Vývoj hvězd na HR diagramu.

Hvězdy velmi malých a malých hmotností (do 1,4 M).

V bodě 1 se v mezihvězdném zárodečném mračnu začíná tvořit hvězda (často se rodí více hvězd a vznikají tak dvojhvězdy či dokonce hvězdokupy). Tato fáze trvá nejvýše několik set milionů let.  Nabýváním hmoty ze zárodečného mračna dochází ke gravitačnímu smršťování, které zvyšuje teplotu protohvězdy. Díky tomu se zažehnou jaderné reakce a protohvězda se stává hvězdou. K této proměně dochází na Hayashiho linii (bod 2). Ovšem z důvodu pomalého pohybu fotonu od středu hvězdy k povrchu se první záření dostane ven až za několik milionů let. V té době se „odfoukne“ většina zbylého zárodečného oblaku, z kterého se za několik set milionů let mohou vytvořit planety.  Ve hvězdě se postupně vyrovnává tlak plynu a gravitace a sestupuje na hlavní posloupnost (bod 3). Na hlavní posloupnosti se nacházejí hvězdy s termojadernou reakcí, při které je přeměňován vodík na helium. Stabilní hvězda s hmotností blízkou hmotnosti slunce stráví na hlavní posloupnosti většinu svého aktivního života a září žlutooranžově, viz diagram. Zářivý výkon hvězdy je úměrný třetí mocnině hmotnosti – to znamená, že čím je hvězda hmotnější, tím rychleji spaluje svou hmotu a její život je kratší.  V této fázi se nalézá i naše Slunce, které zde setrvá ještě přibližně 5 miliard let. Za zajímavost stojí, že než foton z reakce v jádru hvězdy "vykličkuje" ven, může to trvat až miliony let (je pohlcován a opět vyzařován v náhodném směru), zatímco od povrchu Slunce k nám je to jen 8 minut a 20 sekund.  Když hvězda spálí veškeré své zásoby jaderného paliva (vodíku), poklesne tlak fotonů a hvězda se začne vlivem vlastní gravitace rychle hroutit, což zapříčiní další zvýšení teploty. Zahříváním se v jádru opět zažehnou jaderné reakce avšak tentokrát se začne spalovat helium.Helium je přeměnováno na uhlík.Hvězda se tím značně rozepne a rozepnutím zchladne (bod 4), takže místo žluto-oranžově začne svítit oranžovo-červeně. Mluvíme proto o hvězdách ve stadiu rudého obra. Větší povrch však převáží úbytek teploty a hvězda září s mnohem větší intenzitou – zářivý výkon v tomto období hvězdy je úměrný čtvrté mocnině hmotnosti. V této době je hvězda o hmotnosti 1 "M" stará přibližně 10 miliard let a dalších asi 5 miliard let v této fázi zůstane.  Po vyčerpání veškerého helia už ve hvězdě nemohou pro její nízkou hmotnost začít další jaderné reakce a hvězda se začne gravitačně smršťovat. Hvězda odhodí svou atmosféru a dojde ke gravitačnímu zhroucení do tzv. bílého trpaslíka (bod 5).Hmotnost bílého trpaslíka k zažehnutí další jaderné reakce již nestačí.To se týká ovšem hvězd s hmotností do cca 2,1 "M" (teoreticky až 5 "M"). Hvězdy hmotnější než je hmotnost uvedená se hroutí až do stavu zvaného neutronová hvězda – viz níže. Při původní hmotnosti vyšší než asi 5 "M" nedojde k rovnováze ani ve formě neutronové hvězdy a hvězda nakonec přejde do stavu nazývaného černá díra.  Tím, že se všechna hmota hvězdy původní hvězdy s hmotností do 2,1 "M" ""zhroutí do průměru maximálně jen několika tisíc kilometrů, se zvýší hustota a teplota a bílý trpaslík proto září i bez průběhu jaderných reakcí.  Bílý trpaslík chladne velice pomalu, a proto hvězdy v tomto stavu setrvávají beze změn biliony let.  Hvězdy s hmotností pod přibližně 0,25 M neprochází stádiem rudého obra a po vyčerpání zásob vodíku se hroutí přímo do stádia bílého trpaslíka. Poznámka:

Hvězdy středních a velkých hmotností (od 1,4 do 8 M).

V bodě 1 se v mezihvězdném zárodečném mračnu začíná tvořit hvězda (často se rodí více hvězd a vznikají tak dvojhvězdy či dokonce hvězdokupy). Tato fáze trvá nejvýše několik set milionů let.  Nabýváním hmoty ze zárodečného mračna dochází ke gravitačnímu smršťování, které zvyšuje teplotu protohvězdy. Díky tomu se zažehnou jaderné reakce a protohvězda se stává hvězdou. K této proměně dochází na Hyashiho linii (bod 2). Ovšem z důvodu pomalého pohybu fotonu od středu hvězdy k povrchu se první záření dostane ven až za několik milionů let. V té době se „odfoukne“ většina zbylého zárodečného oblaku, z kterého se za několik set milionů let mohou vytvořit planety.  Ve hvězdě se postupně vyrovnává tlak plynu a gravitace a sestupuje na hlavní posloupnost (bod 3). Stabilní hvězda na hlavní posloupnosti stráví většinu svého aktivního života. Zářivý výkon hvězdy je úměrný třetí mocnině hmotnosti – to znamená, že čím je hvězda hmotnější, tím rychleji spaluje svou hmotu a její život je kratší.  Hvězda o hmotnosti 10 "M" setrvá na hlavní posloupnosti přibližně 150 milionů let. Když hvězda spálí veškeré své zásoby jaderného paliva (vodík), začne se vlivem vlastní gravitace hroutit, což zapříčiní další zvýšení teploty. Zahříváním se v jádru opět zažehnou jaderné reakce a začne se spalovat helium. Hvězda se tím opět rozepne, zchladne a dostane se do oblasti obrů (bod 4). Větší povrch však převáží úbytek teploty a hvězda září s mnohem větší intenzitou – zářivý výkon v tomto období hvězdy je úměrný čtvrté mocnině hmotnosti. V této době hvězda o hmotnosti 10 "M" setrvá maximálně v řádu desítek milionů let.  Po vyčerpání veškerého helia se hvězda v důsledku své hmotnosti opět začne hroutit a tím i zvyšovat teplotu v jádru. Následkem toho zažehne další jaderné palivo – uhlík. Hvězda zvětší své rozměry i zářivost a v HR diagramu se dostává do oblasti veleobrů (bod 5).  Po vyčerpání i uhlíkového jaderného paliva se hvězda začne gravitačně hroutit. Rázová vlna však narazí na malé jádro a odrazí se zpět.Děj proběhne v řádu minut až desítek minut. Obrovské síly rozmetou plynnou atmosféru hvězdy a hvězda opouští hranice HR diagramu a stává se supernovou (bod 6) svítící intenzitou rovnou několika milionům Sluncí.  Po několika letech zůstane na místě hvězdy zhroucené jádro veliké jen několika kilometrů o hmotnosti přibližně 1,4 "M". Hustota takového jádra je obrovská – řádově 10 kg/m. Takto obrovská hustota rozdrtí i jádra atomů a vzniká tak tzv. neutronová hvězda (bod 7) obklopená mezihvězdným mračnem, které bylo v předchozích fázích rozmetáno do okolí.  Některé neutronové hvězdy s velikým magnetickým polem a vysokými otáčkami jsou pozorovatelné jako tzv. pulsary.  Zatímco od zrodu hvězdy do této fáze uplynulo přibližně 250 milionů let, neutronová hvězda zůstane v tomto stavu několik trilionů let.  Poznámka:

Nejhmotnější hvězdy (více než 8 M).

V bodě 1 se v mezihvězdném zárodečném mračnu začíná tvořit hvězda (často se rodí více hvězd a vznikají tak dvojhvězdy či dokonce hvězdokupy). Tato fáze trvá nejvýše několik set milionů let.  Nabýváním hmoty ze zárodečného mračna dochází ke gravitačnímu smršťování, které zvyšuje teplotu protohvězdy. Díky tomu se zažehnou jaderné reakce a protohvězda se stává hvězdou. K této proměně dochází na Hyashiho linii (bod 2). Ovšem z důvodu pomalého pohybu fotonu od středu hvězdy k povrchu se první záření dostane ven až za několik milionů let. V té době se „odfoukne“ většina zbylého zárodečného oblaku, z kterého se za několik set milionů let mohou vytvořit planety.  Ve hvězdě se postupně vyrovnává tlak plynu a gravitace a sestupuje na hlavní posloupnost (bod 3). Stabilní hvězda na hlavní posloupnosti stráví většinu svého aktivního života. Zářivý výkon hvězdy je úměrný třetí mocnině hmotnosti – to znamená, že čím je hvězda hmotnější, tím rychleji spaluje svou hmotu a její život je kratší.  Hvězda o hmotnosti 50 "M" setrvá na hlavní posloupnosti přibližně 100 milionů let. Když hvězda spálí veškeré své zásoby jaderného paliva (vodík), začne se vlivem vlastní gravitace hroutit, což zapříčiní další zvýšení teploty. Zahříváním se v jádru opět zažehnou jaderné reakce a začne se spalovat helium. Hvězda se tím opět rozepne, zchladne a dostane se do oblasti obrů (bod 4). Větší povrch však převáží úbytek teploty a hvězda září s mnohem větší intenzitou – zářivý výkon v tomto období hvězdy je úměrný čtvrté mocnině hmotnosti. V této době hvězda o hmotnosti 50 "M" setrvá maximálně v řádu desítek milionů let.  Po vyčerpání veškerého helia se hvězda v důsledku své hmotnosti opět začne hroutit a tím i zvyšovat teplotu v jádru. Následkem toho zažehne další jaderné palivo – uhlík. Hvězda zvětší své rozměry i zářivost a v HR diagramu se dostává do oblasti veleobrů (bod 5).  Po vyčerpání i uhlíkového jaderného paliva se hvězda začne gravitačně hroutit. Protože hmotnost hvězdy je veliká, zažehnou se další jaderné reakce těžších prvků, než je uhlík. Hvězda ještě zvětší svůj objem a posouvá se na HR diagramu do bodu 6. Koloběh jaderných reakcí přestane až vznikem železného jádra (železné jádro má totiž nejúsporněji řešenou stavbu atomového jádra a nelze získat energii z jeho termojaderné reakce). Tento stav nastává pro hvězdu o hmotnosti 50 "M" ve stáří přibližně 180 milionů let.  Gravitační hroucení, jež následuje po vypálení veškerého jaderného paliva, je ukončeno přibližně po dalších 20 milionech let. Kvůli obrovské hmotnosti hvězdy převáží gravitační síly nad ostatními silami držící hmotu pohromadě a hvězda se zhroutí sama do sebe a opouští HR diagram jako černá díra (bod 7).  V této fázi černá díra vydrží mnoho miliard let.  Poznámky:

Horizontální větev.

Horizontální větev je oblast v Hertzsprung-Russelově diagramu, v níž se nachází hvězdy o hmotnostech blízkých hmotnosti Slunce, které jsou ve fázi přeměny na červené obry. Došlo u nich ke spálení veškerého vodíku v jádře a vzniklé helium je během 3-alfa reakce spalováno na uhlík. Název oblasti v Hertzsprung-Russelově diagramu pochází z toho, že tyto hvězdy zde leží přibližně ve vodorovné linii. Mnoho těchto hvězd jsou pulsující proměnné hvězdy nazývané hvězdy typu RR Lyrae.

Hertzsprungův-Russellův diagram vyjadřuje závislost povrchové teploty (spektrální typ) hvězd na jejích svítivosti (zářivý výkon) nebo absolutní magnitudě v různých fázích vývoje. Závislost absolutní hvězdné velikosti na spektrární třídě hvězd objevil v roce 1909 Ejnar Hertzsprung, jehož práci později zdokonalil Henry Norris Russell.

En astronomie, le diagramme de Hertzsprung-Russell, en abrégé diagramme H-R, est un graphique dans lequel est indiquée la luminosité d'un ensemble d'étoiles en fonction de leur température effective. Ce type de diagramme a permis d'étudier les populations d'étoiles et d'établir la théorie de l'évolution stellaire.


Životopis.

Narodil se v Janově v Itálii 11. března 1961 do rodiny ze střední městské vrstvy. Terrile projevil silný zájem o figurativní umění již jako dítě. Svá dospívající léta strávil ve svém rodném městě s nejdůležitějším italským přístavem, jedním z největších ve Středozemním moři a v Evropě.  Druhou část dětství strávil v Iola di Montese, malé obci v Apeninách na hranici Toskánska a Emilia-Romagna kde Terrilova rodina má venkovské sídlo. Velký kulturní a lidský kontrast mezi oběma místy měli vliv na jeho pozdější umělecký vývoj, a také pravděpodobně ovlivnili jeho lásku k divoké přírodě, neznečištěné přírodě (zejména lesů a hor) a samotě - postoji, který je jasně viditelný v jeho práci fotografa.

Mládí a vzdělání.

Ve 14. letech nastoupil ke studiu umělecké střední školy Nicolò Barabino v Janově, oficiálně jako student malby. Jeho přirozený vztah k malířství a k umění obecně nebyl zřejmý, alespoň ne jeho učiteli, který mu v prvním ročníku doporučil aby od umělecké kariéry upustil a "našel si místo toho dobrou práci." Nicméně po střední škole a s podporou svých rodičů Terrile nastoupil na Accademia di Belle Arti Ligustica (Ligurskou Akademii výtvarných umění) v Janově, kde také rozvíjel své zájmy o výtvarné umění a hudbu.  Na akademii Terrile využíval své kolegy z ročníku jako modely. Celková atmosféra vzpoury proti pravidlům a touha experimentovat ho přivedla k realizaci, mimo jiné, série barevných portrétů metodou low key s převahou tmavých tónů a vysokým kontrastem mezi světlem a stínem, téměř monochromatických, ale s vyloženě červenými rty nebo modrýma očima. Orgány a obličeje jsou napěchované do jediného snímku, jako kdyby byl ponořen do vody nebo zabalen do akvária. Soubor "Fluttuare" ("vzdouvání, plavání, nadnášení") je dobrým příkladem jeho raného stylu.  V těchto letech byla jeho činnost velmi různorodá, od analytické malby (součást abstraktní malby), populární hudby a barevné fotografie. Mezi jeho raná díla pozoruhodné hodnoty patří "Calligrafie" ("Kaligrafie"), "Tracce" ("Stopy") a "Segni" ("Znamení"), tři série realizovaných portrétů v letech 1977 - 1979 na velkých svislých plochách, magnetofonových páscích, videu nebo na jiných heterogenních materiálech. Tyto řady nakonec byly shromážděny v práci s názvem "'Quelle improbabili immagini" ("Tyto nepravděpodobné snímky") a vystavené na výstavách v Janově, Grossetu, Cosenze a Bari. V letech 1979-1980 napsal také experimentální skladbu pro altový saxofon pro skladatele Luca Barbieri-Vialeho nazvanou "Cromofonie". Skladba se hrála v Janově, Miláně a Certaldo poblíž Florencie.

Studie v Miláně.

Po úspěšném dokončení Accademie v roce 1984 Terrile našel svou cestu fotografie a začal studovat v Miláně, jako třetí asistent Paolo Gondoly, tehdy mladého, ale již známého módního fotografa. Během 80. let město Miláno ovlivňuje jeho charakter vlivem italského hlavního města módy a financí, kde peníze se stávají více a více hlavním motorem lidských vztahů a korupce bují na všech úrovních včetně místní samosprávy. Ne náhodou jsou tyto roky známkou vzestupu Silvia Berlusconiho jako stavebního a televizního podnikatele. V té době vznikla slavná komerční reklama na likér Ramazzotti, který byl parodován jako "Milano da bere" (Milano, které můžete pít) s odkazem na nekonečné možnosti, které nabízí nekontrolovatelný kapitalismus a životní styl podobný tomu ve Spojených státech a v Itálii dosud neznámý.

Alberto Terrile (* 11. března 1961 Janov, Itálie) je portrétní a módní fotograf narozený v Itálii. Známý je nejen ve své rodné zemi, ale také ve Francii a v USA, aktivně publikuje, působí v divadle, hudbě, filmu a v reklamě. Specializuje se na černobílou portrétní fotografii, za kterou získal několik ocenění, pravidelně doplňuje svůj cyklus "Andělé". Mezi jeho nejuznávanější díla patří snímky z živých vystoupení Corrado Rustici, Dee Dee Bridgewater a Ute Lemper. Individuální výstavy jeho děl se konaly v Miláně, Římě, Berlíně, Paříži, Avignonu, Chicago, Montrealu a Torontu.

Alberto Terrile (Gênes, ) est un photographe italien. Connu principalement en France, en Italie, et aux États-Unis pour son work-in-progress photographique sur le thème des anges, Alberto Terrile travaille aussi dans le secteur de l’édition, du théâtre, de la musique et de la publicité. Le portrait en noir et blanc, son fer de lance, lui fait remporter divers prix. Parmi ses travaux les plus reconnus, citons les portraits pris sur le vif de Corrado Rustici, Dee Dee Bridgewater et Ute Lemper. Il a exposé dans les villes de Milan, Rome, Berlin, Paris, Avignon, Chicago, Montréal et Toronto.


Stavba.

Ponorky třídy "Upholder" byly navrženy v 70. letech ve Velké Británii jako doplněk britských jaderných ponorek. Loděnice Vickers Shipbuilding and Engineering v Barrow-in-Furness postavila na přelomu 80. a 90. let prototyp "Upholder", přičemž jeho sesterské lodě "Unseen", "Ursula" a "Unicorn" postavila loděnice Cammell Laird v Birkenheadu. Britové je ze služby vyřadili už roku 1994, protože byly po skončení studené války nadbytečné. V roce 1998 je koupila Kanada jako náhradu za starší ponorky třídy "Oberon". Ponorky byly nějaký čas upravovány firmou BAE Systems a do kanadské služby byly zařazeny v letech 2000–2004. Nějaký čas však byly jejich operace zastaveny, protože na ponorce "Chicoutimi" došlo k požáru, jehož příčinu bylo nejdříve nutné objevit.  Jednotky třídy "Upholder":

Konstrukce.

Výzbroj ponorek tvoří šest 533mm torpédometů. Z nich mohou být odpalována těžká torpéda Mark 24 Tigerfish s dosahem 38 kilometrů při rychlosti 55 uzlů. Alternativou jsou americká torpéda Mk 48 používaná už na ponorkách třídy "Oberon". Torpéd je na palubě celkem 18 kusů. Zařízení pro odpalování střel Sub-Harpoon či min bylo před předáním lodí Kanadě demontováno. Pro vlastní obranu ponorky nesou dvě zařízení Submerged Signal Ejector (SSE). Dvojice sonarů firmy Thales Underwater Systems je zastoupena typy 2007 a 2046. Pohonný systém je dieselelektrický. Ponorky mají dva diesely Paxman Valenta 16SZ, alternátory a elektromotory Alsthom. Lodní šroub je jeden. Pro operace pod ledem mohou být ponorky vybaveny palivovými články, což by jim umožnilo dlouhodobou nezávislost na přístupu vzduchu. Ponorky dosahují rychlosti 12 uzlů na hladině a 20 uzlů pod hladinou. Ponořit se mohou do hloubky 200 metrů.

Služba.

Ponorka HMCS "Corner Brook" dne 4. června 2011 při plavbě v hloubce 45 metrů úžiny Nootka poblíž ostrova Vancouver narazila na mořské dno. Nárazem vznikla dvoumetrová trhlina v přídi. Ponorku se podařilo zachránit.

Třída Upholder je třída ponorek postavených pro britské královské námořnictvo, v současnosti provozovaných kanadským námořnictvem jako třída Victoria. Třída se skládá z jednotek "Victoria", "Windsor", "Corner Brook" a "Chicoutimi". Všechny čtyři jednotky jsou stále v aktivní službě ("Chicoutimi" však stále čeká na opravu po požáru).

La classe Victoria, à l'origine connue comme classe Upholder ou type 2400, est une classe de quatre sous-marins d'origine britannique. Il s'agit de la de sous-marins britanniques à propulsion diesel-électrique. Ils ont été construits par Vickers Shipbuilding and Engineering Ltd pour la Royal Navy. Depuis 2000, ils opèrent pour la Marine royale canadienne des Forces canadiennes.


Muda.

Pokud chceme začít se zlepšováním, tak patrně nejjednodušším způsobem je hledání, identifikování a odstranění plýtvání disponibilních zdrojů a času. V Kaizen se plýtvání označuje slovem Muda, které nám umožňuje identifikovat ztráty ve výrobním procesu, které nepřidávají hodnotu do výsledného produktu či služby.  7 základních MUDA (plýtvání) ve výrobním procesu:  · Čekání;  · zásoby;  · transport;  · zmetky;  · chyby ve výrobě;  · nadprodukce;  · zbytečné pohyby.  Pokud dokážeme nalézt ve výrobním procesu MUDA, tak jsme objevili i možnost snížit náklady, což nám umožní zvýšit zisk.

Kaizen tým.

Kaizen tým je tvořen pracovníky se společným cílem neustále zlepšovat svou práci a své pracoviště (gemba). Členové týmu svým trvalým přístupem (PDCA cyklus) využívají všechny dostupné nástroje, data, informace, znalosti, odborné dovednosti a osobní schopnosti, které by se měly uvnitř týmu vzájemně doplňovat.  Vytváření Kaizen týmu:  1. Volba vhodného problému ke zlepšení;  2. stanovení požadavků na členy;  3. ustanovení Kaizen týmu;  · oficiální jmenování;  · počet členů týmu;  · způsob zapojení do týmu;  · místo ke schůzkám;  · metodické nástroje a pomůcky;  · rozpočet a časový rozvrh;  · komunikace s Kaizen manažerem.  4. trénování;  5. zakončení práce.  Japonští manažeři se snaží cíleně zapojit zaměstnance do KAIZEN prostřednictvím systému zlepšovacích návrhů v kontextu s kvalitou. Počet podaných zlepšovacích návrhů odráží kvalitní práce mistra, který se snaží pomáhat svým podřízeným tak, aby nových zlepšovacích návrhů bylo co nejvíce.

Kontrola kvality.

V kontextu s absolutní kontrolou kvality se Kaizen zaměřuje především na následující oblasti:  1. záruka kvality;  2. snižování nákladů;  3. zvyšování efektivity;  4. plnění výrobních kvót;  5. dodržování plánu dodávek;  6. řízení dodavatelů;  7. bezpečnost práce;  8. vývoj nových produktů;  9. marketing, prodej a služby.  Důležitou roli v tomto zlepšovacím procesu sehrává velmi aktivní přístup vrcholových manažerů, kteří se snaží tyto zlepšovací návrhy od zaměstnanců konstruktivně vyhodnocovat a implementovat je do reálné praxe.

Metoda 5S.

Metoda 5S je východiskem pro implementaci pokročilejších metod Kaizen. Jedná se o systém, jehož úlohou je dodržování pracovních standardů a jejich stabilizace.  Svůj základ má metoda 5S v principech americké armády. Tyto principy převzaly japonské společnosti a postupem času získala tato metoda podobu pěti jednoduchých kroků. Název metody vznikl z pěti japonských slov, a to „Seiri, Seiton, Seiso, Seiketsu, Shitsuke“. V České republice lze tuto metodu přeložit jako 5U, tedy Utřídit, Uspořádat, Udržovat pořádek, Určit pravidla, Upevňovat a zlepšovat.

1. Seiri – Utřídit.

Cílem je odlišit na pracovišti potřebné a používané věci od věcí zbytečných. K tomuto kroku je nutno přistupovat razantně a důsledně. Výsledkem je pak více místa, přehlednost a systém.  Veškeré věci na pracovišti je možno klasifikovat následujícím způsobem:  · věci nepotřebné, které je možno vyhodit,  · věci, které se používají občas (ne každý měsíc) a  · věci, které jsou nutné pro každodenní práci.  V rámci prvního kroku se používají kartičky tří barev – červená slouží k označení věcí, které nejsou potřebné, a dále se pak diskutuje se o jejich vyhození, zelená barva znamená přemístění dané věci a žlutá barva označuje věci určené k opravě.

2. Seiton – Uspořádat.

Druhý krok spočívá v přehlednosti a v nastavení systému uložení věcí na pracovišti takovým způsobem, aby cesta k potřebným věcem zabrala co nejméně času a úsilí – tím dochází k zefektivnění pracovní činnosti. Všechny věci mají své místo a na tomto místě se také nacházejí.

3. Seiso – Udržovat pořádek.

Jak už jasně vyplývá z názvu, jedná se o udržování čistoty na pracovišti. Sami zaměstnanci by si měli čistit svůj pracovní prostor a udržovat ho v co nejlepším možném stavu. Pro motivaci pracovníků je vhodné nafotit si pracovní místo před a po úklidu.

4. Seiketsu – Určit pravidla.

Čtvrtá fáze se zabývá určováním standardů, které slouží k udržování stavu dosaženého pomocí předchozích třech kroků. Základním předpokladem je, že pro zaměstnance by měla být práce jednodušší, ale měla by být zároveň prováděna standardizovaně, tedy stejným způsobem. Standardy by měli navrhovat sami zaměstnanci, avšak v kooperaci s nadřízenými. Standardy by měly být na pracovišti zveřejněny, což zajistí zjednodušení kontroly stavu pracoviště. Měly by být snadno pochopitelné, srozumitelné a názorné.

5. Shitsuke – Upevňovat a zlepšovat.

Cílem posledního kroku je vytvoření kultury 5S, disciplína, kontrola a neustálé zlepšování stavu pracoviště. Základem je pravidelná kontrola zavedeného systému a jeho vyhodnocení. Tímto krokem jsou zaměstnanci vedeni k vytvoření vhodných pracovních návyků, systematické práci, zlepšování a k odpovědnosti.

Diagramy.

V souvislosti s Kaizen se používají například následující zlepšovací diagramy:

Kaizen (z japonštiny, "zlepšení" nebo "změna k lepšímu") odkazuje na filozofii či postupy při zlepšování procesů ve výrobě a to zejména ve strojírenství a řízení podniků. Kaizen byl prvně realizován v japonských firmách po 2. světové válce. Zčásti ovlivnil americké podnikání a řízení kvality výroby.

Le mot est la fusion des deux mots japonais "kai" et "zen" qui signifient respectivement « changement » et « meilleur ». La traduction française courante est « amélioration continue ». En fait, par extension, on veut signifier « analyser pour rendre meilleur ».


Raná historie.

V roce 597 přicestoval do Anglie svatý Augustin, kterého do oblasti poslal vykonat misijní cestu papež Řehoř I. Panovníkem v Kentu v té době byl král Æthelbert, ženatý za křesťanku Bertu. Ten dovolil Augustinovi založit hned za východními hradbami města klášter. Král svolil, aby vybudovaný kostel byl „skvělý, věnovaný požehnaným apoštolům Petru a Pavlovi a obdaroval ho mnohými dary“ V té době již na místě stály tři anglosaské kostely zasvěcené sv. Pankrácovi, sv. Petrovi a Pavlovi a panně Marii. Dosud jsou patrné trosky kostela sv. Pankráce, zbylé dva kostely ale Normani přestavěli do jedné budovy. Opatství hned od počátku sloužilo mimo jiné jako pohřební místo pro krále Kentu a canterburské arcibiskupy.  V roce 978 zasvětil arcibiskup Dunstan novou a větší budovu svatým Petrovi, Pavlovi a Augustinovi. Pramenem o životě v opatství v polovině 11. století je rukopisné svědectví hagiografa Goscelina o zázraku, který se v opatství údajně přihodil zlatníkovi Spearhafocovi.

Vrcholný a pozdní středověk.

Do roku 1100 všechny zbytky původní anglosaské budovy zmizely pod masivní románskou stavbou. S výjimkou obnovy po požáru v roce 1168 bylo opatství ve 12. století ponecháno bez dalších zásadních úprav. Od poloviny 13. století ale znovu začal čilý stavební ruch. Přestavěny byly refektář, křížová chodba, lavatorium a kuchyně. Postaveno bylo nové opatovo sídlo.  V roce 1309 bylo dokončeno nové cimbuří na velké bráně, která uzavírala vnitřní dvůr. Na severní straně získali mniši novou půdu, která poskytla prostor pro tzv. vnější dvůr s budovou pro služebnictvo, pivovarem, pekárnou a v roce 1320 s nově obezděným vinohradem. Na východní stranu se opatství rozšířilo o řadu obytných budov a zahradu. Zemětřesení v roce 1382 si vynutilo další stavební činnost. V roce 1390 byla vybudována brána, která stojí dodnes. Poslední stavbou byla kaple Panny Marie.  V roce 1500 se opatství rozkládalo na rozlehlé ploše, jeho knihovna obsahovala více než 2000 svazků. Mnoho z těchto knih bylo pořízeno ve vlastní scriptoriu opatství.

Zánik.

V roce 1535 Jindřich VIII. rozpustil všechny kláštery, které měly menší roční příjem než 100 liber. Opatství v Canterbury přežilo první vlnu uzavírání díky příjmu 1733 liber. 30. července 1538 ale opatství spadlo do vlny zavírání klášterů nařízené Jindřichem VIII. V následujících patnácti letech byla budova systematicky rozebírána, přestože část stavby byla přeměněna na palác připravený pro příjezd Anny Klevské.

Moderní historie.

Palác vlastnili různí šlechtici a na začátku 17. století byl v majetku Lorda Wottona, který kolem něj nechal vybudovat zahrady. Předpokládá se, že palác existoval až do velké bouře v roce 1703, která způsobila velké škody i na zřícenině opatství.  Ruiny této významné monastické budovy jsou nyní součástí komplexu staveb zařazených do Světového dědictví a jsou v péči English Heritage.  Oblast trosek opatství se nachází východně od katedrály v Canterbury, na ploše srovnatelné s rozlohou katedrály.

Opatství sv. Augustina v Canterbury bylo benediktinské opatství. Založeno bylo v roce 597, od 12. do 15. století se rozsahem i lokálním významem rovnalo nedaleké katedrále. V roce 1538 ale bylo spolu s dalšími kláštery zrušeno podle výnosu Jindřicha VIII. Do počátku 17. století se pak změnilo v ruiny. Je zařazeno do seznamu světového kulturního dědictví UNESCO.

L’abbaye Saint-Augustin de Cantorbéry est un monastère fondé par Augustin de Cantorbéry aux environs de 598 dans la ville britannique du même nom, en Angleterre, pour célébrer le succès de l’évangélisation de l’Angleterre du Sud. Le site, aujourd’hui en ruines, est géré par l’"" et inscrit par le Comité du patrimoine mondial, désigné par l’assemblée générale de l'UNESCO, sur la liste du patrimoine mondial depuis 1988.


Historie.

Fotografické studio Harcourt vzniklo spojením bratrů Jacquese a Jeana Lacroixových a Germaine Hirschefeldové (1900–1976) alias Cosetty Harcourtové – fotografky, která pracovala v ateliéru bratrů Manuelů. Zpočátku společnost produkovala obrázky pro tisk, v době kdy prestižní fotografické ateliéry, jako byl například ten Nadarův, byly uzavřeny pro nedostatek klientů.  Změna směru přišla, když se Cosette Harcourtová začala specializovat na černobílé glamour fotografie postav z francouzského filmu a kultury, používala vždy formát zvětšeniny 24 × 30 cm, na které byl okamžitě rozpoznatelný rukopis studia, osobitý styl a osvětlení. Tento typický „Harcourt styl“ spočívá ve fotografii pořízené v těsné vzdálenosti od postavy, v jeho nejlepším světle, které obecně vytváří gloriola světla a tmy na šedočerném pozadí. Držení těla a vzezření je osobní, často s lehkým úsměvem, „jak se kdo cítí“ a trochu hraný. Na každé fotografii je umístěno také logo ateliéru Harcourt.  Tento Harcourt styl se inspiroval dílem francouzského kameramana Henriho Alekana. Přibližně v době druhé světové války se židovka Cosette Harcourtová provdala za jednoho z Lacroixových bratrů. Společně vytvořili časopis s názvem "Stars", který měl sloužit jako odbytiště pro studiové fotografie. Během okupace studio navštěvovali němečtí důstojníci a mnoho vichystů, a po osvobození Francie pak Američané. Po válce Studio Harcourt získalo hybnou sílu portrétováním filmových hvězd a pokračovalo v úspěšné tradici, kterou mělo na začátku.  V roce 2000, pod vedením ministra kultury Jacka Langa, koupil francouzský stát fotografie Studia Harcourt z období 1934–1991. Zakázka obsahovala asi 5 miliónů negativů 550 000 osob a 1 500 celebrit. Pořízení fotografie u Harcourta v roce 2010 údajně stojí asi 1900 € a je cenově srovnáváno s koupí dobrých hodinek.

Studio Harcourt je prestižní fotografické studio založené v Paříži v roce 1934 bratry Lacroixovými. Je známé zejména svými černobílými fotografiemi filmových hvězd a celebrit, neboť v té době bylo podle francouzské vyšší střední třídy považováno za standard nechat se několikrát během života vyfotografovat u Harcourta. Studio se nachází na Rue Jean-Goujon č. 10 v Paříži.

Studio Harcourt Paris (anciennement le Studio Harcourt) est un studio photographique fondé en 1934 à Paris par la photographe Germaine Hirschfeld (dite Cosette Harcourt), Robert Ricci et les frères Jacques et Jean Lacroix, particulièrement connu pour ses portraits en noir et blanc de vedettes de cinéma et de personnalités.


Vzdělání, profese a rodina.

Odmaturovala na gymnáziu v Ohradní ulici v Praze-Michli. V letech 1984–1989 vystudovala Obchodní fakultu Vysoké školy ekonomické v Praze. Mezi lety 1990–1993 pracovala v Kanceláři prezidenta republiky Václava Havla. Od roku 1993 působí jako OSVČ v poradenství v oblasti obchodu a reklamy a angažovala se v mnoha pozicích v soukromých firmách. S manželem Davidem má dceru Julii. Z předchozího vztahu s Alexandrem Vondrou má syna Jáchyma.  Veronika Vrecionová žije v obci Přezletice v okrese Praha-východ.

Politická kariéra.

V roce 2005 vstoupila do ODS.  Od roku 2006 zasedala v zastupitelstvu obce Přezletice, kde působila od roku 2006 do roku 2014 jako starostka. V roce 2010 byla opětovně zvolena do funkce starostky poté, co získala v komunálních volbách nejvyšší počet hlasů. V roce 2014 vyhrálo v komunálních volbách o.s. Přezleťáci, ODS se dostala do opozice. Veronika Vrecionová skončila dle počtu hlasů na 8. místě. Starostou byl zvolen Tomáš Říha, místostarostou Rudolf Novotný. Dne 13. 10. 2016 na zasedání zastupitelstva obce Přezletice rezignovala na svou funkci zastupitelky. Do zastupitelstva obce se vrátila po komunálních volbách v roce 2018. Ještě v říjnu 2018 však na mandát rezignovala.  Ve volbách 2008 kandidovala do Zastupitelstva Středočeského kraje na nevolitelném 44. místě a nebyla zvolena.  Ve volbách 2010 se stala senátorkou Parlamentu ČR, když ve druhém kole porazila sociálního demokrata a radního Středočeského kraje Milana Němce. V prvním kole proti Veronice Vrecionové kandidovala za TOP 09 Nina Nováková, za KSČM Jiřina Fialová, Libor Holík za Věci veřejné a Petr Hannig za Suverenitu. V horní komoře působila jako místopředsedkyně Výboru pro hospodářství, zemědělství a dopravu.  Ve volbách do Senátu PČR v roce 2016 svůj mandát v obvodu č. 28 – Mělník za ODS obhajovala. Se ziskem 21,33 % hlasů postoupila z druhého místa do druhého kola, v němž prohrála poměrem hlasů 36,35 % : 63,64 % s kandidátem hnutí STAN Petrem Holečkem. Mandát senátorky tak neobhájila.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2017 byla zvolena poslankyní za ODS ve Středočeském kraji. Ve volbách do Evropského parlamentu v květnu 2019 kandidovala na 3. místě kandidátky ODS. Získala 8 460 preferenčních hlasů a byla nově zvolena europoslankyní. Na začátku července 2019 jí tak zanikl poslanecký mandát. Ve Sněmovně ji nahradil stranický kolega Petr Bendl.

Kontroverze.

V květnu 2012 byla přijata novela zákona o pozemních komunikacích, podle které měly počínaje 1. září 2017 zmizet od dálnic a silnic I. třídy billboardy. To se z velké části později stalo. Zákon však původně mohl odstranit i reklamní poutače ze silnic II. a III. třídy. To se však nestalo. Tehdejší senátorka Veronika Vrecionová prosadila v roce 2012 změkčující pozměňovací návrh, a to zachovat billboardy u místních komunikací a silnic II. a III. třídy. Sněmovnou schválený zákon by podle ní totiž znamenal do pěti let likvidaci 90 procent billboardů s dvoumiliardovým výpadkem pro státní rozpočet. Znamenal by prý i výpadky pro rozpočty obcí a krajů. Senát zákon vrátil zpět Sněmovně a byla přijata změkčující verze. Obecně prospěšná společnost Kverulant.org ji proto nařkla z korupce.

Vyjádření ke klimatické krizi.

V reakci na emocionální projev Grety Thunbergové na půdě OSN zveřejnila tweet, v němž napsala, že "považuje za lumpárnu, když někdo pro své politické cíle zneužívá mladou dívku a děsí mladé lidi po celém světě,” zároveň však vyzdvihla ochranu životního prostředí jako konzervativní hodnotu.

Veronika Vrecionová (* 8. září 1965 České Budějovice) je česká politička, od roku 2019 poslankyně Evropského parlamentu, v letech 2010 až 2016 senátorka za obvod č. 28 – Mělník, v letech 2017 až 2019 poslankyně Poslanecké sněmovny PČR, bývalá starostka středočeské obce Přezletice a členka ODS.

Veronika Vrecionová, née le à České Budějovice, est une femme politique tchèque. Membre du Parti démocratique civique, elle siège au Sénat de 2010 à 2016, à la Chambre des députés de 2017 à 2019 et au Parlement européen depuis 2019. Elle est aussi maire de Přezletice de 2006 à 2014.


Historie.

První písemná zmínka o ostrově pochází z roku 1440. Nejstarším známým majitelem bylo cisterciácké opatství v Klaarkamp blízko Rinsumageast na pevnině. Ostrov měl tehdy prokazatelně jiný tvar a ležel severněji, mořskou činností se plochý písečný ostrov během staletí pozvolna přesouvá jihovýchodně. Během reformace, v roce 1580, přešel do majetku státu Frísko, který jej kolem roku 1640 prodal bohaté rodině Stachouwerů. Dalších tři sta let zůstal v soukromém vlastnictví. Kolem roku 1700 bylo na ostrově několik vesnic. Westerburen, největší z nich, podlehla postupujícímu moři a východně od něj byl založen Oosterburen, dnešní obec Schiermonnikoog. V roce 1859 Stachouwerovi prodali ostrov Johnu Erikovi Banckovi z Haagu. Ten začal písečné duny osazovat porosty kamýše, aby je stabilizoval a vybudoval pobřežní hráz. V roce 1878 od něj koupil ostrov německý šlechtic Hartwig Arthur van Bernstorff-Wehningen. Během druhé světové války byl ostrov okupován německými vojsky a opevněn jako součást Atlantického valu. Spojeneckými vojsky byl osvobozen až 11. června 1945 jako poslední území v Evropě. Po válce byl ostrov nizozemskou vládou zkonfiskován a stal se samostatnou obcí v rámci Fríska.

Cestovní ruch.

Hlavním zdrojem příjmů je cestovní ruch. Většina ostrova, zejména východní část, je národním parkem s písečnými dunami. Hnízdí zde řada druhů ptáků, v době hnízdění je proto přístup omezen. Dopravu zajišťují trajekty z pevniny z města Lauwersoog, není dovolena přeprava aut. Běžným dopravním prostředkem po ostrově je jízdní kolo. Za odlivu je možno dojít na ostrov z pevniny pěšky po mořském dně.

Externí odkazy.

stránky ostrova

Schiermonnikoog (západofrísky "Skiermûntseach") je nizozemský ostrov, patřící do Západofríských ostrovů. Administrativně patří k nizozemské provincii Frísko. Rozloha ostrova je 40,54 km2, s přináležící plochou moře celkem 158,52 km2. Na ostrově leží stejnojmenná obec a národní park.

Schiermonnikoog est une île et une commune néerlandaise de la Frise occidentale dans la province de la Frise. La commune de Schiermonnikoog est la commune la plus septentrionale des Pays-Bas. L'île abrite la commune la moins peuplée et la moins dense du Royaume. Elle est située entre les îles d'Ameland et Rottumerplaat. Elle mesure 16 kilomètres de long pour 4 kilomètres de large


Život a tvorba.

V roce 1968 odešel do emigrace, kde jeho vyzrávání ovlivnili zejména dva velikáni, se kterými byl v osobním kontaktu – Arno Lehmann (Salzburg) a Salvador Dalí (Port Lligat). Když nebyl na cestách, žil ponejvíce v německém městě Landsberg am Lech u Mnichova.  V 70. letech 20. století založil v Landsbergu tradici tzv. Kristkových nočních vernisáží. Současně je to počátek jeho happeningové tvorby. Od té doby uskutečnil desítky happeningů v zahraničí a po roce 1989 i v České republice. Kristkovy happeningy již poznali diváci v ČR, Německu, USA, Kanadě, Itálii, Španělsku, Rakousku, Turecku, Belgii, Polsku či na Slovensku.  V roce 1977 se vydal na studijní cestu s výstavami a happeningy po USA a Kanadě. V letech 1978–89 umělecky působil především v Německu, Itálii a Španělsku.  V roce 1990 se vrátil z emigrace v Německu a usadil se v Podhradí nad Dyjí na Znojemsku. Jako součást prvního happeningu po návratu do rodné vlasti, nazvaného "Kára plná tónů" (1994), odkryl spisovatel Jaromír Tomeček v Podhradí nad Dyjí významný Kristkův symbol – klavír balancující na jedné noze na špičce jeho malířského ateliéru. Podle názvu tohoto neobvyklého artefaktu v architektuře pak Tomeček pojmenoval celé přilehlé zákoutí Dyje Kristkovo údolí božské pomíjivosti tónu. V roce 1995 zde, opět v rámci happeningu, otevřel lesní kapličku nazvanou "Nymfeum Chápelle Delá Suráe" (v současné době v rekonstrukci).  V roce 1996 vytvořil v jeho legendárním hřbitovním happeningu v Podhradí nad Dyjí novou společnou Evropu vzniklou splynutím duchovních a kreativních hodnot a nazval ji "Evrum."

Kristkova podyjská glyptotéka.

V letech 2005–6 vytvořil výtvarně-filosofickou trasu poutních míst nazvanou "Kristkova podyjská glyptotéka". Poutní místa koncipovaná jako sochařská zastavení jsou rozmístěna od pramene Moravské Dyje po soutok Dyje a Moravy. Na rozloze pěti krajů tří států rozehrál unikátní sochařský koncert, pro každé zastavení vyhledal genia loci a podle něj zvolil materiál, formu, vibrace sochy a často ztvárnil i nejbližší okolí. Glyptotéku Kristek otevřel v roce 2006 sérií desíti happeningů. Význam projektu docenil i ministr kultury ČR Václav Jehlička v předmluvě k výročnímu katalogu děl Lubo Kristka, který v roce 2008 vydalo Neues Stadtmuseum v Landsbergu.  Zastavení Kristkovy podyjské glyptotéky: 1. pramen Moravské Dyje u obce Panenská Rozsíčka, 2. Staré Hobzí, 3. Drosendorf (Rakousko), 4. Podhradí nad Dyjí, 5. Vranov nad Dyjí, 6. Hardegg (Rakousko), 7. Znojmo, 8. Janův hrad mezi Podivínem a Lednicí, 9. Zámeček Pohansko u Břeclavi, 10. soutok řek Dyje a Morava u obce Sekule (Slovensko). Jedenácté zastavení je utajené a je určeno poutníkům, kteří hledají. Nachází se mezi zastaveními 1–10 a je na dohled od řeky.

Requiem za mobilní telefony.

V roce 2007 vytvořil mezinárodní poselství "Requiem za mobilní telefony." Projekt vznikl jako protest proti závislostem na skrytých nástrahách moderního světa. Kristek vytvořil stejnojmenný putovní artefakt s našitými mobilními telefony, kterých se vzdávají diváci happeningů. V rámci každého z dalších happeningů diváci spoluvytváří podobu putovního artefaktu.  Od roku 2007 spolupracuje také se školami, do jeho projektů se zapojují děti a na Zámečku Lubo v Podhradí nad Dyjí se konají akce pro školy z Česka i Rakouska. V současné době žije Lubo Kristek ponejvíce v Podhradí nad Dyjí. Je potřetí ženatý.

Dílo (výběr).

Jeho dílo zahrnuje sochy, malby, asambláže a hudbu. Dosáhl mezinárodní pozornosti i prostřednictvím svých happeningů, který pořádá pravidelně od roku 1970. Kristkovy obrazy jsou plné symbolů, významových vrstev a surrealistického vytváření nových světů. Lubo Kristek je vypravěčem o nástrahách na cestě dějinami, o bytostech, které dohlédnou do podstaty jevů, o marnosti, ale také o nutnosti jít vpřed a hledat dál. Podstatnou část Kristkových děl tvoří asambláže, které jej provázejí již od počátků jeho soustavné tvorby v 60. letech. Sbírka jeho dosavadního celoživotního díla je zpřístupněna na Zámečku Lubo v Podhradí nad Dyjí.

Lubo Kristek (* 8. května 1943 Brno) je český sochař, malíř a akční umělec, který žil v letech 1968–1990 v emigraci, především v Německu. Proslavil se zejména svými kritickými asamblážemi a happeningy. Jeho díla se nacházejí ve veřejném prostoru v Česku i v zahraničí.

Lubo Kristek (né le ) est un sculpteur, peintre et performer d’origine tchèque, qui a vécu dans l’Allemagne de l’Ouest à partir de 1968 jusqu’aux années 1990, une époque cruciale dans son évolution artistique.


Popis plavby Tichým oceánem.

Jako mladý muž připlul Mendaña de Neira do Peru, kde jeho strýc Lope García de Castro zastával funkci místokrále. V roce 1567 vyplul z Callaa v Peru, aby odtud našel cestu přes Tichý oceán na Filipíny, při tom měl za úkol pátrat po legendární Terra Australis (Jižní zemi) a Ofiru, odkud měl biblický král Šalomoun dovážet zlato. Při cestě objevil Mendaña část Elliceových ostrovů a počátkem roku 1568 doplul k ostrovům Guadalcanal, Malaita a San Cristóbal, které jsou dnes součástí samostatného státu Šalomounových ostrovů. Zpáteční cesta do Ameriky byla pro nepříznivé větry velmi obtížná a tak se Mendaña vydal k severu, kde objevil ostrov Wake, poté pokračoval napříč Tichým oceánem až ke Kalifornii a pak na jih zpět do Callaa. Celá cesta trvala dva roky. Všechny objevy byl Španěly utajeny a Šalomounovy ostrovy byly znovu objeveny až Francouzem Louisem Bougainvillem.  O 26 let později, v roce 1595, vyplul Mendaña de Neira znovu k Šalomounovým ostrovům. Cestou objevil Markézské ostrovy, dále některé severní ostrovy Cookových ostrovů. Již téměř u cíle, na ostrově Nendo, jenž je součástí menšího souostroví Santa Cruz, si Španělé vybudovali malé sídliště. Byli však postiženi žlutou zimnicí, na kterou zemřel i Mendaña de Neira, a spolu s ním 46 dalších účastníků expedice. Mendañova manželka Isabel Barreto však byla mezi těmi, kdo přežili.  Vedení expedice po Mendañovi převzal Pedro Fernandes de Queirós, kterému se další části souostroví Šalomounových ostrovů nepodařilo opět nalézt. Dokázal však bez jakýchkoliv pomůcek šťastně doplout do tehdy rovněž španělských Filipín do zálivu současného hlavního města Manily.  Zpráva o Mendañových plavbách a objevu Šalomounových ostrovů byla zveřejněna v dvojsvazkovém díle "The Discovery of Solomon Islands", které bylo vydáno v Londýně v roce 1901.

Álvaro de Mendaña de Neira, psáno též Neyra (1541 či 1545 Provincie León, Španělsko – 18. října 1595 Nendo, Šalomounovy ostrovy), byl španělský mořeplavec, objevitel Šalomounových ostrovů a nové cesty v podrovníkovém Tichém oceánu.

Álvaro de Mendaña y Neira (né le à Congosto dans la province de León - mort le dans les îles Santa Cruz) est un navigateur et explorateur espagnol. Il est le premier explorateur européen à avoir rencontré, puis établi des contacts avec des populations polynésiennes. Il était marié à Isabel Barreto, elle-même navigatrice et exploratrice.


Život.

Vystudoval medicínu na Vídeňské univerzitě a poté zde pracoval jako asistent. Jeho pacientkou se na konci století stala také budoucí feministická aktivistka Bertha Pappenheimová, která vstoupila do dějin psychologie jako Anna O. Pokoušel se léčit její hysterii s konverzními symptomy (ochrnutí, neschopnost pít, oslepnutí apod.). Povšiml si, že se pacientce ulevuje, když mu o svých symptomech může vyprávět. Později ji uváděl do hypnózy a žádal ji, aby si vzpomněla na počátky symptomů, tedy kdy se poprvé objevily. Po probuzení chtěl, aby o těchto událostech znovu hovořila. Následně se dostavovala u pacientky úleva. Breuer hovořil o katarzní léčbě (sama pacientka o "chimney sweeping" – vymetání komína, či "talking cure" – léčbě mluvením). O tomto případu Breuer vyprávěl svému příteli Sigmundu Freudovi. Ten byl zaujat a pokoušel se Breuerovu metodu zdokonalovat – nejprve rovněž používal hypnózu, posléze sugesci (přikládání ruky na čelo) a nakonec objevil metodu volných asociací. Ve svých přednáškách Freud Breuera často označoval za skutečného objevitele psychoanalýzy (v podstatě však byla objevitelkou Pappenheimová), ovšem sám Breuer to odmítal a nechtěl být s metodou spojován. To souviselo s tím, že Anna O. se do něj zamilovala a fantazírovala o tom, že s Breuerem otěhotněla. To Breuera vyděsilo a léčbu Anny O. ukončil. Freud však tvrdil, že byl na prahu skutečného vyléčení Anny O., neboť u pacientky došlo k tzv. přenosu, neboli ztotožnění psychologa s postavou otce Anny O., vztah k němuž stál na počátku její nemoci. Freud alespoň přiměl Breuera k tomu, aby chorobopis Anny O. zařadil do knihy "Studie o hysterii" z roku 1895, sám Freud do ní přidal několik svých dalších případů, jejichž léčba měla podobný průběh. "Studie o hysterii" jsou považovány za první skutečně psychoanalytický spis historie.  Díky své epizodní roli v dějinách psychoanalýzy je Breuer dnes nejznámější. Sám se věnoval ovšem jinému směru bádání, je například spoluobjevitelem tzv. Hering-Breuerova reflexu. Ve stejné době jako Ernst Mach rovněž popsal fungování centra rovnováhy ve středním uchu (samo centrum objevil roku 1870 Friedrich Goltz).  Breuer se stal i literární postavou, psycholog a spisovatel Irvin Yalom ho učinil hrdinou své knihy "Když Nietzsche plakal".

Josef Breuer (15. ledna 1842 Vídeň – 20. června 1925 tamtéž) byl rakouský psychiatr, který zásadně ovlivnil vznik psychoanalýzy, byť se sám k ní nepočítal.

Josef Breuer, né à Vienne le et mort à Vienne le, est un médecin et physiologiste autrichien. Il s'intéressa à l'hystérie et est surtout connu pour avoir pris en charge la patiente Bertha Pappenheim (cas étudié sous le pseudonyme d'Anna O.), épisode clinique qui influença considérablement Sigmund Freud.


Biografie.

Princezna Augusta se narodila jako předposlední, osmnácté dítě z devatenácti potomků Fridricha II. Sasko-Gothajsko-Altenburského a jeho manželky Magdaleny Augusty Anhaltsko-Zerbstské.

Manželství a potomci.

Ve věku 16 let, aniž by znala jediného slova anglicky, odjela do Velké Británie, aby se tam provdala za následníka britského trůnu, waleského prince Frederika. Obřad se uskutečnil 8. května roku 1736 v Královské kapli St James's Palace v Londýně. Augustu za manželku pro svého nejstaršího syna vybrala osobně královna Karolina, s níž byl Frederik ve velmi špatných vztazích; přesto a třebaže mezi manželi byl značný věkový rozdíl (12 let), manželství bylo šťastné. Vzešlo z něj devět potomků – pět synů a čtyři dcery (poslední dcera se narodila jako pohrobek po Frederikově smrti).  Jejich první dcera, princezna Augusta Frederika, se místo v St James's Palace narodila v Hampton Courtu, kam princ Frederik Augustu potají uprostřed noci převezl, aby jeho rodiče (Jiří II. a Karolina z Ansbachu), s nimiž byl ve velmi špatných vztazích, především pak nenáviděná matka, nemohli být porodu přítomni.  Během manželství stála vždy po boku svého manžela v jeho boji proti rodičům.  Po smrti manžela (31. března 1751) role Augusty jako matky nového následníka trůnu velmi vzrostla, neboť nebylo vyloučeno, že by se mohla (po eventuální smrti krále) stát regentkou neplnoletého následníka, což vyvolalo značně kontroverzní odezvu. Krátce poté se začalo proslýchat, že má vztah s Johnem Stuartem, 3. hrabětem Bute, učitelem svého syna, který na ni měl velký vliv; oba byli vláčeni tiskem. Mimořádným nepřátelstvím britského lidu trpěla i po nástupu svého syna Jiřího III. na trůn.

Kew Gardens.

Po manželově smrti rozšířila a rozestavěla Královské botanické zahrady (Kew) (Kew Gardens), jejichž základy princ Frederik položil. Na její přání Sir William Chambers vybudoval řadu zahradních staveb, např. v roce 1761 zde byla postavena čínská pagoda, jež v Kew Gardens stojí dodnes.

Smrt.

Zemřela v 52 letech jako oběť rakoviny hrtanu 8. února 1772. Pohřbena byla ve Westminsterském opatství. Její pohřební průvod proběhl s mnoha problémy a když byla její rakev ukládána do hrobky, byla doprovázena nadávkami a křikem.

Augusta Sachsen-Gotha (30. listopadu 1719, Gotha – 8. února 1772, Londýn) byla jako manželka následníka britského trůnu waleského prince Frederika Ludvíka v letech 1736–1751 waleská princezna, později nosila titul princezny-vdovy.

La princesse Augusta de Saxe-Gotha-Altenbourg, née le à Gotha et morte le à Londres, est la fille de Frédéric II, duc de Saxe-Gotha-Altenbourg, et de son épouse Madeleine-Augusta d'Anhalt-Zerbst.


Biografie.

Narodil se ve Tietê ve státě São Paulo. Jeho rodiče pocházeli z Libanonu – do Brazílie se přistěhovali v roce 1925. Doktorem práv se stal na Pontifícia Universidade Católica de São Paulo, kde byl později jmenován profesorem ústavního práva. Pracoval jako prokurátor.  Mezi lety 1987–2010 sloužil šest volebních období v Poslanecké sněmovně Parlamentu za obvod São Paulo. V obdobích 1997–2001 a 2009–2010 ji předsedal. Byl také členem Ústavodárného shromáždění, které v roce 1988 přijalo současnou brazilskou ústavu po skončení vojenské diktatury v zemi. Je předsedou Strany brazilského demokratického hnutí.  Na konci března 2016 jím vedená Strana brazilského demokratického hnutí (PMDB) opustila vládní koalici a rozhodla, že všichni její ministři opustí vládu Rousseffové do 12. dubna téhož roku. Temer nevyloučil možnost nahradit prezidentku v nejvyšší ústavní funkci. Rousseffová měla v parlamentu podstoupit proces odvolání.  Dne 12. května 2016 byla prezidentka Dilma Rousseffová na základě hlasování Senátu v poměru 55 ku 22 hlasům na 180 dní suspendována a Michel Temer se stal zastupujícím prezidentem Brazílie. Dne 31. srpna 2016 se stal prezidentem země poté, co Senát Dilmu Russeffovou definitivně odvolal.

Podezření z korupce, vyšetřování a obvinění.

V květnu 2017 posvětil vyšetřování prezidenta Temera soudce nejvyššího soudu Edson Fachin, a to kvůli podezření, že souhlasil s uplacením svědka v korupční kauze firmy Petrobras. Temer obvinění odmítá, ale za jeho odstoupení demonstrovaly lidé v řadě brazilských měst a demisi ale podal jeden z jeho ministrů.  V červnu 2017 brazilská prokuratura oficiálně obvinila Temera z přijímání úplatků, přičemž vydání nejvyššímu soudu musí potvrdit dvoutřetinová většina poslanců dolní komory brazilského parlamentu.

Michel Miguel Elias Temer Lulia (* 23. září 1940) je brazilský právník a politik libanonského původu. Dne 31. srpna 2016 se stal prezidentem Brazílie poté, co Senát definitivně sesadil prezidentku Dilmu Rousseffovou. V letech 2011 až 2016 byl viceprezidentem země, když zvítězil ve volbách spolu s Dilmou Rousseffovou na koaliční kandidátce "Para o Brasil Seguir Mudando" jako nominant Strany brazilského demokratického hnutí.

Michel Temer, né le à Tietê, est un homme d'État brésilien, vice-président de la République de 2011 à 2016 et président de la République de 2016 à 2018.


Stavba.

Zahájení prací.

První průzkum trasování tunelu byl zahájen 25. srpna 1906 a ukončen 8. září 1906. Průzkum se prováděl pomocí triangulace a byl několikrát opakován, aby byla vyloučena chyba měření i chyba lidského faktoru.  Stavební práce byly zahájeny 1. listopadu 1906 u Goppensteinu, na jižní straně tunelu. Stavba na severní straně byla zahájena o den později. Práce byly prováděny zprvu ručním kopáním, až 7. března 1907 na severní straně a 9. dubna 1907 na jižní straně bylo použito strojní vrtání masivu.  Stavba tunelu se neobešla bez potíží a katastrof.

Sněhová lavina.

První událostí, která se stala na povrchu, bylo smetení ubytovny stavitelů a dělníků lavinou v únoru 1908 v 19:45 hod. Tato událost si na místě vyžádala 12 mrtvých a 13. oběť zemřela 3. března v nemocnici v Brigu.

Důlní zával.

Další událost se odehrála 24. července 1908 při ražbě severní části tunelu. Při ražbě na 2,675 km došlo k průrazu do vrstvy sedimentů pod údolím Gasterntal. Ve 2:30 hod. po odstřelu byly vyrubané prostory tunelu zaplaveny 6.000-7.000 m3 bahna a kamení. Při tomto se na povrchu údolí Gasterntalu vytvořil trychtýř o průměru přibližně 30 m. Při nehodě zahynulo 26 pracovníků v mase řinoucího se bahna a kamení. Těla 24 obětí nebyla nikdy nalezena a zůstávají v opuštěné části tunelu. Následkem této události byla práce na severní straně tunelu přerušena a byla vytyčena nová osa tunelu, obcházející místo se sedimenty východním směrem od původního plánu. Katastrofu způsobil špatný odhad mocnosti a polohy sedimentační vrstvy, kdy se předpokládalo, že se nachází až o 100 m níže v údolí. Ze severní strany bylo místo katastrofy v tunelu na 1,436 km uzavřeno 10 m silnou zdí a ražba pokračovala jiným směrem.

Nová trasa tunelu.

Po stabilizaci stavu na stavbě byly práce 15. února 1909 obnoveny. Obchvat kritického místa byl vytyčen na 1,203 km ze severní strany východním směrem a z jižní strany byla taktéž změněna osa tunelu. Při vytyčování nového směru tunelu paradoxně pomohl vzniklý kráter na povrchu, který posloužil jako zaměřovací bod další triangulace.  Od 15. března 1911 se prováděla ražba odstřelem horniny. Při vzdálenosti 100 metrů, od 25. března, která byla mezi čely ražby, byly již vzájemně slyšet odstřely v druhém tunelu. 31. března 1911 ve 2 hodiny ráno byl proveden první průraz mezi jižní a severní stranou. Průraz byl oznamován výkřiky "„Traforo, Traforo!“" a důlní inženýři Moreau (z jižní strany) a Rothpletz (ze severní strany) si mohli skrz otvor podat ruce. K úplnému dokončení průrazu však zbývalo ještě 80 cm skály. Ve 3:50 hod. byl proveden poslední odstřel Lötschberského tunelu. 1. dubna 1911 byl průraz oslaven pracovníky v Goppensteinu a Kanderstegu. Další, oficiální slavnost se konala 14. března v Kanderstegu; zúčastnili se jí zástupci Spolkové rady, kantonální vlády v Bernu, diplomatického sboru z Francie, vedení BLS a stavební firmy EGL.  Tunel však nebyl ještě zdaleka dokončen a výkopové práce pokračovaly až do 31. března 1912. Elektrifikace tunelu byla dokončena až 3. června 1913, kdy byla stavba tunelu úplně ukončena.

Lötschberský železniční tunel (LT) leží asi 400 metrů nad novým Lötschberským tunelem. Nachází se ve švýcarských Alpách mezi obcemi Kandersteg (kanton Bern) a Goppenstein (kanton Wallis). Tunel v délce 14'612 m provozuje společnost BLS AG. Těleso tunelu je tvořeno jedním dvojkolejným tubusem a je vrcholovým tunelem Lötschberské dráhy mezi městy Spiez a Brig. Otevřen byl v roce 1913.

Le tunnel du Lötschberg est un tunnel ferroviaire qui relie Kandersteg (Kandertal, canton de Berne) au nord à Goppenstein (Lötschental, canton du Valais) au sud. Il est situé sur la ligne de faîte entre Frutigen et Brigue. Long de, il permet le transport de voyageurs, d'automobiles et de marchandises. La mise en service officielle a eu lieu le.


Čínská lidová republika.

Námořnictvo Čínské lidové republiky používalo (a dosud používá) několik desítek stíhačů ponorek. Jedná se buďto o původně sovětské stíhače ponorek projektu 122bis nebo domácí stíhače ponorek typu 037 a jejich modifikace.

Japonsko.

Japonské císařské námořnictvo ponorkové nebezpečí před druhou světovou válkou zanedbalo a soustředilo se zejména na ofenzivní operace. Prvními stíhači ponorek (駆潜艇 "kusentei") v císařském námořnictvu tak byly až dvě jednotky třídy "č. 1", které byly zařazeny do služby v roce 1934. Do konce druhé světové války zařadilo císařské námořnictvo do služby 64 stíhačů ponorek, které byly od počátku navrženy k tomuto účelu. Vedle nich používalo císařské námořnictvo pomocné stíhače ponorek (駆潜特務艇 "kusen-tokumutei"), z nichž některé byly získány za druhé světové války přestavbou ukořistěných holandských hlídkových člunů a minolovek. Vedle toho vznikly další stíhače ponorek přestavbou civilních plavidel v Japonsku – většinou se jednalo původně o velrybářské lodě a trawlery.  Japonské stíhače ponorek – až na přestavěná civilní plavidla – nenesly jména, ale pouze čísla – například "Dai-iči-gó kusentei" (第一号駆潜艇 ~ Stíhač ponorek č. 1). Zejména v anglické literatuře bývá k označení japonských stíhačů ponorek přidáván prefix "Ch" (například "Ch-1") a u pomocných stíhačů prefix "Cha". Tyto prefixy ale nebyly součástí značení plavidel.  Stíhače ponorek císařského námořnictva stavěné od počátku pro tento účel:  Pomocné stíhače ponorek:

Polsko.

Polské námořnictvo používalo sovětské stíhače ponorek projektu 122bis a domácí stíhače ponorek projektu 912M. Poslední 912M byly vyřazeny v roce 2004.

SSSR a Rusko.

Během druhé světové války používalo sovětské námořnictvo stíhače ponorek několika tříd, z nichž nejpočetnější byla s více než 250 postavenými jednotkami třída "MO-4". Rovněž používalo americké SC, které získalo na základě smlouvy o půjčce a pronájmu.  Po druhé světové válce vyvinulo stíhače ponorek projektu 122bis, které byly rovněž exportovány do Albánie, Bulharska, ČLR, Kuby, Indonésie, Polska a Rumunska. Od šedesátých let 20. století začaly být stíhače ponorek v SSSR nahrazovány korvetami.

USA.

US Navy používalo pro svoje stíhače ponorek s dřevěným trupem označení SC ("Sub Chaser"). Někdy jsou za stíhače ponorek považovány i větší plavidla klasifikovaná jako PC ("Patrol, Coastal") s kovovým trupem.

Stíhač ponorek je malá válečná loď, jejíž plný výtlak nepřesahuje 500 T a která je určena k vyhledávání a ničení ponorek v pobřežních vodách, ale i na otevřeném moři. První stíhače ponorek se objevily během první světové války, když se německé a rakousko-uherské ponorky ukázaly být hrozbou pro námořní plavbu Dohody. Jednalo se o speciálně navržené konstrukce nebo o přestavby plavidel jiného určení. Hranice mezi stíhačem ponorek a jinými kategoriemi (hlídkový člun, dělový člun, korveta,...) nebyla přesně stanovena a vždy spíše záleželo na klasifikaci v rámci každého námořnictva.

Un chasseur de sous-marins est un navire de guerre, rapide et assez petit, spécialement destiné à la lutte anti-sous-marine. Bien que des navires similaires ont été conçus et utilisés par de nombreux pays, cette désignation a été le plus célèbrement utilisé pour les navires construits aux États-Unis. Beaucoup d'unités de chasseurs de sous-marins de l'US Navy ont été utilisées par les alliés dans le cadre d'un programme Prêt-Bail durant la Seconde Guerre mondiale.


Sportovní kariéra.

S basketbalem začínala v rodném Ústí nad Labem v klubu BK Skřivánek. Talent pro basketbal v ní objevila ústecká trenérka Dana Vymyslická. Později Pecková hrála za Spartu Praha, nejprve pod vedením trenéra mládeže Petra Pajkrta, který si ji vybral ze Skřivánku do družstva mladšího dorostu Sparty. Zanedlouho již hrála, ač věkem ještě dorostenka, v družstvu žen Sparty pod Antonínem Fejkem, který se neobával ji postavit poprvé do utkání Ženské basketbalové ligy (ŽBL). K tomu došlo v zápase Sparty proti USK, hraném v hale na Folimance. Pecková v tomto zápase vstřelila své první body v ŽBL a pak nastupovala v družstvu žen Sparty pravidelně, již pod trenérským vedením Petra Fejka. V letech 2005–2011 hrála v týmu ZVVZ USK Praha (trenéři Blažek a Beneš), kde v sezónách 2008/2009 a 2010/2011 získala titul mistryně republiky. Před sezónou 2011/2012 přestoupila do klubu BK Frisco Brno, vedeného trenéry Bobrovským, Veverkou a Havlíkem. S "Žabinami" byla třikrát druhá v Ženské basketbalové lize a v sezóně 2012/2013 získala Český pohár, když Brňanky nečekaně porazily ve finále hraném v Mladé Boleslavi vysoce favorizovaný tým ZVVZ USK Praha. Od října 2014 hrála v polském euroligovém klubu Energa Katarzynki Toruň pod vedením bosenského trenéra Elmedina Omaniće. Pro malou herní vytíženost bylo po dohodě s klubem její polské angažmá ke konci ledna 2015 ukončeno. V únoru 2015 přestoupila do klubu Valosun KP Brno, se kterým obsadila v ŽBL v sezóně 2014/2015 páté místo (trenér Marian Svoboda). V sezóně 2015/2016 hrála pod vedením trenéra Kevina Brohana za klub COB Calais v nejvyšší francouzské ženské basketbalové soutěži. Po skončení sezóny 2015/2016 se vrátila do klubu KP Brno, za který odehrála celou sezónu 2016/2017, opět pod trenérským vedením Mariana Svobody. Klub se v sezóně 2016/2017 umístil v ŽBL na 3. místě, v Českém poháru obsadil 2. místo a získal Středoevropský pohár CEWL. V sezóně 2016/2017 zaznamenala druhý nejvyšší počet dosažených bodů a byla tak nejúspěšnější českou střelkyní v ročníku ŽBL 2016/2017. V srpnu 2017, v anketě českých trenérů a novinářů "Basketbalistka roku", hodnotící hráčky za sezónu 2016/2017, obsadila 2. místo. V sezóně 2017/2018 hrála v maďarském klubu Aluinvent DVTK Miskolc pod trenérským vedením Štefana Svitka. Ve sportovní sezóně 2018/2019 hájila barvy klubu DSK Basketball Nymburk pod vedením trenéra Daniela Kurucze.  V českých reprezentačních výběrech se objevila již v roce 2003 (mistrovství Evropy kadetů), 2005 (mistrovství Evropy do 18 let, 4. místo, Pecková byla vybrána do all stars celého turnaje), 2006 a 2007 (oba roky mistrovství světa do 20 let). Jejím prvním velkým seniorským turnajem bylo mistrovství Evropy v roce 2009 v Lotyšsku, kde byla vyhodnocena nejlepší trojkařkou ME. Největším stávajícím úspěchem této hráčky je nominace na mistrovství světa 2010 konané v Brně, Ostravě a v Karlových Varech, kde český tým získal stříbrné medaile. Již v přípravném přátelském zápase proti USA byla autorkou 22 bodů. Podobný výkon se jí podařil zopakovat i ve finále MS, kdy nastřílela Američankám 11 bodů a v tomto zápase byla třetí nejlepší českou střelkyní. V letech 2007 (Bangkok), 2009 (Bělehrad) a 2013 (Šen-čen) se Pecková zúčastnila pod vedením trenéra Beneše světových univerziád. Reprezentovala ČR na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně, kde se Češky umístily na sedmé příčce. V srpnu 2014 se umístila na základě svých výkonů v ŽBL, v Eurolize i v reprezentaci ČR v předcházející sezóně za křídelnicí Evou Vítečkovou a pivotkou Alenou Hanušovou na třetím místě v anketě Basketbalistka roku. Na světovém šampionátu 2014 v Turecku byla členkou české reprezentace, která zde obsadila deváté místo; sama však odehrála ve čtyřech zápasech dohromady pouze šest minut. Reprezentovala ČR i na ME 2015, které pořádalo Maďarsko společně s Rumunskem, kde se české družstvo umístilo na 11. místě z dvaceti účastníků. Na ME 2017, hraném v Hradci Králové a v Praze, kde se české družstvo umístilo na 13. místě ze šestnácti účastníků, nebyla nominována.  V létě 2017 se s dalšími basketbalisty zúčastnila v Ekvádoru charitativní akce, organizované francouzskou asociací Le Ballon du Bonheur ("Míč štěstí"), propagující basketbal na místních školách.  V září 2017 byla trenéry Svitkem a Benešem opět vybrána do reprezentačního družstva žen České republiky pro utkání kvalifikace o Mistrovství Evropy 2019. Po ME 2019, konaném v Rize a v Bělehradu, kdy se českému družstvu těsně o skóre nepodařilo postoupit z rižské skupiny do finálových bojů v Bělehradě, oznámila, že z rodinných důvodů končí hráčskou kariéru.

Tereza Krakovičová (* 10. července 1987 Ústí nad Labem), rozená Pecková, je česká basketbalová reprezentantka hrající na pozici křídla či pivota. Měří 190 cm. V červenci 2018 se provdala za basketbalistu Jakuba Krakoviče.

Tereza Pecková, née le à Ústí nad Labem, en Tchécoslovaquie, est une joueuse tchèque de basket-ball. Elle évolue au poste d'ailier fort.


Historie.

Starověrci byli oficiální církví pronásledováni jako kacíři, což u nich vedlo k živení apokalyptických vizí, odmítání církve a státu. V době odštěpení od oficiální pravoslavné církve mohli tvořit až 10% pravoslavných obyvatel ruské říše. V 18. stol. jich mnoho uprchlo do asijské části carského Ruska, jiní byli násilně vypovězeni z evropské části Ruska. Mnoho komunit žilo v téměř úplné izolaci po celá staletí. Po zajetí a upálení Avvakuma roku 1682 neměli starověrci vlastní kněžský dorost (také proto, že se k nim nepřipojil žádný pravoslavný biskup) a ti, kteří nechtěli přijímat svátosti od pravoslavných kněží, slavili bohoslužby bez nich. Proto se nazývají "bezpopovci". (Ti, co si zachovali kněze a svátosti, jsou nazývaní "popovci").  Protože byly jejich komunity rozptýlené na rozsáhlých územích, rozdělili se na 12 různých skupin s vlastními rysy. Podařilo se jim zachovat tradiční ruskou ikonografii v době, kdy oficiální církev se více přimykala k moderním uměleckým formám. Jejich komunity jsou roztroušeny po celém severu Ruska od Karélie až po Ural. Roku 1847 bývalý pravoslavný metropolita Sarajeva (v Bosně) Ambrosios přijal starověrce a vysvětil jim dva biskupy pro ty, kteří si zachovali kněze a svátosti. Tak vznikla biskupská hierarchie popovců. Teprve po 3. květnu 1905, kdy car Mikuláš II. vydal edikt o toleranci, bylo starověrcům dovoleno volně, legálně působit.  Dnes je největší kněžskou skupinou starověrců (popovců) Ruská pravoslavná církev starého obřadu, známá též jako církev „Bělaja Krinica“, podle vesnice na západní Ukrajině, kde je jedna z jejich největších komunit. Vedení církve tam vzniklo v carské době, protože obec ležela na druhé straně hranice, v habsburské říši. Vysvětil je metropolita Ambrosios (viz výše), od něj vyplývají jejich svěcení. V současné době (květen 2008) stojí v čele metropolita Kornilij (Titov), metropolita Moskvy a celé Rusi, zvolený roku 2005, sídlící v Moskvě. Církev má 4 biskupy a asi 250 farností v Rusku, na Ukrajině, v Bělorusku a Kazachstánu. V roce 1996 byl v Moskvě otevřen jejich seminář.

Starověrci, též staroobřadníci, rozkolníci (rusky "старообрядчество"), je náboženské a společenské hnutí, které se pod vedením protopopa Avvakuma oddělilo od Ruské pravoslavné církve na protest proti reformám patriarchy Nikona v letech 1666–1667 a dodnes praktikuje její dřívější liturgii. Označování tohoto hnutí jako rozkolníků vychází z ruského slova раскол (rozkol) čili schizma, které nastalo po zmíněných reformách.

Les orthodoxes vieux-croyants (en ), plus souvent vieux-croyants (starovères) ou vieux-ritualistes, sont un ensemble de groupes qui se sont séparés de l'Église orthodoxe russe par leur refus des réformes introduites par le patriarche Nikon en 1666-1667. De nombreux changements dans les rites et les textes mis en œuvre par Nikon visaient à uniformiser les Églises de Russie et de Grèce. Elles ont causé pourtant un schisme dans l'Église orthodoxe russe, connu sous le nom de "Raskol" (« schisme » en russe).


Olympijské hry 1896.

V soutěži ve skoku o tyči soutěžilo původně pět závodníků, na startu chyběl americký světový rekordman Walter Rodenbaugh a pětinásobný britský atletický šampion Richard Dickinson. Počáteční výška byla 2,40 m, na které začínali všichni tři domácí závodníci - Evangelos Damaskos, Ioannis Theodoropoulos a Vasilios Xydas. Byli však záhy vyřazeni (Xydas na výšce 2,50 m, Damaskos a Theodoropoulos na 2,60 m) a tak se rozhodovalo mezi Hoytem a Albertem Tylerem z Princetonské univerzity, kteří začínali až na výšce 2,80 m. Tyler skákal všechny výšky do 3,25 m na první pokus, zatímco Hoyt měl do této výšky dvě opravy. Ale když byla laťka zvednuta na 3,30 m, zdolal ji úspěšně jenom Hoyt a získal tak zlatou medaili. Toto vítězství bylo jediným významnějším úspěchem v jeho kariéře i doma, neboť po hrách byl dvakrát druhý na závodech IC4A v letech 1895 a 1897 a dělil se o první místo při "Raymond Clapp" v Yale v roce 1898. Na hrách se účastnil ještě závodu v běhu na 100 metrů a ačkoli se kvalifikoval druhým místem v druhém rozběhu do finálového závodu, raději se soustředil na skok o tyči a do finále běhu nenastoupil.  Po promoci na Harvardu v roce 1897 studoval lékařství, promoval v roce 1901. Zpočátku působil jako praktický lékař v Chicagu, později jako lékař při První Illinoiské polní nemocnici sloužil během 1. světové války ve Francii v roce 1918. Po válce zkusil pokračovat ve své chicagské praxi, ale brzy se vrátil do Francie jako chirurg s diplomatickou službou USA a mnoho let sloužil v zámoří. Nakonec se usadil v malém městě Berlin (stát New York), kde působil jako praktický lékař.

Rozpory v pramenech.

Ve statistických materiálech existují rozpory ve výkonech jednotlivých skokanů. Uvádíme zde údaje z anglické verze Wikipedie, ale jiné prameny uvádějí dosaženou výšku u Řeků 285 cm a u druhého Alberta Tylera 325 cm, jen u vítězného Billa Hoyta se shodují s 330 cm.

William Welles Hoyt (7. května 1875, Glastonbury, Connecticut (USA) – 1. prosince 1954, Cambridge, New York (USA) byl americký atlet, účastník prvních novodobých olympijských her roku 1896 v Athénách, olympijský vítěz ve skoku o tyči. Studoval na Harvardu, byl členem klubu "Boston Athletic Association".

William Welles Hoyt ( à Glastonbury - à Cambridge dans l'État de New York) est un athlète américain. Il participe aux Jeux olympiques d'été de 1896 à Athènes dans le concours du saut à la perche et remporte la médaille d'or avec une hauteur de 3,30 m.


Pozadí.

Japonci se Saipanu zmocnili během první světové války a od roku 1922 byl japonským mandátním územím.  Během ofenziv v roce 1943 a v první polovině roku 1944 Spojenci dobyli Šalomounovy, Gilbertovy a Marshallovy ostrovy a východní část ostrova Nová Guinea. Japonci se drželi na Filipínách, Karolínách, Palau a Marianách.  V rámci strategie „žabích skoků“ ("leap frog") se Spojenci rozhodli obejít Karolíny a tamější japonskou základnu Truk a zaútočit na Mariany. Obsazením Marian by se Američané přiblížili k Japonsku na dolet těžkých bombardérů B-29, přičemž základny na Marianách byly pro útoky na Japonsko vhodnější (vzdáleností i zásobováním), než základny v čínském Čcheng-tu.  Japonci předpokládali, že další spojenecký úder bude vedený na Karolíny nebo Palau (k útoku na Palau nakonec také došlo, ale později). Velení císařského námořnictva přijalo počátkem června 1944 plán operace "A-gó" na odražení budoucí spojenecké invaze na některý z bodů japonského obranného perimetru.  Americké jednotky, které se měly zúčastnit operace Forager se soustředily v Pearl Harboru na Havaji. Během příprav došlo 21. května 1944 v západním bazénu Pearl Harboru ke katastrofě, když v 15:00 došlo k explozi na tankové výsadkové lodi USS "LST-353". Následující požáry a exploze vedly k potopení šesti LST a smrti 163 mužů.  Dne 5. června, tedy den před zahájením invaze do Evropy, vyplul invazní svaz z Pearl Harboru k Marianám.

Bitva.

Boj o ostrov.

Čtyři dny před útokem podnikl 58. operační svaz admirála Marca A. Mitschera na Mariany mohutný nálet. Skupina stíhačů vyslaných z letadlových lodí operačního svazu zničila více než 150 japonských letadel a tak vypálila první salvu "mariánského střílení krocanů", které zdecimovalo nepřátelské letectvo. Ostřelování Saipanu a dalšího mariánského ostrova Tinianu, které začalo 13. června spolu s bombardováním, proměnilo mnoho japonských postavení na pobřeží v trosky. Důkladněji vybudované pozice se však zničit nepodařilo. Zjistili to příslušníci sabotážních a průzkumných jednotek žabích mužů, kteří v rámci průzkumné mise pronikli na pobřeží. Američané tedy věděli, že vylodění se setká s odporem.  První příslušníci 2. a 4. divize námořní pěchoty vystoupili na břeh brzy ráno 15. června 1944 a do setmění se jim podařilo vybudovat dvě předmostí, museli však čelit tuhému odporu nepřítele. Japonci se po americkém vylodění rozhodli provést protiútok. Bylo v něm nasazeno, oproti ostatním bitvám v Tichomoří, také velké množství japonských tanků. Nepřátelský protiútok však odrazila palba námořních děl. Tváří v tvář nepřátelskému odporu se vylodila americká 27. pěší divize, jejímž úkolem bylo rozvinout tempo útoku. Těžké boje pokračovaly, ale po týdnu Američané ovládli větší část jižní poloviny ostrova. Po deseti dnech už měli pod kontrolou téměř všechny klíčové body na ostrově, což však Japonce neodradilo od dalšího odporu. Američanům se podařilo celý ostrov plně ovládnout až po dalších třech týdnech.

Obraz v kultuře.

Během bojů o Saipan se odehrává film "Windtalkers" (v české distribuci "Kód Navajo") režiséra Johna Woo z roku 2002.

Bitva o Saipan byla součást amerického postupu na japonské ostrovy během druhé světové války v Pacifiku. Odehrála se na ostrově Saipan v Mariánském souostroví ve dnech 15. června až 9. července 1944. Vylodění na Saipanu bylo součástí operace Forager. Americké jednotky tvořené zejména 2. a 4. divizí USMC a armádní 27. pěší divizí dokázaly s podporou námořnictva a po těžkých bojích obsadit ostrov, který hájila hlavně 43. divize císařské armády. Japonský pokus o odražení americké invaze – operace "A-gó" – vedl k předposlední bitvě letadlových lodí: bitvě ve Filipínském moři.

La bataille de Saipan est une bataille de la guerre du Pacifique pendant la Seconde Guerre mondiale qui a eu lieu sur l'île de Saipan dans les îles Mariannes du 15 juin au.


Konstrukce.

United Center se rozkládá na 89 187 m2. Tato aréna je fyzicky největší v USA, ale nemá největší kapacitu. Na hokejový zápas je k dispozici 19 717 sedadel a rekord v návštěvnosti drží zápas proti Detroitu v roce 2010, na který se přišlo podívat 22 428 fanoušků. Na basketbal je k dispozici 20 917 sedadel, přičemž rekord je 23 129 fanoušků při zápase proti Clevelandu v roce 2010. Na koncert se vejde až 23 500 lidí.  Její akustika je udělaná tak, aby zesílila hlasitost zvuků a obnovila „The Roar“ (takový hluk, který proslavil Chicago Stadium).  Jako výsledek renovace v roce 2009 má aréna 169 lóží ve třech vrstvách.

Události.

V United Center se uskuteční přes 200 událostí ročně a od doby jejího otevření ji navštívilo přes 20 milionů návštěvníků.  Kromě více než 80 zápasů Bulls/Blackhawks ročně se v United Center koná mnoho jiných sportovních událostí jako například basketbal University of Illinois, mužské basketbalové turnaje Big Ten a Basketbalové mistrovství mužů NCAA, Roundball Classic a Great Eight Classic.  Vystoupilo tu přes 80 předních hudebních tvůrců jako například Frank Sinatra, AC/DC, U2, Paul McCartney a další.  Tato aréna byla domovem Bulls během jejich tří po sobě jdoucích titulů, hostící finále NBA 1996, 1997 a 1998. Bulls vyhráli série v roce 1996 a 1997 v šesti zápasech, přičemž se šestý zápas odehrál doma, kdežto v sérii roku 1998 vyhráli poslední zápas v Delta Center v Salt Lake City.  Finále Stanley Cupu se zde poprvé odehrálo v roce 2010. Blackhawks ale vyhráli ve Wachovia Center (dnes Wells Fargo Center) ve Filadelfii.  V aréně se mezi 21. až 23. zářím 2018 odehrál druhý ročník Laver Cupu, exhibiční týmové soutěže v tenise mezi Evropou a výběrem světa.

United Center je krytá sportovní aréna v Chicagu. Je pojmenována podle sponzora United Airlines a je domovem Chicaga Blackhawks (NHL) a Chicaga Bulls (NBA). Plán na postavení budovy byl vytvořen majiteli těchto týmů Billem Wirtzem a Jerrym Reinsdorfem. Socha Michaela Jordana se nachází na východní straně arény, přičemž sochy některých hráčů Blackhawks se nachází na severu na Madison Street, kde bylo původní Chicago Stadium. United Airlines platí do roku 2014 1,8 milionů USD ročně za práva na pojmenování.

Le United Center (surnommé "The UC", "The House that Jordan Built" ou "The Madhouse on Madison") est une salle omnisports située au 1901 West Madison Street dans le secteur de Near West Side à Chicago dans l'Illinois, et nommé en référence à son sponsor, la compagnie aérienne United Airlines. La salle est principalement utilisée pour les rencontres de basket-ball, de hockey sur glace, les tournois de catch et les concerts.


Rozdělení.

Robert P. Goldberg rozlišuje dvě třídy hypervizorů:

Podle implementace.

Podle způsobu, jakým je hypervizor implementován, rozlišujeme "hardwarovou virtualizaci" umožňující virtualizaci nemodifikovaných operačních systémů (resp. jejich nemodifikovaných jader), která avšak vyžaduje podporu virtualizace přímo v procesoru, a "softwarovou virtualizaci", která je obvykle méně výkonná, protože jednoduché operace vstupu a výstupu musí být obsluhovány komplexními obslužnými funkcemi. Určitým kompromisem je implementace "paravirtualizace", která spojuje výhody obou řešení (umožňuje svižný běh nemodifikovaných systémů, avšak je nutná hardwarová podpora v procesoru).

PC a desktopové systémy.

Na 16bitové architektuře x86 nebylo možné hypervizor naprogramovat. Teprve 32bitová architektura mikroprocesoru Intel 80386 (IA-32) umožnila vyvinout softwarový hypervizor. Jeden z prvních PC hypervizorů byl v roce 1998 hypervizor od firmy VMware, případně Parallels Workstation od firmy Parallels, Inc. z roku 2005. O rok později vznikl Parallels Desktop pro počítače firmy Apple, který běžel na Mac OS X.  Na platformě PC byla hardwarová virtualizace, která vyžaduje podporu přímo v procesoru, uvedena až na 64bitových procesorech. Firma Intel ji uvedla na trh v roce 2005 (VT-x, kódový název "Vanderpool") a firma AMD v roce 2006 (AMD-V, kódové jméno "Pacifica").

Historie.

Prvním hypervizorem poskytující plnou virtualizaci se stal výzkumný systém CP-40 od firmy IBM, který byl vyroben v roce 1967 a stal se tak první verzí operačního systému CP/CMS firmy IBM. Systém CP-40 běžel na počítačích typu S/360-40, které poskytovaly podporu virtualizace. Důležité bylo, aby virtualizovaný hardware dovolil spouštět více uživatelských aplikací (CTSS a IBM M44/44X) i systémů současně. Hypervizor dodnes běží na holém mainframe hardwaru a přiděluje fyzické součásti jako jsou procesory, zařízení pro přímý přístup ke vstupně-výstupním zařízením a paměti. Programátoři brzy inovovali CP-40 na systém CP-67 pro IBM S/360-67, první počítačový systém schopný plné virtualizace. IBM vyrobila podobný stroj již v roce 1966, ten zahrnoval tabulky stránek pro virtuální paměť a další techniky, které umožňovaly plnou virtualizaci jádra, včetně vstupu, výstupu a obsluhy přerušení. Oba systémy jak CP-40, tak i CP-67 se začaly vyrábět v roce 1967. CP/CMS bylo k dispozici zákazníkům firmy IBM v rozmezí let 1968–1972 sice ve formě zdrojových kódů, ale bez technické podpory.

Vestavěné systémy.

Od roku 2009 se začaly objevovat virtuální stroje i v oblasti vestavěných systémů, jakou jsou například mobilní telefony, což umožnilo vysokou flexibilitu programování aplikací pro operační systémy, jako jsou Linux a Microsoft Windows, přičemž zůstávají současně zachovány klasické vlastnosti operačního systému reálného času (RTOS).  Vestavěné hypervizory tak musí mít specifické realtimové schopnosti. Omezené zdroje mnoha vestavěných systému, zejména bateriově poháněné mobilní systémy, vyžadují zachování co nejnižší režie a i paměťových nároků. Podpora virtualizace vyžaduje ochranu paměti a podporu privilegovaného režimu, což bohužel vylučuje většinu jednoduchých mikroprocesorů (x86, MIPS, ARM, PowerPC).

Bezpečnostní rizika.

Pokud by došlo ke zneužití technologie hypervizora škodlivým softwarem (tzv. malware), mohl by škodlivý software získat přednostní přímý přístup k hardwaru počítače a zároveň aktivně skrývat svoji přítomnost v operačním systému (tj. chovat se jako pokročilý rootkit). Hostovaný operační systém má totiž jen omezené možnosti, jak hypervizor detekovat, pokud mu k tomu hypervizor sám nedá příležitost (cílem virtualizace je před hostovaným systémem úplně skrýt, že nemá hardware počítače jen pro sebe). Antivirové programy by byly nefunkční. K implementaci této nebezpečné koncepce došlo údajně v laboratořích SubVirt (společný vývoj společnosti Microsoft a Univerzity v Michiganu), stejně tak jako u nástroje zvaného Blue Pill. V roce 2009 vývojáři ze společnosti Microsoft a univerzity ze Severní Caroliny demonstrovali tzv. anti-rootkit hypervizor s názvem Hooksafe, který pomocí mezivrstvy poskytuje obecně použitelnou ochranu právě proti rootkitům založeným na funkci hypervizora.

Hypervizor (též Virtual Machine Monitor, Virtual Machine Manager, VMM) je v informatice označení pro jednu z technik virtualizace hardwaru počítače, která umožňuje na jednom počítači spustit zároveň více operačních systémů.

En informatique, un hyperviseur est une plate-forme de virtualisation qui permet à plusieurs systèmes d'exploitation de travailler sur une même machine physique en même temps.


Stanice nikdy neotevřené.

Dvě stanice pařížského metra byly téměř dokončeny již v meziválečném období, ale kvůli změnám v trasách linek nebyly nikdy zprovozněny: Porte Molitor (linka 9) a Haxo (linka 3). Jsou přístupné jen při mimořádných příležitostech, např. během dnů evropského dědictví.  Porte Molitor byla postavena na spojnici mezi linkami 9 a linka 10 nazývané „trať Murat“ a měla původně sloužit jako posilový spoj po skončení sportovních zápasů na stadionu Parc des Princes. Protože by byl provoz příliš komplikovaný, bylo od projektu upuštěno a vstupy do stanice nebyly nikdy postaveny. Koleje na trati slouží jako depo vlaků.  Obdobně spojuje kolej nazývaná „trať Fêtes“ stanice Place des Fêtes na lince 7bis a Porte des Lilas na lince 3bis s mezistanicí Haxo. Tato jednokolejná trať byla určena ke spojení obou linek, ale nakonec bylo rozhodnuto o změnách v sítích tratí a kolej byla pro veřejnost uzavřena v roce 1939. Stanice Haxo nikdy do provozu nebyla uvedena a externí přístup nikdy nebyl postaven. Stanice Haxo a nepoužívané nástupiště ve stanici Porte des Lilas budou otevřeny v případě, že dojde k plánovanému spojení linek 3bis a 7bis.

Stanice uzavřené a znovu otevřené.

Po vypuknutí druhé světové války a následné mobilizaci zaměstnanců pařížských dopravních podniků bylo uzavřeno mnoho stanic. V provozu zůstalo pouhých 85 stanic. Naprostá většina uzavřených stanic byla po válce znovu otevřena, ne však všechny. Některé zůstaly uzavřeny kvůli nízké rentabilitě nebo krátké vzdálenosti se sousedními stanicemi. Přesto však bylo několik otevřeno postupně v následujících desetiletích: Varenne (linka 14, dnes linka 13) 24. prosince 1962, Bel-Air (linka 6) 7. ledna 1963, Rennes (linka 12) 20. května 1968 a Liège (linka 13) 16. září 1968. Tyto dvě stanice však měly omezenou otevírací dobu - byly uzavřeny již po 20,00 hodině a během nedělí a svátků. Na sanici Rennes byla běžná provozní doba zavedena až 6. září 2004 a na Liège 4. prosince 2006. Stanice Cluny (linka 10) byla otevřena až 17. února 1988 u příležitosti zprovoznění linky RER B a její stanice Saint-Michel - Notre-Dame kvůli přestupu na linku 10. Při té příležitosti byla přejmenována na Cluny - La Sorbonne.  Výjimku tvoří stanice Saint-Martin na (lince 8), která byla sice po osvobození opět otevřena, ale posléze v roce byla opět uzavřena, neboť se nacházela příliš blízko sousední stanice Strasbourg - Saint-Denis (jejich vstupy na ulici se nacházely ve vzdálenosti pouhých 100 metrů).

Stanice uzavřené.

Několik stanic zůstalo uzavřeno po válce již natrvalo a to rovněž z důvodu přílišné blízkosti vedlejší stanice. Takto byly zrušeny stanice Arsenal (linka 5), Champ de Mars (linka 8) a Croix-Rouge (linka 10).  Dvě jiné stanice jsou sice otevřené, ale mají pro veřejnost uzavřená nástupiště. Porte des Lilas (linka 3bis) má nástupiště, odkud vede neveřejná trať do stanice Place des Fêtes. Toto nástupiště se využívá pro natáčení filmů nebo reklam. Na stanici Invalides je po její přestavbě nepoužívané nástupiště linky 8.

Spojené stanice.

Během prodloužení linky 3 do stanice Gallieni, byla stanice Martin Nadaud spojena se stanicí Gambetta kvůli jejím přemístění západním směrem. Stanice stále existuje, jedná se o prodloužení dnešní stanice Gambetta ve směru Pont de Levallois – Bécon oddělené mříží.

Stanice přesunuté.

Čtyři stanice byly přemístěny kvůli výstavbě linek. Jejichž původní nástupiště byla opuštěna a pod stejným názvem o něco dále přeložena kvůli prodloužení tratě. Stanice Porte de Versailles na lince 12 byla posunuta asi o 100 metrů jižním směrem v roce 1930 při přípravách na prodloužení linky. Prostor bývalé stanice byl využit jako depo.  Konečná stanice Victor Hugo linky 2 byla posunuta o 100 metrů na východ, protože se začaly používat delší vozy metra a zakřivení smyčky neumožňovalo jejich průjezd.  Smyčka na stanici Porte Maillot (bývalá konečná linky 1) přestala být používána po prodloužení trasy do Pont de Neuilly.  Stanice Les Halles (linka 4) byla přesunuta v roce 1977 na několik desítek metrů na východ, aby se umožnil lepší přístup k nově budované stanici RER. Po původní stanici nezůstaly řádné stopy.

Stanice plánované.

Další tři stanice byly plánované, ale jejich definitivní realizace nakonec neproběhla. Dvě stanice ve čtvrti La Défense a jedna na Letišti Orly.  Stanice Orly-Sud pod letištním terminálem jih byla plánována již v roce 1959 jako konečná linky 7, která měla být na letiště postupně prodloužena od dnešní stanice Villejuif – Louis Aragon. Toto rozšíření bylo ale odloženo a nakonec nerealizováno, takže stanice nebyla nikdy dostavěna.  Další dvě stanice zůstaly v hrubé stavbě ve čtvrti La Défense, kam bylo v 70. letech plánováno prodloužit linku 1 od stanice Pont de Neuilly. Měly zde vzniknout stanice La Defense - Michelet a Élysées La Défense. V roce 1992 byl původní projekt přehodnocen a zvolena levnější varianta, při které trať vedla po mostě nad Seinou místo tunelem pod ní. Pro novou trasu, která je dnes v provozu, byla místo "La Défense - Michelet" vybudována stanice Esplanade de la Défense a "Élysées La Défense" nahradila La Défense. V podzemí tak zůstaly pouze prázdné prostory.

Stanice s novým účelem.

Některé stanice nebo jejich části po svém uzavření získaly náhradní využití. Stanice Gare du Nord USFRT sloužila do roku 1942 jako konečná linky 5. Po prodloužení linky na sever vedla trať jiným směrem a stanice byla zrušena a je využívána jako výcvikové středisko pro řidičů RATP. Uzavřené nástupiště stanice Porte des Lilas na lince 3 slouží k natáčení filmů odehrávajících se v pařížském metru. Rovněž smyčka v bývalé konečné linky 3 Villiers slouží jako tréninkové centrum RATP. Smyčka na stanici Porte Maillot se od roku 2007 využívá jako dílny pro přípravu automatizovaného metra na lince 1. Stanice Olympiades byla využívána jako dočasné dílny linky 14 před prodloužením tunelu směrem k Maison Blanche a vytvoření definitivních dílen v blízkosti. Stanice Saint-Martin sloužila jako útulek pro bezdomovce, v současnosti část stanice využívá Armáda spásy už pouze přes den.

Stanice duchů v Paříži jsou stanice zdejšího metra, které jsou z historických nebo ekonomických důvodů uzavřeny pro veřejnost. Nejvíce stanic bylo uzavřeno po vypuknutí druhé světové války v září 1939 a několik z nich zůstalo zavřených i po jejím skončení. Další dvě stanice byly sice postaveny, ale nikdy nebyly otevřeny pro veřejnost a nemají ani přístup na ulici. Tři další byly navrženy, ale nikdy nebyly dokončeny.

Les stations fantômes du métro de Paris sont des points d'arrêt du métro abandonnés ou fermés au public. Pour des raisons historiques ou commerciales, seize stations du métro de Paris sont ainsi inutilisées et inaccessibles.


Kariéra v NHL.

Arťuchin byl draftován ve třetím kole a 94. celkově týmem Tampa Bay Lightning v roce 2001. Předtím, než byl vybrán hrál ruskou nejvyšší juniorskou soutěž. Rok poté v sezoně 2002/03, co byl draftován uskutečnil svůj severoamerický debut v Quebec Major Junior Hockey League v dresu mužstva Moncton Wildcats.  V ročníku 2003/04, poté co podepsal s Lightning 15. července 2003 smlouvu, odehrál v AHL za Hershey Bears 36 zápasů. Za tu dobu vstřelil tři góly a tři přihrál, obdržel 111 trestných minut a stal se tak třetím nejtrestanějším hráčem týmu. Objevil se také v šesti utkáních za mužstvo Pensacola v East Coast Hockey League, kde přidal 14 minut na trestné lavici a jeden gól.  Sezonu 2004/05 strávil Arťuchin v klubu Springfield Falcons, kde nasbíral v 62 utkáních 9 branek a 19 asistencí. Se ziskem 28 bodů byl na pátém místě v týmu a třetí v počtu přihrávek. Stejnou pozici v statistikách měl i co dopočtu přestávkových tref, ty byly tři. A s počtem 142 trestných minut na šestém místě.  Poté co většinu ročníku 2005/06 odehrál za Lightning odešel po smluvních vyjednáváních do Ruska, konkrétně do Lokomotivu Jaroslavl, kde v následující sezoně nastoupil ve 44 utkáních. Arťuchin odmítl totiž nabídku Tampy na kontrakt za 475 000 dolarů, protože chtěl alespoň milionovou smlouvu.  V sezoně 2007/08 hrál za HC CSKA Moskva a během 23 zápasů posbíral 9 bodů a 99 minut si odseděl na trestné lavici. 7. července 2008 znovu podepsal smlouvu s Tampa Bay Lightning, tentokrát na dva roky v hodnotě 1,9 milionu dolarů.  13. srpna 2009 byl vyměněn do týmu Anaheim Ducks za Drewa Millera a třetí kolo v draftu. 1. března 2010 znovu přestoupil, tentokrát do Atlanty Thrashers výměnou za Nathana Oystricka a podmínečný výběr v draftu.  Poté se z NHL odebral do KHL.

Tresty v NHL.

V roce 2006 (7. března) dostal Arťuchin trest na dva zápasy za incident, který se odehrál s Antoinem Vermettem. Po naražení Vermetta na mantinel se s ním pustil do zápasu. Během konfliktu strhl Vermettovi helmu a udeřil jej s ní. Ve hře obdržel dvouminutový trest. V roce 2009 (19. března) dostal další trest na dva zápasy za úder kolenem do kolena Ville Peltonena. Ve hře obdržel dvouminutový trest.  V roce 2009 (21. října) byl Arťuchin znovu potrestán na tři zápasy za podražení obránce Dallas Stars Matti Niskanena. Ačkoli v zápase nebyl rozhodčími potrestán, NHL jej potrestala po zhlédnutí záznamu. Arťuchin se poté veřejně omluvil a prohlásil, že konflikt nebyl úmyslný.

Reprezentační kariéra.

V roce 2003 vyhrál s ruským výběrem juniorský světový šampionát. Odehrál 6 zápasů vstřelil jeden gól a obdržel 10 trestných minut.  Během Mistrovství světa v roce 2011 se dostal do povědomí českých hokejových fanoušků, když v zápase s českou reprezentací předvedl několik tvrdých zákroků, při nichž zranil dva české hráče – Milana Michálka a Karla Rachůnka.

Jevgenij Jevgenijevič Arťuchin (rusky ) (4. duben 1983, Moskva, Sovětský svaz) je ruský profesionální hokejista, který obléká dres týmu HK Viťaz v KHL. Váží 122 kg a měří 196 cm. Preferuje silové pojetí hry.

Ievgueni Ievguenievitch Artioukhine - en russe : ("Evgenij Evgen’evič Artûhin") et en anglais : "" - (né le à Moscou en URSS) est un joueur professionnel russe de hockey sur glace.


Popis.

Pevný náhrdelník má obvykle tvar kruhu a je tvořen dutou trubičkou z drahého kovu. Uprostřed mívá drobnou stěžejku (pant), naproti němu je zasouvací pružný závěr (šnapr). Některé africké kmeny navlékají pevné náhrdelníky dětem, takže se nedají sejmout, a jak děti dorůstají, přibývají další a další kruhy, které pak drží hlavu pevně vzpřímenou.  Náhrdelníky z mušlí a jiných drobných předmětů, navlečených na řemínku nebo šňůrce, patří k nejstarším šperkům vůbec. Nejstarší zachované zbytky, provrtané mušle nebo zvířecí zuby, jsou až 100 tisíc let staré. Z předhistorické doby známe také barevné korálky z pálené hlíny a později ze skla, které se navlékaly a nosily jako náhrdelníky.  Už ve starověku se nosily šňůry perel, buď zhruba stejně velikých, nebo uspořádaných podle velikosti. Od středověku se objevují červené a růžové korále, buďto broušené nebo v přirozeném tvaru úlomků. Perly i korále však byly velmi drahé a nejrozšířenější byly „korále“ skleněné, které v poslední době nahrazují výlisky z umělých hmot.  Zvláštním druhem náhrdelníku jsou ozdobné kovové řetězy a řetízky, na něž se navlékají různé přívěsky, medailony a plakety, někdy i k rituálním účelům. Samostatné ozdobné řetězy jako náhrdelníky mohou mít jednoduchá oka, ale mohou být i daleko složitější. Velmi oblíbené byly ve 20. století tzv. waleské řetězy, které vypadají jako kroucená šňůra, vyrábějí se ale z dutých kruhových oček, vždy po dvou k sobě spájených.

Historie náhrdelníků.

Náhrdelníky se lidstvo zdobí odpradávna. První šperky tohoto typu máme doloženy už v raných uměleckých projevech druhu homo sapiens z období mladšího paleolitu, tedy zhruba v období 40 000 až 10 000 př. n. l.

Počátky šperkařství v pravěku.

V té době ovšem ještě nesloužily primárně ke zdobení těla, ale byly hlavně předmětem lovecké magie. K výrobě se používaly přírodní materiály – jantar, mušle, zvířecí zuby či obyčejný kámen, který se zdobil geometrickými ornamenty. Doba bronzová (2300 – 800 let př. n. l, hovoříme-li o střední Evropě) a železná (cca 750 př.n.l – přelom letopočtu) přinesly do pojetí šperků revoluční změnu. Začaly se používat kovy. Mj. již v této době svoje uplatnění při výrobě šperků začíná nacházet zlato. Takovéto využití se přímo nabízelo: zlato je jednak velmi vzácné a jednak i příliš měkké na výrobu zbraní, ale přitom vhodné pro jemnou řemeslnou výrobu. Jak potvrzují četné archeologické nálezy, na výši byli v tomto směru zejména Keltové.

Co přinesl starověk.

Velmi dobrou znalost šperkařského řemesla lze doložit též ve starověkém Egyptě (cca 5300 př. n. l. – 313 n. l.). Současně lze i soudit dle luxusních předmětů na vysokou životní úroveň panovníků. Typickým artefaktem v hrobkách byl takzvaný pektorál. Což byl široký, barevný a mimořádně propracovaný a nádherně zdobený náhrdelník. Většinou měl tvar obdélníku a vyráběl se z drahých kovů a kamenů. Tehdejší zlatníci už ovládali tzv. techniku přihrádkového emailu a uměli si poradit také s granulováním. Tento postup spočíval v připevňování drobných zlatých kuliček k podkladu. Zástupci vyšších společenských vrstev starověkého Egypta, a to jak muži, tak i ženy, se museli spokojit s jinými šperky, než byly ty z drahých kovů vyhrazené pouze vladařům. Jakýmsi typickým odznakem této sociální třídy byl nákrčník vytvořený z několika řad korálků. Zpracování zlata povýšili Řekové i starověcí Římané. Antika (800 př. n. l. – 6. století n. l.) současně přinesla i novinku v podobě zdobení zlatých náhrdelníků pomocí osazování drahými kameny. Většinou měl ale náhrdelník podobu několika řetízků a zdobil se mincemi s portrétem císaře, případně medailonem. Šperky v tomto období nosily převážně ženy.

Středověké šperkařství.

Výroba náhrdelníků má svou tradici i v českých zemích raného středověku od (cca 550 -1197). V období Velké Moravy se objevují zlaté a stříbrné šperky zdobené velmi jemnými technikami, například filigránem, granulováním či odléváním do kadlubu. U těchto skvostných výtvorech zručných řemeslníků si můžeme všimnou nezanedbatelného vlivu byzantských vzorů. Náhrdelníky se v té době také často vyráběly z drobných skleněných perel. Techniku barevného skla zvládali již Féničané a Egypťané, tehdy však ještě nebylo známo nynější foukané sklo. Pro románské období (cca od 11. do 1. pol. 13. století) je vedle dutých kovových kuliček zpracovaných technikou filigránu stejně tak typické uplatnění jantaru. Ten neměl funkci původně dekorativní, ale spíše náboženskou. Chránil před chorobami, které se v tomto období vyskytovaly poměrně hojně. Středověk rovněž objevuje korále, a to nejčastěji v červené nebo růžové barvě. Ponechávaly se jednak v přirozeném tvaru, případně se upravovaly do žádoucí podoby broušením. Pravé perly byly méně obvyklé; důvod je nasnadě – jejich velmi vysoká cena.

Od novověku do současnosti.

Zpočátku se ubíralo šperkařství cestou spíše nábožensky pojatých předmětů, obrat v tomto směru přinesla až renesance (od 14. do 17. století). Tato éra se spíše než k Bohu obrací k člověku. Renesanční umělci tak vytvářejí nádherné zdobné klenoty, které osazují perlami nebo opracovanými drahými kameny (diamanty či rubíny). Zástupci nejvyšší a nejmajetnější společenské vrstvy nosili perlové náhrdelníky nebo masivní zlaté řetězy. Poprvé se v 16. století objevují hodinky, které se nosí na řetízku kolem krku, což přetrvává až do období baroka. V baroku (17. a 18. století) na oblibě nabývá skleněná bižuterie a granáty. 19. století znamenalo v historii šperků velký zvrat. S érou biedermeieru (1815 – 1848) přicházejí četné napodobeniny. Ozdoby tak přestaly být výsadou pouze majetnějších. Díky strojové výrobě a mnoha levnějším materiálům jako celuloid nebo broušené sklo si je může dovolit prakticky každý. A to přesto, že secese (1890 – 1910) se na pár okamžiků vrátila k výrazné zdobnosti, aby ji ve 20. a 30. letech 20. století vystřídala spíše stylová čistota a užívání kovů v kombinaci s materiály jako je onyx, achát či nefrit. Postmoderní přístup k umění, který se nevyhnul ani šperkařství, završuje druhá polovina 20. století a rebelující punk. Vyznavači tohoto směru nosí na krku zavěšené žiletky či zavírací špendlíky (i z nich se paradoxně později vyvinuly nádherné drahé šperky), případně „psí obojky“.

Náhrdelník ("koliér") je šperk, který se nosí kolem krku. Může to být pevná, obvykle kovová obroučka, ozdobný řetízek, anebo jej tvoří perly, korálky a mušle, navlečené na šňůře či řemínku. Těsnější náhrdelníky jsou opatřeny závěrem, volnější se navlékají přes hlavu.

Un collier est un type de bijou ou de vêtement porté autour du cou. Les colliers sont habituellement constitués d'une chaîne de métal, souvent précieux, qui peut ou non servir de support à des éléments décoratifs (enfilés comme des perles, en pendentif, etc.). On utilise en général des pierres précieuses ou semi-précieuses, les gemmes, du bois, du cuir, des coquillages, etc.