlhou. Na ostrově velmi často a intenzivně prší, ročně okolo 3000 mm. Průměrná teplota je na ostrově +11,5 °C, v létě stoupá i nad +15 °C, nejnižší bývá okolo 0 °C.

Flora a fauna.

Místo, na kterém se ostrov nachází, je jedno z nejméně navštěvovaných míst. Příroda tam není narušena lidskou činností a mimo zavlečené myši domácí tam nyní nežijí žádní savci, dříve dovezené kozy a ovce již byly vyhubeny. Místy je ostrov hustě porostlý trávou, kapradinami a mechem. Na vysokých skalnatých útesech jsou jedny z největších kolonií mořských ptáků. Na ostrově bylo zaregistrováno přes 50 druhů ptáků, z nichž 22 tam hnízdí. Jsou to např. albatros stěhovavý, albatros pestrozobý, chaluha subantarktická a mnozí chřástalovití, rybákovití, trubkonosí a z nich hlavně buřňákovití. Velká hnízdiště tam mají také tučňáci skalní a řada lachtanů, na ostrov se také vrací vyvádět mladé i rypouši sloní. U pobřeží jsou místa bohatá na langusty.  Žijí tam také dva suchozemské endemické druhy ptáků — rovetie zelená z čeledi strnadovitých a slípka tristanská z čeledi chřástalovitých. Na ostrově vyrůstá dvanáct endemických druhů rostlin.  V současnosti se řeší likvidace rozmnožující se myši domácí, která napadá ptáčata drobnějších ptáků, a zastavení expanze zavlečené půdokryvné rostliny úrazníku položeného, jež se velmi rychle šíří.

Vědecká činnost.

V roce 1956 byla původní vědecká a meteorologická stanice pronajata Jihoafrické republice. Stanice od té doby, jako součást sítě jihoafrické meteorologické služby, provádí svá pozorování nepřetržitě. Protože se studené fronty blíží k Africe od jihozápadu, jsou její informace zvláště důležité pro předpověď zimního počasí.  Původní základna byla umístěna tak, aby byla skalisky chráněna před větry a usnadňovala přístup do vnitrozemí. Pro meteorologické pozorování to nebylo příliš vhodné místo a proto byla v roce 1963 vybudována nová v nadmořské výšce 150 m v zátoce Transvaal Bay na jihu ostrova. Na základně se v ročních turnusech střídá asi šest meteorologů. Vodu získávají z horské říčky a elektrickou energií vyrábějí za pomoci dieselového generátoru, potraviny a vše ostatní vozí z 2700 km vzdáleného Kapského města. Na ostrově není přístav a zásoby na celý rok jsou z lodi vykládány vrtulníkem nebo ramenem jeřábu pevně zabudovaného ve skále.

Ochrana ostrova.

Roku 1977 bylo 3 mílové okolo ostrova rozšířeno na 12 mílové, od roku 1983 byl vydán zákaz lovu velryb v okruhu 200 mil a ostrov byl vyhlášen za chráněnou přírodní rezervaci. Na samotný ostrov není bez svolení orgánů z Tristan da Cunha vstup povolen. Výletní lodě smí připlouvat pouze do přístaviště u meteorologické stanice, na ostrově nejsou pro turisty žádná zařízení.  Roku 1995 byl Goughův ostrov pro svou unikátnost zapsán organizaci UNESCO do seznamu Světového dědictví a v roce 2004 byla tato chráněná lokalita rozšířena o Nepřístupný ostrov.

Goughův ostrov () je ostrov v jižním cípu Atlantského oceánu. Je součásti Britského zámořského území Svatá Helena, Ascension a Tristan da Cunha. Ostrov nemá trvalé obyvatele.

L'île Gough [gɔf], aussi connue sous le nom de Gonçalo Álvares, est une des îles de l'archipel britannique Tristan da Cunha, située sur les quarantièmes rugissants dans l'Atlantique Sud.


Historie.

Tohle místo bylo osídleno přibližně 1000 let př. n. l. Poprvé bylo toto místo nazváno jako Lerwick v 17. století, kdy tady byl vybudován rybářský přístav. V 17. století byl hlavně zdejší přístav, ve kterém byly hlavně dřevěné budovy vypáleny obyvateli sousedního města Scalloway, protože obyvatelům Scalloway se nelíbilo, že hlavním městem Shetland by měl být Lerwick plný opilých námořníků. V polovině 17. století byla u města vybudována pevnost Charlotte a podél pobřeží a u pevnosti byly postaveny kamenné domy. V roce 1702 bylo město opět vypáleno, tentokrát francouzským námořnictvem. Jako hlavní město Shetland byl Lerwick zvolen v roce 1708, když se tu dařilo rybolovu a obchodování. V tomto období byla postavena i Lerwická radnice. Díky těžbě ropy v Severním moři v 70. letech 20. století přibývali další obyvatelé a proto bylo město rozšířeno o další velká sídliště.

Název.

Název města pochází z norštiny, do poloviny 19. století se používal název Norn což byl původní Norský název Leirvik přeložený do angličtiny. Leirvik je název spojený z dvou norských slov: Leir → hlína a Vik → zátoka. Dnes se používá do angličtiny zkomolený název z Leirvik → Lerwick.

Demografie.

V roce 2011 bylo v Lerwicku. Nezaměstnaných bylo 2,5 % obyvatel.

Podnebí.

Lerwick patří pod mírné oceánické podnebí. Teploty jsou velmi mírné, nejvyšší letní teploty dosahují jen 15 - 20 a nejnižší zimní 0 až -5. Rozdíly mezi nejnižší a nejvyšší denní teplotou jsou také velmi malé. Dnů s deštěm (nad 1mm) je v průměru 201,6 ročně. A dnů s mrazem 35 ročně. Počet hodin slunečního svitu je v průměru ročně 1110 hodin. Průměrná roční rychlost větru je 27 km/h.

Architektura.

Lerwick má zvláštní architekturu, v centru města jsou uličky úzké a domy spíše nízké. Dál od centra města jsou spousty kamenných šedých neomítnutých domů, novější domy bývají z cihel a omítnuty a nebo ze dřeva. Vyjma domů v centru má naprostá většinu domů jednu společnou věc. Každý dům je v půlce rozdělený na 2 geometricky stejné poloviny a v každé polovině může bydlet jiná rodina nebo jiná část rodiny. Jsou to vlastně dvojdomy se společnou zdí. Jednotlivé domy jsou spíše výjimka.

Doprava.

Do Lerwicku se dá dostat letecky, s přistáním v letišti Sumburgh. Do Sumburghu létají letadla z Edinburghu, Aberdeenu, Kirkwallu a Glasgow. Také je jedna příma mezinárodní linka ze Sumburghu do Norského Bergenu. Ze Sumburghu je nutno se dostat do Lerwicku autobusem.. Také je možné se sem dostat lodí z Aberdeenu nebo Kirkwallu. Autobusovou dopravu zajišťuje po Lerwicku a jeho okolí firma ZetTrans. V Lerwicku jezdí i autobusy MHD, dopravce John Leask & Son, spadajícího pod ZetTrans (linky na celých Shetlandách jsou rozděleny podle čísel, MHD Lerwick má číslo 1), autobusy MHD mají povětšinou hodinové intervaly a jezdí každý každý den.

Zdravotnictví.

Hlavní nemocnice pro Lerwick a Shetlandy je Gilbert Bain hospital, zabývající se všeobecným lékařstvím a základními chirurgickými zákroky. Je zde také porodnice a praktičtí lékaři.

Média.

Z Lerwicku vysílá několik rádií: SIBC, BBC Radio Shetland a BBC Radio Scotland. Místní noviny, vycházející jednou za týden jsou Shetland Times. Také odsud vysílá televizní program Shetland Television.

Externí odkazy.

Lerwick - Wikivoyage

Lerwick je hlavní město a přístav Shetland. Je to také nejsevernější město Spojeného království. Obyvatelstvo Lerwicku živí hlavně rybolov, dále je to významný přístav a v blízkosti města probíhá těžba ropy. V Lerwicku jsou 3 školy. 2 základní a jedna vysoká. Kulturně má Lerwick nejblíže k Norsku.

Lerwick est depuis 1708 la capitale administrative et économique de l'archipel des Shetland (Écosse) située sur la côte est, ayant succédé à Scalloway, sur la côte ouest. Comptant habitants, Lerwick est un port naturel bien abrité du fait de l'existence de l'île de Bressay juste en face ; il existe du reste un projet de pont pour relier Bressay à Lerwick.


Katedrála svatého Jana Křtitele (Vratislav)

Historie.

Kostel Přemyslovců.

První kostel na místě dnešní katedrály nechali vystavět v 10. století Přemyslovci. Jednalo se o jednolodní stavbu postavenou z přírodního kamene, která byla asi 25 metrů dlouhá a měla výraznou příčnou loď a apsidu. Po dobytí Slezska Poláky pod vedením Boleslava Chrabrého z rodu Piastovců a založení vratislavské diecéze okolo roku 1000, byl původní český kostel zničen a nahrazen větší bazilikální stavbou.

První bazilika.

Nová budova sestávala ze třech lodí, byla v ní vybudována krypta a na východní straně se nacházely dvě věže. Tato bazilika však byla okolo roku 1039 zničena, zřejmě armádou Břetislava I.

Románský kostel.

V první polovině 11. století za vlády knížete Kazimíra I. byl na tomto místě postaven větší románský svatostánek, který byl roku 1158 na příkaz biskupa Waltera z Malonne přestavěn.

Dnešní katedrála.

Současnou podobu získala katedrála ke konci mongolské invaze do Evropy. Tehdy došlo k rozsáhlému přebudování kostela ve stylu slezské cihlové gotiky. V roce 1244, kdy začala výstavba chóru s ochozem, to byla první cihlová budova v Polsku. Biskup Nanker z Oxy nechal roku 1341 ke chrámu přistavět loď se sakristií.

Poškození stavby.

Při požáru z 19. června 1540 přišel kostel o střechu a trvalo 16 let než byla vybudována nová v renesančním stylu. Další požár postihl katedrálu 9. června roku 1759. Tentokrát byly poničeny věže, sakristie, opět střecha a chór. Toto poškození stavitelé opravovali po dalších dlouhých 150 let. V 19. století nechal Karl Lüdecke přebudovat interiér a západní část kostela v novogotickém slohu. Další přestavbu kostela navrhl německý architekt Hugo Hartung na počátku 20. století. Tentokrát se jednalo hlavně o věže, které byly poničeny v roce 1759.  Při obléhání Vratislavi a těžkém bombardování Rudou armádou v posledních dnech druhé světové války byla stavba ze 70 % srovnána se zemí. Některé zachráněné část interiéru jsou dnes k vidění v Národním muzeu ve Varšavě. Po válce proběhla celková rekonstrukce kostela, která byla dokončena roku 1951, kdy byla katedrála znovu vysvěcena arcibiskupem Stefanem Wyszyńskim. V následujících letech byly dále prováděny dílčí opravy a renovace. V roce 1991 byl věžím navrácen původní kuželovitý tvar.

Popis budovy.

Katedrála svatého Jana Křtitele má dnes podobu trojlodní orientované baziliky s chórovým ochozem. Do katedrály jsou prolomeny tři vstupy – hlavní západní portál a dva novější vchody ze severu a jihu.

Varhany.

V katedrále svatého Jana Křtitele ve Vratislavi se nachází největší varhany na území Polska. Nástroj byl postaven roku 1913 německou firmou "E. F. Walcker & Cie." z Ludwigsburgu. Ve své době se jednalo o největší varhany na světě, které byly původně postaveny pro Halu století.

Katedrála svatého Jana Křtitele neboli Vratislavský dóm (, ) je ústředním chrámem ve Vratislavi a katedrálou vratislavské diecéze. Budova stojí na Tumském ostrově a současná stavba je v pořadí čtvrtým kostelem na tomto místě. Katedrála je značně okázalá a je známá tím, že má nejvíce vitráží v celém Polsku.

La Cathédrale Saint-Jean-Baptiste de Wrocław est la cathédrale catholique de Wrocław et située en Silésie (Pologne). Elle a été construite en style gothique de 1244 à 1341. Ses tours jumelles mesurent de hauteur.


Geografie.

Rozloha rajónu je necelých 1604 km2. Rajón hraničí s Kalinkavickým rajónem, Chojnickým rajónem, Naroŭljanským rajónem, Jelským rajónem, Lelčyckým rajónem a Petrykaŭským rajónem Homelské oblasti.  Hlavními řekami jsou Pripjať a její přítoky Trjemlja, Ipa, Něnač, Tup, Mytva, Salakuča, Skalodzina a Krapiŭna a také Čerceň – přítok Slavěčny.

Historie.

Rajón byl založen 17. července 1924.

Ekonomika.

V roce 2010 průmyslové podniky vyrobily zboží či poskytly služby v celkovém objemu 13,906 bilionů rublů.  Celkem je ve městě Mazyr a celém rajónu 30 průmyslových podniků, hlavními zaměstnavateli je závod na zpracování ropy, kde se vyrábí motorový benzin, motorová nafta, topné oleje a asfalt. Podnik vyrobí 95,3 % produkce rajónu.  Dalšími většími podniky jsou:  — ОАО «Mazyr'soľ» – dobývání a výroba jedlé soli.  — ОАО «Bjelaruskabjeľ» – výroba montážního a žáruvzdorného vedení, silových a řídících kabelů, zemědělských kabelů, komunikačních kabelů a různých kabelů pro speciální určení z měděného a hliníkového drátu.  — RUP "Mazyrský kombinát na výrobu lékařských a alkoholických výrobků «Etanol»" – výroba vína, vodky, likérů a destilátů.  — RUP «Mazyrskoj zavod sjeľskochozjajstvjennogo mašinostrojenija» zemního plynu a ropy, domácích kotlů.  — RUP «Мозырский завод сельскохозяйственного машиностроения» – výroba topných těles, zemního plynu, ropy a domácích kotlů.  — OAO "Mazyrský strojírenský závod" – výroba lesní techniky.  — KPUP "KOLOR" – tiskařská společnost.  — OAO «Mazyr'drjev» – zpracování dřeva a výroba nábytku.  — ОАО "Mazyrský oděvní závod «Nadeks» – výroba oděvů (trika, halenky).

Doprava.

Rajónem prochází železniční trať Kalinkavičy – Ovruč a silniční komunikace Mazyr – Ovruč, Mazyr – Naroŭlja, Mazyr – Ljelčycy, Mazyr – Pjetrykaŭ. Na řece Pripjať je provozována i vodní doprava.

Mazyrský rajón (bělorusky "Мазырскі раён", ukrajinsky "Мозирський район", rusky "Мозырский район") je územně-správní jednotkou na jiho-západě Homelské oblasti v Bělorusku. Administrativním centrem rajónu je město Mazyr (bělorusky "Мазыр", rusky "Мозырь").

Le raïon de Mazyr (en, "Mazyrski raïon") ou raïon de Mozyr (en, "Mozyrski raïon") est une subdivision de la voblast de Homiel ou Gomel, en Biélorussie. Son centre administratif est la ville de Mazyr.


Děj.

Lena Adams Foster (Sherri Saum) a Stef Adams Foster (Teri Polo) jsou pár žijící v San Diegu v Kalifornii. Lena pracuje v místní škole Anchor Beach a Stef pracuje jako policistka, společně vychovávají tři děti: Stefina biologického syna z předchozího manželství Brandona (David Lambert) a adoptovaná dvojčata Jesuse (Noah Centineo) a Marianu (Cierra Ramirez). V pilotní epizodě pár souhlasí, že pod svá křídla vezmou problémovou dívku Callie (Maia Mitchell) a jejího bratra Juda (Hayden Byerly). Jejich život se stává více komplikovaný, rodina se musí vypořádat se Stefiným partnerem v práci, jejím ex-manželem Mikem (Danny Nucci), Marianou, která se tajně stýká se svojí drogově závislou matkou, a narůstající přitažlivostí mezi Brandonem a Callie.

Produkce.

Koncept.

Za seriálem stojí otevření gayové Bradley Bredeweg a Peter Paige, kteří chtěli napsat drama, které ovlivní "moderní americké rodiny". Původně chtěli psát o dvou gay otcích, kteří vychovávají děti, ale to už v televizi bylo a tak začali přemýšlet o dvou ženách.

Vývoj.

Tým představil seriál Jennifer Lopez prostřednictvím jejich kamaráda, který pracoval v její produkční firmě Nuyorican Porductions. Na straně s Jennifer týmem hledal stanici, která by seriál vysílala a našli ABC Family. 6. července 2012 The Hollywood Reporter oznámil, že Jennifer Lopez a její produkční firma Nuyorican Productions rozvíjí hodinové drama pro ABC Family s výkonnými producenty Simonem Fieldsem, Gregorem Gugliottou a tvůrci Peterem Paigem a Bradem Bredewegem.

Casting.

23. srpna 2012 bylo oznámeno, že ABC Family objednává pilotní díl k seriálu "The Fosters", který bude vyprávět příběh lesbického páru, který v 21. století vychovává adoptované děti a děti z pěstounské péče. 24. září 2012 bylo oznámeno, že Teri Polo a Sherri Saum byly obsazené do dvou hlavních rolí, Stef Adams Foster a Leny Adams Foster. 6. února 2013 bylo oznámeno, že ABC dalo seriálu zelenou a natáčení mohlo začít. 11. dubna 2013 TV Guide ukázal světu první oficiální fotku obsazení seriálu, první trailer se objevil 19. dubna 2013.

Vysílání.

Premiéra seriálu byla 3. června 2013 a běželo prvních deset dílů. 30. července 2013 byla objednána plnohodnotná řada a přidalo se dalších jedenáct dílů, seriál se na obrazovky vrátil 13. ledna 2014. 11. října 2013 ABC obnovilo seriál pro druhou řadu, která měla premiéru 16. června 2014. Letní finále bylo stanoveno na 18. srpna 2014. V červenci ABC Family oznámilo vánoční speciál, který měl premiéru v prosinci a druhá polovina druhé řady měla premiéru v lednu roku 2015. 13. ledna 2015 získal seriál třetí řadu, která měla premiéru 8. června 2015 a její druhá polovina pak 25. ledna 2016. V listopadu 2015 stanice oznámila natáčení čtvrté řady, ta měla premiéru 20. června 2016. Pátá řada byla potvrzena 10. ledna 2017. Dne 3. ledna 2018 stanice oznámila zrušení seriálu po odvysílání páté řady. Řada se skládala také z třídílného finále, které se vysílalo ve dnech 4.–6. června. Finále také sloužilo jako uvedení spin-offu seriálu nazvaného "Good Trouble", ve kterém si zahrají Cierra Ramirez a Maia Mitchell. První řada bude mít třináct dílů a bude sledovat život Callie a Mariany v jejich další části dospělého života.

Webové díly.

27. ledna 2014 bylo ABC Family potvrzen spin-off seriálu "The Fosters", který se jmenuje "The Fosters: Girls United" a jedná se o 5 webových dílů, které sledují příběhy dívek z domova. V seriálu se objevily Maia Mitchell, Daffany Clark, Cherinda Kincherlow, Annamarie Kenoyer, Alicia Sixtos, Hayley Kiyoko, a Angela Gibbs.

The Fosters je americký rodinný televizní seriál stanice Freeform (dříve ABC Family). Seriál sledoval život rodiny Fostersových, která se skládala z lesbického páru (hraje Teri Polo a Sherri Saum), který vychovával své biologické, adoptované děti a děti z pěstounské péče (hrají David Lambert, Maia Mitchell, Noah Centineo (dříve Jake T. Austin), Cierra Ramirez a Hayden Byerly)

The Fosters, ou "Les Foster" au Québec, est une série télévisée américaine en de créée par Bradley Bredeweg et Peter Paige, et diffusée entre le et le sur et en simultané sur au Canada.


Geografie.

Rozloha rajónu je necelých 2 917 km2, z toho 55,7% území zaujímají lesy — převážně borovice a olše, asi 14% připadá na řeky, jezera, mokřady a umělé nádrže a 24,1 % zabírá zemědělská půda. Rajón hraničí s Petrykaŭským a Lelčyckým rajónem v Homelské oblasti, se Stolinským a Luniněckým rajónem v Brestské oblasti a také s Ljubanským a Salihorským rajónem v Minské oblasti.  Na jihu rajónu se rozkládá národní park „Prypjacki“, který je součástí státní krajinné rezerace „Střední Pripjať“, dále rezervace „Turaŭski luh“, Leninská lovecká rezervace a Žytkavická biologická rezervace.  Přes území rajónu protékají hlavní vodní toky běloruského Polesí, nejdůležitější je řeka Pripjať a její Sluč, Scviga, Skrypica a Navuc. V rajónu se nachází mnoho jezer, například Čyrvonaje (Červené jezero, největší jezero v Polesí), Bjelaje, Najda, Vuscečyna a další.  Jsou zde velká naleziště ropných břidlic, hnědého uhlí, stavebního kamene, hlíny, rašeliny, soli a malé zásoby kovů vzácných zemin. Známé zásoby rašeliny jsou odhadovány na 126 700 000 tun, kaolinu na 17 700 000 tun, ropných břidlic na 1 181 000 000 tun a soli na 1 400 000 000 tun.

Historie.

Rajón byl součástí Minského vojvodství, po dělení Republik obou národů se stal součástí Minské gubernie, kde byl nejprve součástí Davyd-Haradockého újezdu a poté Mozyrského újezdu.  Dne 17. července 1924 byla Žytkavická volosť přejmenována na Žytkavický rajón. Žytkavičy bylo dlouho jen městečkem, ale 27. září 1938 získalo statut obce. Současné hranice rajón získal v roce 1962.  V říjnu 1971 Žytkavičy obdrželo status města.  Rajón byl významně ovlivněn havárii Černobylské jaderné elektrárny z roku 1986 a povodněmi v roce 1993.  V roce 1992 bylo v rajónu obnoveno Turaŭské a Mazyrské biskupství, které bylo založeno v roce 1005 krátce po svěcení Rusi.

Obyvatelstvo.

V rajóně žilo k roku 2012 celkem 40 838 obyvatel, z toho v městských oblastech žilo 18 700 osob (15 800 ve městě Žytkavičy a 2 900 ve městě Turaŭ). Hustota obyvatelstva činí 13,5 obyvatel na km2.  Ze sčítání lidu z roku 2009 vyplynulo, že 95.1 % obyvatelstva jsou Bělorusové, 2,7 % Rusové a 1,1 % Ukrajinci.

Vzdělávání a kultura.

Rajón má 7 základních a 21 středních škol. Ke kulturním institucím v Žytkavickém rajónu patří 52 klubů a 39 knihoven, 3 umělecké školy, 1 dětská hudební škola a Turaŭské muzeum.

Ekonomika.

Hlavními společnostmi jsou Žytkavický závod na výrobu motorů, závod na výrobu rašelinových briket «Čjevonoje», «Ljespromchoz», «Ljeschoz» a Turaŭská konzervárna.  Páteří ekonomiky v rajónu je zemědělství. Žytkavický rajón se specializuje na výrobu mléka, masa, obilí, brambory, kukuřice, cibule a hrášku.  Zemědělská půda pokrývá 52 835 hektarů a orná půda pokrývá 23 069 hektarů. Celkové množství hovězího dobyteka v zemědělských závodech rajónu čítá asi 23 300 zvířat, z toho prasat asi 2 900 kusů. V rajóně fungují také pokusná rybářství «Bjeloje» a «Krasnaja Zorka».

Doprava.

Dopravní infrastruktura se skládá ze železniční tratě Brest — Homel, ze silničního spojení Kobryn — Homel, P88 Žytkavičy — Davyd-Haradok — Stolin — ukrajinská hranice, P128 Turaŭ — Lelčycy — Slovječno. V rajóně se nachází malá část silničního spojení P23 Minsk — Mikašjeviči. Na řece Pripjať je možno použít i vodní dopravu.  V roce 1986 byl v blízkosti obcí Borki a Černicy přes řeku Pripjať postaven most s délkou více než jednoho kilometru, který propojil obě části rajónu a hraje obrovskou roli v jednotě regionu.

Žytkavický rajón (bělorusky "Жыткавіцкі раён", ukrajinsky "Житковицький район", rusky "Житковичский район") je územně-správní jednotkou na západě Homelské oblasti v Bělorusku. Administrativním centrem rajónu je město Žytkavičy (bělorusky "Жыткавічы", rusky "Житковичи").

Le raïon de Jytkavitchy (en, "Jytkavitski raïon" ; en, "Jitkovitchski raïon") est une subdivision de la voblast de Homiel ou Gomel, en Biélorussie. Son centre administratif est la ville de Jytkavitchy.


Životopis.

Narodil se v Londýně, v části Westminster. Je židovského vyznání, bar micva měl u Zdi nářků v Izraeli. Navštěvoval školu v severním Londýně Highgate School.

Kariéra.

Filmový debut zažil v roce 2012 v mini seriálu "Doktor Živago". Zároveň se objevil v komedii "Sixty Six", jako Bernie Rubens, po boku Heleny Bonham Carter, Eddiho Marsana a Catherine Tate. Gregg si také zahrál roli JJ v Disney Channel komedii "As the Bell Rings", pracoval na CBBC dětské sci-fi show "Dobrodružství Sarah Jane" (spin-off Pána času), dále hrál Adama ve dvou epizodách třetí sérii "The Mad Woman in the Attic". Na televizi Disney Channel hrál ve filmu "Pass the Plate" roli Gregga z Velké Británie. Zahrál si hostující postavu v seriálu "Kouzelníci z Waverly", kde hrál přítele Alex Masona Greybacka.  V roce 2010 navštívil Nový Zéland kvůli natáčení filmu "Avalonská střední", který měl premiéru 12. listopadu 2010. Dále zahrál roli Masona Greybacka ve filmu "" který měl premiéru 15. března 2012. V roce 2012 získal roli v americkém drama seriálu "Prolhané krásky", kde se objevil jako Wesley Fitzgerald, bratr Ezra Fitze. V únoru 2013 bylo oznámeno, že získal roli Juliana Finemana v televizní adaptaci Lauren Oliver novely "Delirium". 8. května bylo stanicí FOX oznámeno, že seriál nebyl vybrán. V roce 2013 získal roli Liama Bookera v seriálu stanice MTV "Předstírání". Seriál byl však v roce 2016 zrušen. V roce 2017 se objevil v hlavní roli seriálu "Runaways".

Osobní život.

Gregg chodil s Bellou Throne od roku 2014 do roku 2016. Od roku 2018 chodí s modelkou Michelle Randolph.

Gregg Sulkin (* 29. květen 1992, Londýn, Anglie) je anglický herec. Nejvíce se proslavil seriály kabelové televize Disney Channel "As The Bell Ring" a "Kouzelníci z Waverly". V roce 2010 se objevil v originálním filmu téže stanice "Avalonská střední" a v televizním speciálu "". V roce 2013 získal roli na MTV v seriálu "Předstírání". Jako Ezrův mladší bratr se objevil v seriálu "Prolhané krásky". V roce 2017 se objevil v hlavní roli seriálu "Runaways".

Gregg Sulkin est un acteur britannique né le à Londres, travaillant principalement aux États-Unis. Il fait ses débuts au cinéma en 2006 dans le film britannique "Sixty Six", et se fait par la suite connaître pour ses apparitions dans les séries télévisées comiques de Disney Channel "Trop la classe!" ("As the Bell Rings") et "Les Sorciers de Waverly Place", "Pretty Little Liars". En 2010, il joue dans le téléfilm "". De 2014 à 2016, il a interprété le rôle principal masculin dans la série télévisée "Faking It".


Hra.

Samotné hraní je rozděleno do několika základních módů.

Team Deadmatch..

Hráči rozděleni do dvou týmů, do modrého (Agatha knights) a červeného (Mason order). Vyhrává team s největším skóre.

Free For All.

Stejné jako Team Deadmatch, jen každý za sebe.

TeamObjective.

Hra rozdělena na dva týmy, z nichž jeden brání stanovené pointy a druhý se je snaží zničit. Po zničení těchto pointů (různé sochy, podpalování budov atd.) se hra posouvá o něco dále k dalším pointům ke zničení. Bránící tým vyhraje tak, že udrží pointy do skončení časového limitu.

Last Team Standing.

Hra rozdělena na dva týmy. Vyhrává tým s posledním žijícím hráčem.

Duel.

Hrači se navzájem vyzývají v seznamu k duelům. Duel zvítězí ten, kdo vyhraje 3 zápasy. Celý mód vyhrává hráč s největším počtem vyhraných duelů.

Postavy (classy).

Ve hře jsou implementovány 4 základní postavy s odlišnými vlastnostmi: Man At Arms, Vanguard, Knight, Archer. Každá z těchto postav při sobě nosí Primární, sekundární a speciální zbraň. Primární zbraň je určena pro boj, sekundární potom bývá zpravidla menší a mrštnější.

Man At Arms.

Lehce obrněný pěšák disponující velkou rychlostí a mrštnosti. K realizaci své mrštnosti využívá rychlé úskoky a rychlé zbraně s malý dosahem. Může nosit šavle, krátké meče, obourční tyč, zápalné lahve, štíty.

Vanguard.

Středně rychlý šermíř, se speciální schopností útoku skokem (charge). Při sobě nosí dlouhé meče, kopí, halapartny, vrhací sekyrky, kouřové granáty.

Knight.

Pomalá a těžce obrněná postava, nosící ty nejtěžší zbraně. Disponuje meči, šavlemi, sekyrami, palcáty, řemdichy, štíty a vrhacími předměty.

Archer.

Nejslabší jednotka primárně určená na dálku. Lze vyzbrojit kušemi se štíty, luky a vrhacími praky a kopími. Jako sekundární zbraň může nosit velice rychlé dýky.

Hráčské modifikace.

Chivalry: Medival Warfare je hra běžící na Unreal Engine 3. Proto je zde velká variabilita módů ze strany hráčů.

Star Wars.

Mód dávající postavám vzhled postav z této legendární série. Postavy také skáčou výše než v klasickém Chivalry a místo střelných zbraní nosí laserové pistole.

Horde.

Hráči společně likvidují útočící hordy vojáků. S levely se zvyšuje počet útočících vojáků. V tomto módu funguje itemshop, kde lze nakupovat v průběhu hry. Hra končí úmrtím všech hráčů.

Giant Slayers.

Free For All mód s modifikací růstu postav vzhledem k počtu zabití nepřátel. Čím více zabití, tím větší a odolnější je hráč oproti ostatním. Po úmrtí hráč ztrácí svoji velikost.

Další módy.

Black Knight, Mercs, CompMod.

Chivalry: Deadliest Warrior.

Mód od vývojářů zosobňující stejnojmenný dokument o nejlegendárnějších válečnících a soubojích mezi nimi. Lze zakoupit jako dodatek na Steamu.  Ve hře jsou implementovány speciální módy jako například Multi-team deadmatch (Hráči bojují za jednotlivé druhy válečníků spolu) a speciální Last Team Standing, kde vyhrává poslední přeživší z týmu jednoho typu válečníka.

Obsahuje 6 typů válečníků.

Sparťan.

Hlavní zbraní oštěp, který může vrhnout po ostatních. Sekundární zbraň krátký spartský meč. S sebou si vždy do bitvy nosí typický štít, kterým lze udeřit nepřítele.

Viking.

Využívá sekyry, meče, oštěpy, dlouhé sekyry a dřevěný štít. Vše lze po někom hodit. Lze nosit i dvě sekyry nebo dva meče v rukou, popřípadě několik u sebe pro opakovaný hod.

Samuraj.

Specialitou jsou katany, které lze tasit ve správný okamžik a tím způsobit nečekaný útok. Jako jediný má v tomto módu luk.

Ninja.

Velmi rychlý a tichý válečník. Obdoba Man At Arms díky jeho manévrovatelným kotoulům do všech stran. Používá velmi rychlé zbraně a speciální omračovací vajíčka s nadrceným sklem k oslepení protivníka.

Pirát.

Unikátní oproti ostatním díky schopnosti využívat pirátské palné zbraně. Může se napít rumu a tím se vyléčit, nicméně bude opilý.

Rytíř.

Postava nejvíce podobná klasické hře Medieval Warfare vzhledem ke klasickým zbraním rytíře jako je meč, štít, kuše a halapartna.

Chivalry: Medieval Warfare je akční bojová online hra vytvořena a vydána společností Torn Banner Studios. Hra se odehrává ve středověku, přibližně ve 12. století. Hraje se vždy na uzavřené mapě. Ve většině módů jsou hráči rozdělěni do dvou týmů, modrého (Agatha knights) a červeného (Mason order). Výjimkou jsou módy Free for all a Duel. Hra je dostupná na Steamu. Ve hře funguje systém postupného levelování hráčů a následné odemykání zbraní ve hře.

Chivalry: Medieval Warfare est un jeu vidéo indépendant d'action multijoueur avec une vue à la première personne développé par Torn Banner Studios avec le moteur de jeu Unreal Engine. Ce jeu se déroule dans un univers médiéval. Il a été mis en vente le 16 octobre 2012. Le jeu est basé sur le mod pour "Half-Life 2" intitulé "Age of Chivalry".


Život.

Maurice Leloir se narodil jako syn malíře a portrétisty Augusta Leloira (1809-1892), který mu s jeho matkou, akvarelistkou Heloisou Colinovou (1820-1874), poskytl umělecké vzdělání, obdobně jako jeho staršímu bratrovi, také malíři Alexandrovi-Louisovi Leloirovi (1843-1884). Svá díla začal vystavovat v Salónu francouzských umělců (Salon des artistes français) a roku 1879 se stal zakládajícím členem a předsedou Společnosti francouzských akvarelistů (Société des aquarellistes français). Těžiště jeho tvorby je však v knižních ilustracích.  V letech 1882-1896 se podílel na ilustracích Molièrova díla, roku 1884 získal uznání za své ilustrace ke knize "Sentimentální cesta po Francii a Itálii" od Laurence Sterna a roku 1885 za ilustrace k "Manon Lescaut" od Abbé Prévosta. Světovou proslulost pak získal roku 1894 ilustracemi k Dumasovu románu "Tři mušketýři" a později k jeho dalšímu románu "Paní z Monsoreau". Ilustroval také například "Vyznání" od Jeana-Jacquesa Rousseaua, pikareskní romány "Lazarillo z Tormesu" či "Gil Blas" od Alaina-Reného Lesage.  Leloir byl také velkým odborníkem v oblasti historie módy. Napsal o této problematice několik knih a v lednu roku 1907 založil Společnost pro dějiny odívání (Société de l'histoire du costume) a stal se jejím předsedou. Byl sběratelem historických kostýmů a svou sbírku více než dvou tisíc kostýmů z různých období věnoval roku 1920 Muzeu dějin Paříže. Roku 1928 pobýval v Hollywoodu, kde navrhl stavby a kostýmy pro americký němý film "Železná maska" (The Iron Mask) natočený podle Dumasova románu " Tři mušketýři ještě po deseti letech" s Douglasem Fairbanksem v hlavní roli.  Za svého života zorganizoval několik výstav historických kostýmů. Roku 1899 obdržel Řád rytíře čestné legie. Jeho rozsáhlý slovník "Slovník oděvů a doplňků" vyšel až po jeho smrti.

Maurice Leloir (1. listopadu 1853, Paříž – 7. října 1940 tamtéž) byl francouzský malíř, grafik, ilustrátor, historik, spisovatel, sběratel, organizátor výstav, předseda Společnosti francouzských akvarelistů a zakladatel Společnosti pro dějiny odívání.

Maurice Leloir, né le à Paris où il est mort le, est un illustrateur, aquarelliste, dessinateur, graveur, écrivain et collectionneur français.