Program.

Ze sondy udělat třetí umělou družici planety Venuše (první z USA s mnohaletým zpožděním vůči SSSR) s cílem získat snímky planety a přinést řadu dalších vědeckých poznatků.

Konstrukce sondy.

Tato sonda oproti předchozím sondám Pioneer 1-9 byla jiného typu a také od jiného výrobce. Vyrobila ji firma Hughes Aircraft Co. Hmotnost při startu měla 580 kg, v závěru mise prázdná 517 kg. Měla tvar nízkého válce o průměru 2,5 m a výšce 1,2 m. V jeho horní části byla umístěna plošina nesoucí přístroje umožňující vědecké experimenty.  Potřebné změny dráhy a natočení byly prováděny pomocí soustavy trysek, pohonnou látkou byl hydrazin, uskladněný ve dvou nádržkách. Sonda byla vybavena svým motorkem s tahem 18 kN. Plášť sondy byl pokryt řadou slunečních článků, schopných dodávat až 316 W pro chod aparatur.

Průběh letu.

Po startu s raketou Atlas – Centaur D-1AR (SLV-3D) 20. května 1978 z kosmodromu Eastern Test Range na Floridě se dostala na meziplanetární dráhu. Po ní absolvovala polovinu oběhu kolem Slunce. První korekce dráhy byla provedena z řídícího střediska 1. června 1978. O půl roku později 4. prosince se přiblížila k Venuši, načež byla raketovým motorem přibrzděna a tím se dostala na její oběžnou dráhu. O dva dny později 6. prosince 1978 byly provedeny další korekce dráhy a tím se dostala na měnící se orbitu nad povrchem s periodou 24 hodin. Odtud pak byla zahájena měření a snímkování povrchu i oblačnosti planety. V roce 1980 se vyčerpaly zásoby stabilizačního plynu, ovšem v té době se již podařilo i přes řadu drobných závad přístrojů vyslat k Zemi 100 ultrafialových snímků mraků a fotografie 93 % povrchu planety. I poté vysílala řadu údajů o nabitých částicích a její let umožňoval studovat gravitační pole planety. Pomocí spektrometru OUVS sledovala řadu komet.

Závěr mise.

V roce 1992 byly poslední zbytky paliva použity k udržení dráhy, 8. října téhož roku však družice v atmosféře planety zanikla. Celá mise byla úspěšná.

Pioneer – Venus 1, též uváděna jako "Pioneer 12" či "Pioneer Venus Orbiter", je bezpilotní sonda z roku 1978 organizace NASA z USA určená k průzkumu planety Venuše. Celý projekt programu Pioneer připravila Jet Propulsion Laboratory (JPL) v Pasadeně u Los Angeles. Označení dle katalogu COSPAR dostala 1978-051A.

Le, aussi nommé 1 et 12, est une sonde spatiale de la NASA lancée le en direction de Vénus afin d'étudier son atmosphère et cartographier sa surface en se plaçant en orbite autour. Développée dans le cadre du programme "Pioneer Venus" qui comprenait également la "Pioneer Venus Multiprobe", elle a recueilli des données durant plus de quatorze ans à l'aide de douze expériences scientifiques. La mission a permis de compléter les données collectées par les sondes spatiales du programme spatial soviétique "Venera".


Hudební kariéra.

Začátky.

V devadesátých letech Missy Elliott, La Shawn Shellman, Chonita Coleman, a Radiah Scott založili hudební skupinu Sista. Missy pak požádala svého kamaráda Timothyho Mosleye (Timbaland), aby se stal producentem skupiny a pomohl nahrát její první skladby. Po čase si skupiny Sista všiml producent a člen skupiny Jodeci jménem DeVante Swing, který pro ně sehnal v New Yorku kontrakt u nahrávací společnosti Elektra, pod kterou spadala i jeho společnost Swing Mob.  Právě DeVante přejmenoval Mosleyho na Timbaland a ten poté, co roku 1995 Swing Mob zanikl, spolu s Melvinem "Magoo" Barcliffem pokračoval ve společné práci s Missy Elliott. Věnovali se hlavně produkci a poté, co pomohli zpěvačce Aalyiah v roce 1996 k dvojité platině za album One In A Million, si vytvořili dostatečně zvučná jména a každý již čekal na jejich sólová alba.

Diskografie.

Supa Dupa Fly.

Během hostování a psaní textů, vydala Missy Elliott v roce 1997 své debutové album Supa Supa Fly, které obsahuje úspěšný singl The Rain (Supa Dupa Fly). Také v tomto roce vystoupila Missy na MTV Video Music Awards společně s Lil Kim v remixu písně Not Tonight. V roce 1998 Missy pokračovala v úspěšné kariéře.Napsala a produkovala singl Trippin skupiny Total a taky spolupracovala i s jinými umělci. Ve stejném roce Missy produkovala a hostovala v debutovém singlu Melanie B, I Want You Back, který se dostal na 1. místo v britské hitparádě.

Da Real World.

Ačkoliv se její druhé album neslo v temnějším duchu než debut, ale bylo stejně tak úspěšné jako první (prodej - 1,5 milionu kopii v USA, 3 miliony kopii celosvětově. Album Da Real World zahrnuje singly All N My Grill,spolupráce s Nicole Wray a Big Boiem, remix Hot Boyz a She's a Bitch.

Miss E... So Addictive.

Své třetí album Miss E... So Addictive vydala v roce 2001. Obsahuje popové a urban hity One Minute Man, featuring Ludacris & Trina a Get Ur Freak On, stejně jako mezinárodní klubový hit 4 My People a méně komerčně úspěšný singl Take Away. Dvojité video Take Away/4 My People bylo vydáno na sklonku roku 2001, krátce po teroristických útocích 11. září a po smrti blízké přítelkyně Missy Elliott Aaliyah. Video k singlu Take Away obsahovalo obrazy a slova o Aaliyah, tahle pomalá balada byla věnována její památce. 4 My People se stal velmi populární v remixu Basement Jaxx v roce 2002.

Under Construction.

Na svém dalším albu se Missy Elliott a Timbaland zaměřili na Old School zvuk a používaly četných Old School rapu a samplů, jako Peter Piper od Run DMC nebo Double Dutch Bus od Frankie Smith (použitě ve Work It a Gossip Folks. Album obsahuje, výše uvedené mezinárodní hity Work It a Gossip Folks. Gossip Folks se stal jedním z nejhranějším videem na stanicích MTV, MTV2, a BET. Album Under Construction je nejprodávanější ženské rapové album v historii s 2.2 miliony prodaných kopii v USA a 4,5 milionů celosvětově. The New York Times nazval Under Construction nejlepším hip-hopovým albem roku.

This Is Not A Test!

Album This Is Not A Test! vydala rok po svém doposud nejúspěšnějším albu Under Construction. Z Alba byly vydány singly Pass That Dutch a I'm Really Hot. Oba nebyly příliš úspěšné v hitparádách.  V roce 2003 spolupracovala s Wyclefem Jeanem na songu Party to Damascus a na Tush od Ghostface Killah. Také hrála sebe samu v tanečním filmu Honey, objevila se společně s Madonnou v reklamě společnosti GAP. V roce 2003 vystoupila společně s Madonnou, Britney Spears a Christinou Aguilerou na MTV Video Music Awards. V roce 2004 nahrála s Ciarou hit 1,2 Step. V roce 2005 Missy Elliott uvedla na stanici UPN Network svou vlastní reality show The Road to Stardom with Missy Elliott.

The Cookbook.

Její 6. studiové album bylo vydáno v červenci 2005 a debutovalo na 2. místě Billboard Hot 200 Albums Chart. Prvním singlem alba byl Lose Control s Ciarou a Fatman Scoopem, umístil se na čísle 3 Billboard Hot 100. Na Albu se objevili hosté jako Mike Jones, M.I.A., Fantasia, Slick Rick, Pharrell Williams a Mary J. Blige.Video k Lose Control získalo 6 nominací na MTV VMA 2005 a zvítězilo ve dvou : nejlepší taneční video a nejlepší hip-hop video. Po VMA vydala singl Teary Eyed, ve kterém předvedla, že je i dobrá zpěvačka. V listopadu 2005 vyhrála Nejlepšího ženského Hip-Hop umělce na American Music Awards a zremixovala L.O.V.E. od Ashlee Simpson. V prosinci 2005 byla nominována na 5 cen Grammy a na Brit Awards. Vydala song We Run This, jako hlavní singl ze soundtracku k filmu Stick It.

Respect M.E..

Respect M.E. je jejím 1. výběrem největších hitů. Byl vydán jenom v Evropě, Brazílii, Jižní Africe, Japonsku a Austrálii. Kolekce se stala jejím druhým Top 10 albem v Anglii a taky jejím nejvyšším umístěním.V Anglii za 100 000 prodaných kopií dostalo zlatou desku, celosvětově se desky prodalo půl milionu.

Block Party.

V lednu 2008, byl vydaný singl Ching-a-Ling jako hlavní singl ze soundtracku Step Up 2 the Streets. Na soundtracku je také Shake Your Pom Pom produkovaný Timbalandem. Obě písně se mohou objevit na chystaném albu. Best, Best první singl z alba se objevil na jejich webových stránkách 13. června 2008. Vydání alba je naplánováno na 9. září 2008.

Jiná Práce.

Missy Elliott nahrála duet s ukrajinskou zpěvačkou Ruslanou The Girl That Rules. Objevila se v písni Bad Girl skupiny Danity Kane na jejich albu Welcome to the Dollhouse. Spolupracuje na novém materiálu s umělci jako Whitney Houston, Amy Winehouse, Ne-Yo, Michelle Williams a dalšími.

Melissa Arnette Elliott, spíše známá jako Missy Elliott (*1. července 1971) je americká raperka, zpěvačka, textařka a hudební producentka. Je pětinásobnou držitelkou ceny Grammy. Jen v USA prodala 7,6 milionu alb a je jedinou raperkou jejíž šest alb získalo platinové ocenění.

Melissa Arnette Elliott, née le à Portsmouth, en Virginie, est une rappeuse, auteure-compositrice et productrice américaine. En tant que productrice et compositrice, elle travaille aux côtés de chanteuses tels que Mariah Carey, Whitney Houston, Janet Jackson, Keyshia Cole, Ciara, G-Dragon Monica et Lil Kim. Fin des années 1990, Elliott devient ensuite artiste solo et rappeuse, et finira par remporter cinq Grammy Awards et à vendre plus de 30 millions d'albums aux États-Unis. Elliott est la seule rappeuse, avec Nicki Minaj et Cardi B à être au moins certifiée six fois disque de platine par RIAA.


Alžírsko na Letních olympijských hrách 2008

Algérie aux Jeux olympiques d'été de 2008

Další sportovci.

Atletika, běh – muži.

Nejúspěšnějším běžcem Alžírska se stal Nabil Madi, který skončil sedmý v běhu na 800 metrů. O místo za ním ve stejné kategorii doběhl Nadjim Manseur. Mohamed Ameur finišoval na 48. místě v chůzi na 20 km. Další atleti skončili v semifinále: .. další neprošli prvním kolem:  Khoudir Aggoune měl nastoupit do závodu v běhu na 10 000 m, nakonec se jej však nezúčastnil, stejně jako Antar Zergulaïne běhu na 800 metrů.

Atletika, běh – ženy.

Nejúspěšnější běžkyní Alžírska byla Souad Aït Salem, která skončila v maratónu na 9.místě. Widad Mendil a Nahida Touhami neprošly prvním kolem v běhu na 3000, respektive v běhu na 1500 metrů.

Atletika, ostatní sporty.

Issam Nima měl nastoupit v kategorii skoku do dálky, závodu se však nakonec nezúčastnil. Baya Rahouli se v ženském trojskoku účastnila prvního kola, kde skončila na 22. místě a tudíž do dalších bojů nepostoupila.

Badminton.

Alžírsko v badmintonu reprezentoval Nabil Lasmari, který však ve druhém kole prohrál s Dánem Gadem a ze soutěže vypadl.

Box.

7 boxerů zastupovalo Alžírsko na LOH v Pekingu. V kategorii nižší lehké váhy do čtvrtfinále postoupil Abdelkader Chadi, stejného výsledku dosáhl Abdelhafid Benchebla v kategorii nižší těžké váhy a Newfel Outaha v kategorii super těžké váhy.  Nabil Kassel neprošel druhým kolem střední váhy, stejně jako Abdelaziz Toulbini v kategorii těžké váhy.  Abdelhalim Ouradi a Hamza Kramou poté ve svých kategoriích nepostoupili přes první kolo.

Cyklistika.

Cyklista Hichem Chaabane startoval v silničním závodě cyklistů, závod však nedokončil.

Šerm.

Dvojité ženské zastoupení mělo Alžírsko v této kategorii. Nadia Bentaleb ale vypadla hned ve druhém kole, Anissa Khelfaoui neprošla ani přes kolo první.

Judo.

Judo bylo nejúspěšnějším odvětvím Alžírska na těchto hrách. Účastnili se jej tito sportovci:  Muži:  Ženy:

Veslování.

Tři sportovci zastupovali Alžírsko ve veslařských sportech. Ti však nebyli příliš úspěšní. V kategorii lehké váhy veslic skončil Chaouki Dries na 29. místě. V lehké váze dvojveslic pak Mohamed Ryad Garidi a Kamel Ait Daoud skončili závody na předposledním, 19. místě.

Plavání.

5 sportovců se zúčastnilo plaveckých soutěžích. Ani jeden z nich však neprošel první koly svých odvětví.

Stolní tenis.

Jeden stolní tenista se účastnil LOH v Pekingu. Kourta Idir Abdallah však hned v prvním kole podlehl Australanovi Henzellovi 1:4 na sety a vypadl.

Volejbal.

Ženský volejbalový tým hrál na LOH skupinu B společně s výběry Brazílie, Itálie, Ruska, Srbska a Kazachstánu. V celé skupině však dokázal uhrát jediný set a skončil poslední.  Nominace: Nariméne Madani, Fatma-Zohra Oukazi, Faïza Tsabet, Sérine Hanaoui, Lydia Oulmou, Nawel Mansouri, Mouni Abderrahim, Melinda Hanaoui, Nassima Ben Hamouda, Tassadit Aissou, Raouia Rouabhia, Safia Boukhima. Trenér Mouloud Ikhdji

Vzpírání.

Vzpěračka Leila Lassouani zvedla v kategorii do 63 kg činku s váhou 85 kg a skončila v prvním kole na 16. místě, což jí zaručovalo postup do dalšího kola. Tam se pokusila zvednout 110 kg, což ale ani jednou nezvládla a byla vyřazena.

Zápas.

V zápase řecko-římském se LOH účastnili tři sportovci. Ani jeden z nich však neprošel prvním (osmifinálovým) kolem ve svých kategoriích.

Alžírsko se účastnilo Letní olympiády 2008 ve třinácti sportech. Zastupovalo jej 62 sportovců. Alžírsko se účastnilo již 13. olympijských her (počítáno i se zimními). Doposud získalo 5 zlatých, 1 stříbrnou a 7 bronzových medailí. Medailovými sportovci se stali na těchto hrách alžírší judisté. Amar Benikhlef získal stříbrnou medaili v kategorii mužů do 90 kg. Soraya Haddad získala v kategorii žen do 52 kg bronzovou medaili.

L'Algérie participe aux Jeux olympiques d'été de 2008 à Pékin. Il s'agit de sa à des Jeux d'été. La délégation algérienne n'est présente que dans un sport collectif. Aucune équipe n'a pu se qualifier pour les tournois olympiques de basket-ball, football et handball. L'équipe féminine algérienne de volley-ball a par contre remporté le tournoi qualificatif pour le tournoi olympique de volley-ball.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1352.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

Ve vsi Katusice s 678 obyvateli v roce 1932 byly evidovány tyto úřady, živnosti a obchody: poštovní úřad, telegrafní úřad, telefonní úřad, četnická stanice, katolický kostel, nákladní autodoprava, 2 autodrožky, biograf Sokol, cihelna, obchodník s dobytkem, elektrotechnické potřeby, 2 holiči, hospodářské družstvo, 2 hostince, klempíř, 2 koláři, konsum, 2 kováři, 2 krejčí, obchod s obuví Baťa, 2 obuvníci, pekař, obchod s lahvovým pivem, pokrývač, realitní kancelář, 14 rolníků, 2 řezníci, 2 sedláři, 2 obchody se smíšeným zbožím, okresní hospodářská záložna, stavitel, výroba hospodářských strojů, 2 šrotovníky, trafika, 2 truhláři, 2 obchody se zemskými plodinami.

Doprava.

Silniční doprava  Obcí procházejí silnice II/259 Mladá Boleslav - Katusice - Mšeno - Dubá a silnice II/272 Benátky nad Jizerou - Bezno - Katusice - Bělá pod Bezdězem.  Železniční doprava  Katusice leží na železniční trati Mladá Boleslav – Mělník v úseku, který je v jízdním řádě uváděn v tabulce 064. Jedná se o jednokolejnou regionální trať, doprava byla na trati zahájena roku 1905. Přepravní zatížení trati mezi Mšenem a Mladou Boleslaví v roce 2011 činilo obousměrně 7 osobních vlaků. Na území obce leží mezilehlá dopravna D3 "Katusice" a železniční zastávka "Trnová".  Autobusová doprava  V obci zastavovaly v květnu 2011 autobusové linky jedoucí do těchto cílů: Bělá pod Bezdězem, Bezno, Mladá Boleslav, Praha.

Obec Katusice se nachází v okrese Mladá Boleslav, kraj Středočeský. Rozkládá se asi jedenáct kilometrů severozápadně od Mladé Boleslavi. Žije zde obyvatel.

Katusice est une commune du district de Mladá Boleslav, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Obsah poemy.

Poema se odehrává v bájné době ruských bohatýrů za vlády bájného kyjevského knížete Vladimíra Jasného slunéčka.. Ten vdává svou nejmladší dceru Ludmilu za bohatýra Ruslana. Ludmila je však ze svatební hostiny unesena čarodějem Černomorem, zrůdným trpaslíkem, jehož moc a kouzlo je ukryto v mohutném vousu. Ruslan a tři dříve odmítnutí Ludmilini nápadnící, voják Rogdaj, křikloun Farlaf a mladý chazarský chán Ratmir, vyrážejí Ludmilu hledat, protože kníže ji slíbil dát za ženu tomu, kdo ji zachrání.  Ruslan na své cestě potká moudrého starce Fina, který je mu nápomocen radou. Rogdaj chce Ruslana zabít, ale je Ruslanem poražen a zahyne. Ratmir dojede večer k zámku, kde dlí dvanáct krasavic. Ty jej okouzlí tak, že na Ludmilu zapomene. Farlaf se potká se zlou čarodějkou Nainou, která se chce Finovi pomstít za to, že ji kdysi odmítl. Poradí proto Farlafovi, aby jel domů, že Ruslana zahubí a Ludmilu mu přivede. Ruslan prožívá další dobrodružství a po vítězném boji s obrovskou nadlidskou hlavou, která patřila Černomorovu bratru, získá meč, který jediný dokáže přeseknout Černomorův vous.  Černomor chce mezitím získat Ludmilinu přízeň dary nevídané krásy a neslýchané ceny, avšak Ludmila zůstává Ruslanovi věrná. Tu přijíždí Ruslan a v souboji nad čarodějníkem zvítězí, neboť jej přeseknutím jeho vousu zbaví moci. Nemůže však probudit Ludmilu, kterou předtím Černomor uspal kouzelným spánkem. Fin mu radí, aby ji probudil až v Kyjevě.  Farlafovi se zjeví Najna a vydá se s ním vstříc Ruslanovi. Využijí jeho spánku, Ludmilu unesou do Kyjeva a Farlaf Ruslana třikrát bodne do hrudi. Fin jej ale pomocí mrtvé a živé vody zachrání a daruje mu prsten, kterým Ludmilu probudí.  V Kyjevě se kníže Vladimír raduje, že je Ludmila zachráněna, ale Farlaf ji probudit nedokáže. Tu knížectví přepadnou Pečeněhové. Objeví se ale Ruslan, všechny pobije a Ludmilu prstenem probudí. Farlaf se ke všemu přizná a kníže Vladimír mu z radosti nad uzdravením Ludmily odpustí.

Adaptace.

Hudba.

Podle poemy složil roku 1842 ruský skladatel Michail Ivanovič Glinka stejnojmennou operu.

Ruslan a Ludmila (1817—1820, "Руслан и Людмила") je pohádková poema ruského romantického básníka, prozaika a dramatika Alexandra Sergejeviče Puškina (1799 – 1837). Dílo patří do raného období Puškinovy tvorby, ve kterém vyzkoušel téměř všechny žánry soudobé poezie. Nese proto v sobě ještě mnoho preromantických rysů, souvisejících především se vzrůstajícím zájmem o lidovou poezii, neboť podkladem pro poemu byl pečlivě sebraný ruský folklórní materiál, což vzbudilo ve své době velký ohlas. Verše poemy mají v sobě mnoho humoru, neboť Puškin zbásnil osudy svého bohatýra a jeho soků s velkou dávkou ironie

Rouslan et Ludmila (en ; ) est un poème d'Alexandre Pouchkine, publié en 1820. Le poème est écrit à la façon d'un conte de fées épique composé d'une dédicace (посвящение), d'un prologue, de six chants (песни) et d'un épilogue (эпилог). L'histoire est celle de l'enlèvement de Ludmila, la fille du prince Vladimir de Kiev, par un sorcier maléfique et la tentative du courageux preux Rouslan de la retrouver et de la sauver.


Masáž prostaty v medicíně.

Masáž prostaty je součástí rektálního vyšetření při diagnostikování zánětu prostaty, nebo karcinomu prostaty a k získání sekretů prostaty k následné kultivaci k rozlišení specifického, nebo nespecifického zánětu prostaty, nebo k přímému vyšetření pod mikroskopem.  Několik lékařů se v 90. letech 20. století pokoušelo pomocí masáže prostaty a antibiotik léčit chronickou bakteriální prostatitidu a benigní hyperplazii prostaty. Novější výzkumy ukázaly, že masáž prostaty má doplňkové místo při léčbě antibiotiky, zlepšuje prokrvení prostaty a tím i účinnost antibiotik. Léčivý účinek masáže prostaty se projeví jen, když je prováděna opakovaně (tj. 2-3× týdně v akutní fázi, později 1× týdně). Při akutní prostatitidě se však, pro riziko vzniku bakteriémie, nedoporučuje. Masáž prostaty může být při rakovině prostaty nebezpečná.

Masáž prostaty v sexu.

Prostata je označována za mužský bod G. Při masáži lze přistoupit buď k její vnější stimulaci přes hráz či k vnitřní přes řitní otvor. Vlastní masáž se v angličtině označuje expresivním výrazem "milking", což doslova znamená „dojení“. Při masáži dochází alespoň k částečnému vyprázdnění prostatických žlázek. Sekret je téměř čirý, vazký s mléčně opalizujícím nádechem. Pro mnoho mužů je její dráždění sexuálně stimulující. Pro objasnění je třeba si připomenout, že v první fázi orgasmu dochází k vystříknutí produktu semenných váčků přes ducta na přední stěnu močové trubice v prostatě a to následně reflexně spouští stahy prostaty a svalů močové trubice. Většině z mužů, kteří mají masáž prostaty v oblibě, však slouží pouze jako doplněk k běžné masturbaci. Při intenzivní stimulaci prostaty může nicméně dojít k orgasmu i zcela bez stimulace penisu. V praxi je běžné, že může dojít ke ztrátě erekce v důsledku průniku řitním otvorem. K orgasmu může dojít i bez ejakulace, případně je ejakulovaná pouze prostatická tekutina v různém množství. V běžném ejakulátu tvoří asi 15 - 30 % objemu. V rámci různých BDSM praktik se provozuje i tzv. „milking“; kde se využívá elektrické stimulace. Mezi homosexuály je masáž prostaty rozšířenější než mezi heterosexuály, jelikož hraje toto dráždění ve vzájemném análním sexu významnou roli (stimulace penisem při análním průniku).  Masáž prostaty může být vzrušující i pro některé ženy, které masáž partnerovi poskytují.  K masáži prostaty lze použít i speciální erotické pomůcky, které mohou být vibrační i nevibrační.

Rizika.

Vhodnou ochrannou pomůckou při masáži prostaty jsou latexové rukavice na jedno použití.

Masáž prostaty je masáž či stimulace mužské předstojné žlázy, jinak též prostaty, a to buď z diagnostických důvodů nebo pro sexuální potěšení. V druhém zmíněném kontextu se označuje jako bod P nebo mužský bod G.

Le, ou, est un acte médical ou sexuel qui se caractérise par la palpation ou la stimulation de la prostate. Bien qu'elle y soit étroitement liée, cette pratique ne doit pas être confondue avec le toucher rectal.


Děj.

Film začíná kontrolou narozených spartských dětí. Nejdříve přichází na řadu dítě, které vypadá jako Shrek (narážka na film "Shrek Třetí"), které neprojde a je svrženo z hory. U dalšího dítěte kontrolor řekne, že jestli je to Vietnamec, prvně zkusí nalákat Brangelinu (Brad Pitt a Angelina Jolie). Jako poslední přijde na řadu malý Leonidas, který má od malička břišní svaly, bicepsy a vousy. Zkouškou projde a je připravován na svou vládu. Nejdřív bojuje se svou babičkou, pak je vyslán do divočiny, kde přežije krutou zimu díky tomu, že zabije tančícího tučňáka.  Když se vrátí na korunovaci, seznámí se s tančící Margo a požádá ji o ruku. Ta souhlasí a dá mu kombinaci od svého pásu cudnosti. Děj pak přeskočí o několik let, kdy Leonidas trénuje svého syna a dozvídá se, že přijel perský posel. Ten přijel, aby Sparťanům sdělil, že Xerxes chce obsadit jejich zemi. Leonidas se naštve a skopne ho do "jámy smrti", následují poslovi bodyguardi a další lidé (Britney Spears, Kevin Federline, Sanjaya Malakar, porotci "American Idol"), které Leonidas nemá rád.  Leonidas si pak vyžádá 300 vojáků k napadení Persie, ale druhý den ráno zjistí, že do armády bylo přijato pouze 13. Mezi ně patří Kapitán, jeho syn, Sonio a Dillo. Do armády chce i Paris Hilton, ale ta je odmítnuta kvůli svému znetvoření.  Spartská armáda se pak utká s perskou v tanci, soutěži "Ber nebo neber" a urážení svých matek a Sparta vyhraje. Sparťany pak ale zradí Paris Hilton a prozradí Peršanům polohu tajné cesty. Xerxes pak použije armádu vytvořenou pomocí počítačové animace.  Ve Spartě se mezitím snaží Margo získat pro Leonida posily. Snaží se k tomu využít Zrádčeru, připraví ho o panictví, ten jí slíbí podporu, ale na veřejnosti ji potom nevysloví. Margo a Zrádčera spolu pak bojují. Zrádčera se promění v Sandmana a Margo ho odstraní pomocí vysavače. Sparta tak pošle Leonidovi podporu.  Rozhodnutí o podpoře ale přijde pozdě a spartská armáda před perskou ustupuje. Bitva pak najednou vypadá pro Sparťany lépe, ale Peršané představí své tajné zbraně - Ghost Ridera (ten je rychle zneškodněn Soniou pomocí hasicího přístroje) a Rockyho, který zabije Sonia, ale je pak zabit Kapitánem. Ten je pak ale zabit oštěpem, který hodí Xerxes. Jeho smrt rozzuří Leonida a bitva přeskočí do formátu, Leonidas začne vraždit vojáky, Xerxes utíká, ale najde "Allspark" z filmu "Transformers" a promění se v "Xerxestron". Toho se Sparťané začnou bát, ale přestane fungovat poté, co se kvůli krátké šňůře vypojí ze zásuvky a spadne... na zbylou spartskou armádu.

Tohle je Sparta! (v anglickém originálu "Meet the Spartans") je americká filmová komedie z roku 2008, parodující zejména snímek "".

Spartatouille ou Voici les Spartiates au Québec ("") est un film parodique du film "300" de Zack Snyder, produit et réalisé par Jason Friedberg et Aaron Seltzer. Il est sorti en 2008.


Předchůdci.

Rozdělení tanků na pěchotní a rychlé má svůj počátek v britské armádě období první světové války. Tehdy byly rozděleny zvlášť těžké tanky Mark I, II, III, Mark IV, Mark V a druhou skupinu tvořily rychlejší tanky typu Mark A "Whippet", Mark B a Mark C. V meziválečném období britské experimenty v oblasti tankových vojsk dále podporovaly tuto koncepci, protože se shodovala s oficiální válečnou doktrínou.

Meziválečné období a druhá světová válka.

Jelikož pěchotní tanky měly postupovat zároveň s pěchotou pohybující se pouze po vlastních nohou, nebyla zapotřebí vysoká rychlost jízdy a proto byly schopny disponovat silnějším pancéřováním. První britské pěchotní tanky Mk.I Matilda I a Mk.II Matilda II byly vyzbrojeny kulometem respektive dvouliberním protitankovým kanónem (2-pdr OQF). Dále následovaly další typy Mk.III Valentine a Mk.IV Churchill. Toto "rozštěpení" v rozdělení rolí mezi tanky pěchotní a tanky rychlé vydrželo v britské armádě až do konce druhé světové války. Ačkoliv byly tyto tanky schopny odolat zásahům z tankových a protitankových kanónů a jejich konstrukce umožňovala dobrou průchodnost v terénu, v praxi se rozdělení tanků na tyto dvě skupiny neukázalo jako efektivní. Ačkoliv byl pěchotní tank Churchill ve své úloze poměrně úspěšný, idea pěchotního tanku postupně s vývojem nových typů v průběhu války dohasínala. Nakonec byly úplně nahrazeny nástupem nového "univerzálního tanku" (Main Battle Tank - MBT) Centurion, který měl pancéřování a palebnou sílu jako pěchotní tanky zároveň s vysokou rychlostí a pohyblivostí jako rychlé tanky.  Tato koncepce byla uplatněna rovněž u dalších dvou tankových velmocí třicátých let. V Sovětském svazu byla reprezentována lehkým pěchotním tankem T-26 a později těžkým pěchotním tankem KV-I a KV-II. Ve Francii byly zkonstruovány lehký pěchotní tank Renault R-35 a těžký pěchotní tank Char B1.

Pěchotní tank je název kategorie tanků vzniklé a rozvinuté ve Velké Británii v letech mezi světovými válkami. Tyto tanky obvykle měly mnohem silnější pancéřování ve srovnání s lehčími tanky další kategorie - rychlý tank - a byly určeny zejména k bezprostřední podpoře postupující pěchoty a k ničení opevněných pozic protivníka. Do vzniklého průlomu měly nastoupit rychlé tanky a s využitím své vysoké rychlosti a většího dosahu vniknout do hloubky nepřátelského území a odříznout zásobovací linie, nebo provést obchvat jeho pozic.

Le char d'infanterie est un type de char d'assaut. Il s'agit d'un ensemble de chars ayant pour mission d'accompagner l'infanterie. Il se définit conjointement avec les autres types de char (char de cavalerie, char de rupture, char principal de bataille).


Určení a použití.

V roce 1936 britský War Office ustanovil dvě hlavní kategorie budoucího rozvoje tanků. První kategorie těžších pěchotních tanků byla určena ke spolupráci a blízké podpoře útočící pěchoty. Pohyblivé rychlé tanky další kategorie byly projektovány k provádění výpadů hluboko do nepřátelského území. Tento typ tanků se vyznačoval vysokou pohyblivostí a rychlostí a operoval nezávisle na pomalu postupující pěchotě a jejich pěchotních tancích. Byl určen k provádění průzkumu, obchvatům protivníka a rychlým nájezdům ve stylu jízdní kavalerie v souladu s koncepcí tankové války prosazovanou ve Velké Británii generálem Hobartem a kapitánem Liddel-Hartem. Protože princip jejich nasazení měl být podobný jako u tehdejších křižníků, dostaly označení křižníkové tanky.  Rychlost zde byla důležitým faktorem, proto z důvodů udržení nízké hmotnosti byly první křižníkové tanky konstruovány s poměrně tenkým pancéřováním a slabou výzbrojí. Toto přenesení důrazu na rychlost způsobilo nevyváženost britských tankových konstrukcí, nedostatečná pozornost byla věnována kvalitě pancéřové ochrany. V této době se ještě v praxi neprojevilo, že lehce pancéřované tanky nemají šanci obstát na moderním válčišti. Ještě větším problémem pro většinu křižníkových tanků byla malá ráže jejich kanónové výzbroje. Většina těchto tanků byla vyzbrojena dvouliberním protitankovým kanónem ráže 40 mm. Tento kanón měl dostatečnou průbojnost (nejlepší ve své době), ale nikdy pro něj nebyla vyvinuta tříštivo-trhavá munice. To způsobovalo, že rychlé tanky nebyly schopny účinně ničit protivníkovo protitankové dělostřelectvo. Jakmile byly v průběhu bojů druhé světové války zjištěny nedostatky této koncepce, došlo nejprve k přezbrojení na šestiliberní protitankový kanón ráže 57 mm ihned, jakmile byl dostupný a veliké úsilí bylo vynaloženo na neúspěšný vývoj křižníkového tanku s výzbrojí 17 liberního protitankového kanónu ráže 76 mm. Ironií osudu bylo, že ačkoliv byl u těchto tanků kladen důraz na vysokou pohyblivost, velká část z nich byla soužena technickou nespolehlivostí v provozu. Tento problém byl obvykle zapříčiněn nedostatečným vývojem a nebyl uspokojivě vyřešen až do příchodu křižníkového tanku Cromwell s jeho výkonným a spolehlivým motorem Rolls-Royce Meteor v roce 1944.

Předválečné konstrukce.

V roce 1934 zkonstruoval Sir John Carden v závodě Vickers-Armstrongs nový střední tank A9, který následně dostal označení Cruiser Tank Mark I. U tohoto typu bylo využito zkušeností s předchozími lehkými tanky Light Tank Mk III. Prototyp byl testován v roce 1936 a následujícího roku se rozběhla sériová výroba. V letech 1937 až 1938 bylo vyrobeno celkem 125 kusů. První bojové nasazení 1940 v průběhu bitvy o Francii odhalilo četné nedostatky, zejména nedostatečnou sílu pancéřování a těsný prostor pro osádku. Ve službě se udržel až do roku 1941 na severoafrickém bojišti.  Další následovník, typ A10 označen jako Heavy Cruiser byl také vyprojektován ve stejné firmě. Do sériové výroby se dostal v roce 1938 pod označením Cruiser Tank Mark II. Podobal se svému předchůdci, měl ale silnější pancéřování a byl nově vyzbrojen kulometem Besa. V letech 1938 až 1940 bylo vyrobeno celkem 175 kusů. Bojově byly nasazeny ve Francii roku 1940, Severní Africe a v Řecku.  Výroba typů Mk I a Mk II byla omezována poté, co se velení britské armády rozhodlo přijmout do výzbroje mnohem pokrokovější a rychlejší tank založený na Christieho konstrukci podvozku a s lepším pancéřováním. Výsledkem vývoje byl tank A13 označený jako Cruiser Tank Mark III, který byl v počtu 65 kusů zařazen do výzbroje roku 1937 a jeho silněji pancéřovaná varianta A13 Mk.II pod názvem Cruiser Tank Mark IV.

Období druhé světové války.

V průběhu počáteční fáze druhé světové války byl zřejmě nejznámějším typem křižníkového tanku Cruiser Tank Mk. VI "Crusader" používaný ve velkém počtu během severoafrického tažení. K dalším britským konstrukcím tohoto období patří Cruiser Tank Mk. V "Covenanter", Cruiser Tank Mk. VII "Centaur", Cruiser Tank Mk. VIII "Cromwell" a Cruiser Tank "Comet". Centaury a Cromwelly byly poprvé nasazeny v průběhu vylodění v Normandii, tanky Comet až začátkem roku 1945. Koncem války se už křižníkové tanky svým pancéřováním a palebnou silou přestaly odlišovat vůči středním tankům.  V průběhu druhé světové války postupné zdokonalování technologie umožňovalo těžším tankům vyrovnat se v rychlosti křižníkovým tankům a celá tato koncepce se stávala zastaralou. Poslední příslušník linie křižníkových tanků byl Centurion. Tento tank kategorie Heavy Cruiser (těžký rychlý tank) spojil pohyblivost křižníkových tanků a silné pancéřování pěchotních tanků na jednom podvozku. Tím vznikla nová kategorie poválečných tanků Main Battle Tank - MBT.  Koncepce rychlých tanků byla uplatněna také v Sovětském svazu ve třicátých letech. Hlavním představitelem byla typová řada rychlých tanků (Bystrochodnyj tank) BT.

Křižníkový tank (anglicky cruiser tank, někdy také rychlý tank nebo jízdní tank) byl název kategorie tanků vytvořené v období po první světové válce ve Velké Británii.

Les chars Cruiser, aussi appelés chars de cavalerie ou chars rapides, sont une série de chars d'assaut britanniques conçus durant l'entre-deux-guerres. Les chars Cruiser étaient rapides et mobiles et destinés à opérer indépendamment de l'infanterie et des chars d'infanterie ou des chars de rupture, plus lourds. Ce concept est à la base de plusieurs blindés utilisés durant la Seconde Guerre mondiale.


Historie letecké pošty.

Přeprava balóny a vzducholoďmi.

Předchůdcem pošty letecké byla pošta balónová. První přeprava zásilky byla uskutečněna balónem 7. ledna 1785 z Doveru do Francie. Balónová pošta byla použita během Prusko-francouzské války v letech 1870–71. Francouzi využili balóny na doručení pošty z odříznutých měst Paříž a Méty. V Německu byly pro přepravu pošty ve druhé a třetí dekádě 20. století využívány řiditelné vzducholodě.  Na území Čech, konkrétně v Haidě – dnešním Novém Boru poprvé přistála vzducholoď v roce 1913. Byl to komerční let a byla k němu vyhotovena i pamětní razítka pro filatelistickou potřebu.

Letecká pošta.

První oficiální použití letounu pro přepravu pošty proběhlo roku 1911 u města Iláhabad v britské Indii. Bylo přepraveno 6 500 dopisů na vzdálenost 13 km.  Pravděpodobně první úspěšný pokusný let s poštovními zásilkami v Československu se uskutečnil 13.7.1919.  V předválečném Československu došlo k rozsáhlému využívání letadel k přepravě pošty a tento trend pokračoval i v poválečném Československu.

Letadlová pošta.

Letadlovou poštou byl označován druh leteckého poštovního kurzu. Na území Československa byla v letech 1952 až 1981 zároveň poštou ambulantní, protože na palubě letadla pracovníci pošty přijímali, zpracovávali a vypravovali (poštovní) závěry.  Dne 4. června 1956 byla zřízena letadlová pošta Praha-Bratislava-Košice 2001, ve zpátečním směru pak měla číslo 2002.  Dne 8. dubna 1957 byla zřízena letadlová pošta Praha-Přerov-Bratislava-Zvolen 2005, která byla od roku 1960 vedena po trase Praha-Brmo-Ostrava-Zvolen a letadlová pošta Zvolen-Bratislava-Brno-Přerov-Praha 2006, která byla od roku 1960 vedena po trase Zvolen-Brno-Přerov-Praha.  V roce 1960 byla zřízena letadlová pošta Praha-Ostrava 2011, ve zpátečním směru pak měla číslo 2012.

Letecká pošta je pošta, při níž se poštovní zásilky dopravují letadlem. Jedná se o nejrychlejší přepravu pošty na delší vzdálenosti.

La poste aérienne est la division d'une administration postale chargée du transport du courrier par voie aérienne, avion à partir de l'entre-deux-guerres en Europe. Plus coûteux, ce moyen d'expédition a justifié des vignettes postales et des timbres-poste spécifiques.


Pozadí.

Napětí mezi Japonskem a Čínou ohledně Koreje stoupalo od 80. let 19. století. V roce 1884 se klika korejských reformních politiků podporovaných Japonskem pokusila provést převrat, avšak na straně konzervativců zasáhla čínská armáda a puč tak skončil neúspěchem. Aby nedošlo k případným budoucím střetům, uzavřely obě dvě mocnosti dne 18. dubna 1885 dohodu, kde si mimo jiné přislíbily, že si vzájemně předem oznámí vyslání expedičních sil do Koreje.

Válka.

Na počátku roku 1894 se v Koreji rozpoutalo rolnické povstání Tonghak. Korejští představitelé požádali Čínu o vyslání vojenské pomoci. Čína souhlasila a informovala o nadcházejícím zásahu Japonsko. To se taktéž připravovalo v Koreji vojensky intervenovat a vyvolat válku se svým západním sousedem. K prvním střetům došlo 25. července 1894, kdy japonská křižníková eskadra (chráněné křižníky "Akicušima", "Jošino" a "Naniwa") nejprve porazila čínský křižník "Čchi-jüan" a dělový člun "Kchuang-i" u korejského ostrova Pchungdo a o chvíli později přepadla čínské lodě převážející vojáky a potopila parník "Kao-šeng". Obě strany si vyhlásily válku až 1. srpna 1894. První polovina střetu se vedla především na území Koreje. Japonci postupovali korejským poloostrovem, který byl již pod značným japonským vlivem.  Některá území však byla spíše čínská: hlavně kolem města Pchjongjang, Soul a dál severně. Bez problému byl obsazen Pusan. Po několika bitvách pozemních a námořních zejména o Asan (1894) a Pchjongjang ve stejném roce. Po bitvě o Pchjongjang musela čínská vojska opustit Koreu. Po námořní bitvě u řeky Jalu postoupila japonská armáda až do Mandžuska. Mezi tím Japonci obsadili Tchaj-wan.

Důsledky.

Výhra Japonska byla důsledkem modernizace a industrializace Japonska započaté o dvacet let dříve na počátku období Meidži. Vítězství zajistilo Japonsku pozici asijské velmoci.  Porážka ze strany Japonska, tradičního vazala Číny, dále podkopala čínské národní sebevědomí, už tak dost pošramocené snadnými porážkami ze strany západních mocností, především Velké Británie v obou opiových válkách. Nespokojenost se o pět let později projevila v proticizineckém Boxerském povstání.

První čínsko-japonská válka (1894–1895) byla válka mezi čínskou dynastií Čching a Japonskem o nadvládu nad územím Korejského poloostrova a přilehlých oblastí.

La première guerre sino-japonaise ou sino-nippone (-) oppose la Chine à l’Empire du Japon, à l’origine pour le contrôle de la Corée. Après plus de six mois de succès continus des forces navales et terrestres japonaises, ajoutés à la perte du port de Weihai, les Qing demandent la paix en.


Starý zákon.

Obě složky této lásky uvádí už hebrejská bible (Starý zákon). Přikázání lásky k Bohu, které se věřící Izraelité denně modlí jako součást modlitby Šema Jisra'el, zní: "„Slyš, Izraeli, Hospodin je náš Bůh, Hospodin jediný. Budeš milovat Hospodina, svého Boha, celým svým srdcem a celou svou duší a celou svou silou.“" Přikázání lásky k bližnímu je ve Třetí knize Mojžíšově:"„...budeš milovat svého bližního jako sebe samého.“"  Téma lásky se pak objevuje i v řadě dalších textů, například v Žalmech, ale zejména ve sbírce, která se v Bibli nazývá Píseň písní nebo také Píseň Šalomounova. Tato sbírka, vzniklá patrně ze svatebních písní, vyjadřuje výrazně erotickou lásku a její zařazení do souboru biblických knih dává zřetelně najevo, že i tato podoba k lásce patří. Píseň se ovšem už od starověku vykládala alegoricky, vztažená na lásku k Bohu či vztah Krista a církve.

Nový zákon.

Na otázku, čím se má věřící především řídit čili „které přikázání je největší“, cituje Ježíš v Markově evangeliu právě tato místa: V závěru Janova evangelia dává Ježíš svým žákům „nové přikázání“: "„Zachováte-li má přikázání, zůstanete v mé lásce, jako já zachovávám přikázání svého Otce a zůstávám v jeho lásce. To jsem vám pověděl, aby moje radost byla ve vás a vaše radost aby byla plná.' 'To je mé přikázání, abyste se milovali navzájem, jako jsem já miloval vás...'“"  Spojení „přikázání lásky“ zní na první pohled paradoxně: jak je možné přikazovat lásku? Biblická a křesťanská láska ale není především cit, nýbrž vědomé rozhodnutí, motivované tím, že láska nejdřív přichází od Boha. O lásce Boha k člověku mluví například Janovo evangelium: "„Neboť Bůh tak miloval svět, že dal svého jediného Syna, aby žádný, kdo v něho věří, nezahynul, ale měl život věčný.“" První list Janův shrnuje téma lásky takto:

Milujte své nepřátele.

Aby zřetelně odlišil tuto „božskou“ lásku od přirozené lidské vzájemnosti, ukládá Ježíš svým žákům těžko splnitelný požadavek milovat i nepřátele: Naopak ale ti, kdo se o to snaží, mohou doufat, že jim Bůh odpustí jejich provinění. Tak Ježíš o klečící hříšnici říká: "„'...Její mnohé hříchy jsou jí odpuštěny, protože projevila velikou lásku. Komu se málo odpouští, málo miluje.'“" Když pak Ježíš v Matoušově evangeliu mluví o posledním soudu, jeví se skutky lásky jako rozhodující:  Tento citát kromě toho dobře charakterizuje podobu a projevy této lásky jako péče o ty, kdo to potřebují, a následující verše s odsouzením těch, kdo lásku zanedbali, vyjadřují vážnost tohoto nároku.  Pravděpodobně nejznámějším biblickým místem o lásce však zůstává 13. kapitola Pavlova Prvního listu Korintským:

Teologická vymezení.

První list Janův charakterizuje samého Boha jako lásku: "„Také my jsme poznali lásku, kterou Bůh má k nám, a věříme v ni. Bůh je láska, a kdo zůstává v lásce, v Bohu zůstává a Bůh v něm.“" Sv. Hilarius z Poitiers vykládá vztah první (Otec) a druhé (Syna) osoby Trojice jako lásku a ztotožňuje ji s Duchem svatým.  V návaznosti na Ježíšův výrok, že člověk má pomáhat „ve skrytu“ rozlišuje sv. Aurelius Augustinus mezi

Křesťanská praxe.

Dějiny křesťanství jistě nejsou jen dějinami takto pochopené lásky. Je v nich mnoho násilí, nenávisti a krve. Přesto se v nich Ježíšův požadavek lásky jako péče o potřebné trvale uplatňoval. Organizovaná péče o sirotky, o staré, nemocné a osamělé lidi začíná už v prvním století a od 3. století vznikají první nemocnice, které pak byly po staletí v rukou křesťanských institucí, zejména řeholních řádů. Totéž platí o chudobincích a sirotčincích a teprve v posledních staletích jejich činnost postupně nahrazuje veřejná sociální a zdravotní péče. Křesťanský pohled na otroctví silně přispěl k jeho odstranění a také chudoba se v křesťanských zemích nechápala jako osobní hanba.

Láska a sexualita.

Pozdní židovství i rané křesťanství se setkávalo s kulty, v nichž hrála značnou roli sexualita, až po tzv. posvátnou prostituci, a muselo se vůči nim vymezovat. Tak si lze vysvětlit, proč jinak běžné slovo "erós" se v řeckém překladu Starého Zákona vyskytuje pouze dvakrát a v Novém Zákoně ani jednou. Už v raném křesťanství byly také asketické proudy, které lidské tělo pokládaly za „hrob duše“, jak zní gnostická formule, a sexualitu vůbec odmítaly. Jejich dědictví se ve východním i západním křesťanství udržovalo přinejmenším do reformace a jeho stopy se vyskytují dodnes.

Mystická láska.

Zvláštní formu křesťanské lásky k Bohu představuje mystika, krajní vnitřní usebrání, často spojené s asketickým způsobem života, v němž někteří lidé podle vlastního svědectví osobně zažili blízkost a přítomnost samého Boha. Mezi významné křesťanské mystiky, kteří byli často průkopníky změn a naráželi na ortodoxii svých církví, patřil sv. Pavel z Tarsu, sv. František z Assisi, sv. Bernard z Clairvaux, sv. Hildegarda z Bingenu, sv. Brigita Švédská, sv. Kateřina Sienská, Tomáš Kempenský, Jakob Böhme, sv. František Saleský, Emanuel Swedenborg, Jakob Lorber a další.

Láska je v křesťanství základní charakteristikou vztahu jednak mezi Bohem a člověkem, jednak mezi lidmi navzájem, a je tedy také základním požadavkem kladeným na každého křesťana. Na rozdíl od erotické lásky, která po milovaném především touží (řecké "erós" a latinské "amor"), případně si s ním chce i užít, rozumí se zde láskou vztah, v němž jde především o dobro milovaného, jak to vyjadřuje řecké slovo "agapé" nebo latinské "caritas". Křesťanská láska má tedy být především aktem vůle, který chce dobré pro druhého kvůli Bohu. Augustin ji charakterizuje jako "„směřování mysli ke stavu, v němž se těší jednak z Boha kvůli němu samému, jednak ze sebe samé a z bližního kvůli Bohu"" a "Katechismus katolické církve" jako "„božskou ctnost, kterou milujeme Boha nade všechno pro něho samého a svého bližního jako sebe z lásky k Bohu"".

La charité désigne, selon la théologie chrétienne, l'amour de l'homme pour Dieu pour lui-même et l'amour du prochain comme créature de Dieu. La charité est en outre définie comme l'une des trois vertus théologales du christianisme (aux côtés de la foi et de l'espérance). Dans le judaïsme, elle est synonyme de justice.


Obec Ledro.

V Ledrenském (a bočním Conceiském) údolí se nachází obec Ledro vzniklá sloučením dosavadních obcí Tiarno di Sopra (986 obyvatel), Tiarno di Sotto (689 obyvatel), Bezzecca (592 obyvatel), Concei (820 obyvatel), Pieve di Ledro (623 obyvatel) a Molina di Ledro (1572 obyvatel), které tvořily "Svaz obcí Valle di Ledro". Leží zde rovněž jezero Lago di Ledro o rozloze 2,187 km2 a maximální hloubce 48 m. Údolím prochází silnice spojující město Riva del Garda s obcí Storo.

Historie.

Údolí bylo osídleno již v pravěku, jak o tom svědčí pozůstatky pravěké vesnice objevené na břehu Ledrenského jezera u Moliny di Ledro. Nyní se zde nachází archeologické muzeum.  Před rokem 1918 bylo údolí součástí Rakousko-uherské monarchie.  V roce 1866 v údolí proběhly dvě bitvy II. války za nezávislost Itálie mezi Rakousko-uherskou monarchií a Italským královstvím: 18. července u Pieve di Ledro a 21. července u Bezzeccy.  Po vypuknutí I. světové války byli v roce 1915 obyvatelé vysídleni do středních Čech a vrátit se mohli až v roce 1919.  Dne 28. června 2008 byla podepsána dohoda o partnerství mezi Svazem obcí Valle di Ledro na straně jedné a osmi českými městy a obcemi (Příbram, Všeň, Milín, Buštěhrad, Nový Knín, Ptice, Chyňava, Doksy), kde tehdy vyhnanci přebývali, na straně druhé.  30. listopadu 2008 proběhlo v údolí referendum, ve kterém obyvatelé odhlasovali sloučení dosavadních šesti obcí do obce jediné, která nese společný název Ledro. Sloučení obcí nabylo účinnosti dne 1. ledna 2010.

Biosférická rezervace.

Oblast v okolí jezer Ledro a Carera je součástí místní biosférické rezervace o celkové rozloze 47 427 ha, která byla zapsána na seznam biosférických rezervací UNESCO v roce 2015.

Valle di Ledro (též Val di Ledro) je horské údolí v Itálii v provincii Trento na území Trentino-Alto Adige v Gardských horách při severozápadním okraji jezera Lago di Garda nedaleko města Riva del Garda. Údolí se táhne zhruba v západo-východním směru, přičemž zhruba uprostřed jeho délky z něj k severu vybíhá kolmé severojižní Conceiské údolí.

La vallée de Ledro est une vallée située au sud-ouest du Trentin. Elle relie Riva del Garda, au nord du lac de Garde, à Storo, dans la vallée du Chiese.


Volba pořadatele.

Města, která měla zájem na uspořádání LOH 2016, musela spolu s ostatními podat přihlášku do 14. ledna 2008. Potenciální kandidátská města prošla výběrovým řízením, které hodnotilo celkem jedenáct kritérií (doprava, finance, ubytování atd.) Na jejich základě pak komise zúžila výběr na čtyři adepty: americké Chicago, španělský Madrid, brazilské Rio de Janeiro a japonské Tokio (které hostilo Letní olympijské hry 1964 a znovu je bude hostit v roce 2020). Mezinárodní olympijský výbor (MOV) nepodporoval kandidaturu Dauhá, a to i navzdory vyššímu ohlasu než vybrané Rio de Janeiro, jelikož záměr Dauhá pořádat olympijské hry v říjnu nevyhovoval kalendáři MOV. Praha a Baku také nepřešly přes výběrové řízení.  V čele 10členné hodnotící komise stanula Maročanka Nawal El Moutawakel, která již předsedala hodnotící komisi pro jednotlivé kandidatury Letních olympijských her 2012. V druhém čtvrtletí roku 2009 provedla komise inspekce na místě. Dne 2. září, měsíc před volbami, vydali pro členy MOV obsáhlé odborné posouzení.  MOV udělalo na jednotlivých místech mnoho omezení, aby se zabránil kandidujícím městům v komunikaci nebo v přímém ovlivňování 115 hlasujících členů. Nicméně kandidující města investovaly do svých PR a mediálních programů nemalé částky ve snaze nepřímo ovlivňovat členy MOV, sbírat domácí podporu, podporu sportovních médií a obecně mezinárodních médií jako takových.  Konečné hlasování se konalo dne 2. října 2009 v dánském hlavní městě Kodani. Chicago a Tokio byly vyřazeny po prvním a druhém kole hlasování, v uvedeném pořadí, přičemž do posledního kola mířilo Rio de Janeiro s výrazným náskokem před Madridem. Ten si také udrželo a bylo vyhlášeno jako hostitel Letních olympijských her v roce 2016.

Účast národních olympijských výborů.

201 národních olympijských výborů kvalifikovalo alespoň jednoho atleta. Účastnily se rovněž dva nezávislé týmy, „Olympijský atletický tým uprchlíků“ a „Nezávislý olympijský atletický tým“. Kosovo a Jižní Súdán se účastní olympijských her poprvé. V české olympijské výpravě se představuje 104 českých sportovců.

Soutěže.

Na hrách XXXI. olympiády proběhly soutěže ve 32 sportovních odvětvích. Novými sporty v programu olympijských her se staly golf po 112 letech a ragby po 92 letech.

Zajímavost.

Jedná se o třetí olympijské hry, které proběhly na jižní polokouli po australských olympiádách v Melbourne a Sydney, druhé, jež se odehrály nejblíže zemskému rovníku (nejblíže mu byly Letní olympijské hry 1968 v Mexiku) a první, jež se konají v Jižní Americe. Byla to první letní olympiáda, která se konala kompletně v době, kdy je na příslušné polokouli zimní období (Letní olympijské hry 2000 se konaly na přelomu zimy a jara).  V průběhu dvaceti šesti měsíců Brazílie hostila po Mistrovství světa ve fotbale 2014 druhou nejexponovanější sportovní akci světa. Do štafety s olympijským ohněm se zapojilo téměř 12 tisíc běžců, kteří absolvovali celkem 20 tisíc kilometrů. Kvůli vážné nemoci nemohl zapálit oheň fotbalová legenda Brazilec Pelé.  Na olympiádě v Riu schválil MOV nové sporty pro LOH 2020 v Tokiu: sportovní lezení, baseball/softball, karate, skateboarding a surfing. Mezinárodní skialpinistická federace (ISMF) se stala členem MOV.

Kritika a kontroverze.

Obavy o dokončení.

V květnu 2014 viceprezident MOV John Coates označil brazilské přípravy za „nejhorší, které jsem zažil“ a uvedl, že stavební a infrastrukturní projekty byly silně pozadu. Noviny "London Evening Standard" ho citovaly: „MOV vytvořil zvláštní pracovní skupinu, aby se pokusil urychlit přípravy, ale situace je na místě kritická“ a došly k závěru, že takový zásah byl „bezprecedentní“.  Ve stejné době byla Brazílie na pokraji největší ekonomické recese v historii, což vyvolávalo otázky o tom, zda je země dostatečně ekonomicky připravena pro hry. Náklady na olympiádu v Riu se vyšplhaly v přepočtu na 112 miliard Kč. Ve srovnání s dřívějšími hrami je ale rozpočet stále nízký. Olympiáda a pořádání mistrovství světa před dvěma lety přispěly k tomu, že se ekonomika regionu dostala na pokraj bankrotu. Počátkem roku 2016 se také rozšířil skandál s praním špinavých peněz a korupcí ve státní správě do plnohodnotné politické krize, což vedlo k masivním demonstracím po celé zemi s miliony demonstranty.  Zatímco na ZOH v Soči stála všechna sportoviště už rok před hrami, v Riu dokončovaly práce na poslední chvíli. Přes počáteční obavy, v prosinci 2015 Výbor pro Olympijské hry v Riu prohlásil, že většina míst je kompletní, s výjimkou stadionů Velódromo Municipal do Rio (76%) a Arena da Juventude (75%).  Australský olympijský tým bojkotoval olympijskou vesnici poté, co úředníci prohlásili přidělené apartmány za „neobyvatelné a nebezpečné“. Ucpané toalety, voda kapající ze stropu, odkryté elektroinstalace, potemnělé schodiště, kde nebyla nainstalována žádná osvětlení a špinavé podlahy patří mezi nahlášené problémy v komplexu. Australští sportovci proto zatím zůstali v blízkých hotelech. Nový Zéland, Velká Británie, USA a Itálie si stěžují na podobné problémy. Lucie Šafářová si stěžovala na slabší úroveň areálu a tenisového zázemí a Rio hodnotila ze tří posledních olympiád jako zatím nejhorší.

Bezpečnost.

Navzdory slibům o zvýšení bezpečnosti, stále existovali obavy o bezpečnost v Riu. Dva týdny před plánovaným začátkem her Brazilská federální policie zatkla islámskou džihádistickou teroristickou skupinu, která plánovala na hrách útok podobným způsobem jako během Mnichovského masakru v roce 1972. Deset lidí se spojením na Islámský stát bylo zatčeno a další dva jsou na útěku.  Rio de Janeiro je dlouho známo vysokým počtem přepadení a krádeží. V roce 2015 se zde stalo přes 48 700 přepadení, což je např. trojnásobek počtu přepadení v New Yorku, který má o 30 procent více obyvatel. Od ledna do května 2016 navíc vzrostl počet loupežného přepadení o 14 procent. Nedlouho před začátkem her byli tři španělští členové a jedna australská členka olympijského jachtařského týmu přepadeni a okradeni útočníky ozbrojenými pistolemi. Po střelbě na hlavní rychlostní silnici k olympijskému areálu, kdy zemřela i sedmnáctiletá dívka, některé země zvažovaly zařízení svých soukromých bezpečnostních sil na olympiádě.  Reprezentanta Nového Zélandu Jasona Lee unesli autem neznámí únosci, po vybrání hotovosti z bankomatu a předání částky byl jen vyhozen z auta. V olympijské vesnici byli okradeni členové dánského týmu, z pokojů jim byla odcizena elektronika i oblečení. Okradení a přepadení byly i novináři a turisti, zloději také přepadli celý autobus se třiceti lidmi. Čínští basketbalisté se dokonce dostali do přestřelky policie s gangem. Útočník s nožem přepadl a okradl i portugalského ministra školství.  21. dubna, v den ukončení olympiády, byla část cyklistické stezky, postavené při přípravě na hry zasažena vlnou a zhroutila se, což způsobilo smrt dvou chodců.

Virus zika.

Dramatické rozšíření viru zika v Brazílii vyvolalo obavy ohledně jeho možného dopadu na sportovce a návštěvníky. Největší výskyt viru na americkém kontinentu je zaznamenán právě v Brazílii (na severovýchodě země). Četné výzvy vědců žádaly odložení her, jelikož by zahraniční návštěvníci mohli způsobit, že se virus rychle rozšíří do celého světa. Řada sportovců stáhla svou účast na hrách kvůli znepokojení nad virem Zika, mezi nimi Tomáš Berdych, Karolína Plíšková, Milos Raonic, Simona Halepová, Jason Day, Tejay van Garderen, Branden Grace, Dustin Johnson, Shane Lowry, Rory McIlroy, Marc Leishman, Charl Schwartzel, Angelo Que a Jordan Spieth. V září 2016 ale Světová zdravotnická organizace uvedla, že během olympijských her nebyly mezi sportovci ani návštěvníky potvrzeny případy výskytu viru Zika.

Zákaz startu sportovců.

Mezinárodní atletická federace IAAF suspendovala ruský atletický svaz kvůli systematickému dopingu. Skupina 68 ruských atletů se dovolala k mezinárodní sportovní arbitráži CAS, která ale jejich odvolání zamítla. Ruský ministr sportu Vitalij Mutko vyjádřil nad rozhodnutím lítost.  Mezinárodní olympijský výbor také hrozil vyloučením celému ruskému olympijskému týmu. Ten však nakonec vyloučen nebyl. Pouze bylo přijato opatření, že na hry nesmí nominovat Rusko žádného sportovce, který v minulosti dostal trest za doping.  Pozitivními dopingovými testy byl vyloučen také bulharský tým vzpěračů. Kvůli vměšování státu do chodu sportovních organizací byl vyloučen Kuvajt, kuvajtští sportovci tak mohli závodit v Riu jen pod olympijskou vlajkou.

Kanalizace.

Záliv Guanabara, jehož vody budou použity pro jachting a windsurfing, je silně znečištěný. Mezi hlavními příčinami znečištění je odpad přiváděný do zálivu přes znečištěné řeky z chudinských čtvrtích podél pobřeží. Voda se nesmí polykat a zpochybňována byla i její vhodnost pro plavání. Cíl vyčištění 80 % odpadních vod, které jsou přiváděny do zátoky, se splnit nepodařilo. Okolo 60 % z odpadních vod bylo vyčištěno k březnu 2016, s cílem vyčištění 65 % odpadních vod ke spuštění olympijských her.  Rakouský jachtař Nico Delle Karth řekl, že je to nejhorší místo, kde kdy trénoval. Nikdy prý nic takového neviděl, ve vodě byly odpadky od pneumatik až po plovoucí matrace, voda prý byla tak špatně vyčištěná, že se do ní bál i strčit nohy. Brazilští vědci našli ve vodě nebezpečné odolné bakterie. Viry ve vodních cestách v Riu byly změřeny na 1,7 milionů násobku úrovně toho, co by bylo považováno za nebezpečné na pláži v jižní Kalifornii. V srpnu 2015 bylo zjištěno, že německý jachtař Erik Heil byl infikován multirezistentními bakteriemi, o nichž se předpokládá, že souvisí s kanalizací.

Organizace.

Při fotbalovém zápase Nigérie s Japonskem byla místo hymny Nigérie zahraná hymna Nigeru, to naštvalo fanoušky a během čtvrté minuty se organizátoři omluvili.  Zpočátku byla užívaná špatná verze čínské národní vlajky, na které čtyři menší hvězdy směřovaly nahoru, vlajky byly použity ve všech oficiálních materiálech her, včetně vlajky vedoucí delegace sportovců na slavnostním zahájení. To naštvalo čínská státní média.  9. srpna se bazén, který se používal pro potápěčské soutěže, začal přebarvovat na zelenou barvu namísto své přirozené modré barvy, následující den se v něm hrálo vodního pólo. Několik sportovců uvedlo, že to ovlivnilo jejich výkon, tím že jim brání ve viditelnosti pod vodou, nebo dráždilo jejich oči. Změna barvy byla způsobená přidáním dechloračního sterilizátoru peroxidu vodíku do vody, která byla již chlorovaná, čímž se neutralizoval sterilizační účinek chloru.  15. srpna se zřítila visutá TV kamera na olympijském parku k zemi a zranila sedm lidí, včetně jedenáctileté dívky. Organizátoři uvedli, že se přetrhl kabel držící zařízení. Ve stejný den nalezli ve vodě nedaleko jachtařských her uříznutou nohu člověka.  Oproti minulým hrám v Londýně byl o olympiádu v Riu malý zájem diváků. Prázdná sedadla byla zčásti způsobena tím, že 11 % prodaných lístků nebylo uplatněných. Viceprezident MOV uvedl, že Rio 2016 bylo nejtěžšími hrami a počet diváků byl zklamáním, kusy prázdných míst byly zdrojem frustrace. Diváci se často chovali hlučně, a nesportovně. Na pískání a bučení si stěžovali například volejbalistky Markéta Sluková s Barborou Hermannovou a tyčkař Renaud Lavillenie. Chování Brazilců ostře odsoudil šéf Mezinárodního olympijského výboru Thomas Bach.  Rok po olympiádě jsou sportoviště v Riu zdevastovaná a většina je opuštěná. Stadion Maracanã byl vyrabovaný a elektřina byla úplně vypojená po obrovském nesplaceném účtu ve výši 950 000 dolarů. Olympiáda byla pro Brazílii zničující a přidala na již tak zničující ekonomické recesi v zemi. Po půl roce věřitelé stále poptávají dluh ve výši 40 milionů dolarů. Z 3600 nových bytů je většina nevyužitých, prodalo se pouze 260 jednotek v komplexu za 1 miliardu dolarů. Probíhá také rozsáhlé vyšetřování korupce, která se měla dít při stavbách olympijských stavebních projektů u brazilských podnikatelů i politiků.

XXXI. letní olympijské hry 2016 (: ), oficiálně Hry XXXI. olympiády (: ), představovaly velkou mezinárodní sportovní událost – pokračování tradice olympijských her, organizovanou Mezinárodním olympijským výborem. Za místo konání bylo vybráno brazilské město Rio de Janeiro, na jehož stadiónu Maracanã proběhlo 5. srpna 2016 zahájení. Zakončení her se konalo 21. srpna 2016. Soutěž fotbalistů se rozeběhla již o dva dny dříve, 3. srpna 2016.

Les Jeux olympiques d'été de 2016 (Jeux de la Olympiade de l'ère moderne) ont été célébrés en 2016 à Rio de Janeiro, au Brésil. Le lieu de la compétition a été choisi le et annoncé par Jacques Rogge, lors de la du Comité international olympique (CIO), qui se tenait à Copenhague, au Danemark.


Historie.

V sezoně 2006/07 hráli střížkovští hráči v podnájmu na bývalém hřišti klubu SC Xaverov Horní Počernice, který se nachází v Horních Počernicích. Stadion si tehdy vypůjčili od bývalého vlastníka FK Viktoria Žižkov.  V sezóně 2007/08 Střížkov pod názvem FK Bohemians Praha hrál 2. ligu též na hornopočernickém stadionu a v druhé nejvyšší soutěži obsadili v první sezoně rovnou první příčku, což znamenalo historický postup klubu do Gambrinus ligy.  V sezóně 2008/09 se musel tým přestěhovat na lepší stadion, jelikož stadion Na Chvalech neodpovídá prvoligovým požadavkům. Celou sezonu tak Střížkov pod názvem FK Bohemians Praha odehráli na Žižkově, na stadionu tamní FK Viktoria Žižkov. Ve své první sezoně v nejvyšší soutěži klub uhrál 13. místo, díky kterému si pojistil účast i v další sezoně.  V sezóně 2009/10 se musel Střížkov opět stěhovat. Po neshodách s FK Viktoria Žižkov o pronajmutí stadionu tak klub hrál své domácí zápasy na stadionu Evžena Rošického. Dne 10. dubna 2010 odmítl Střížkov nastoupit v ligovém zápase proti svému nepříteli a jmenovci Bohemians 1905, neboť podle šéfa klubu Karla Kapra tým Bohemians 1905 není členem FAČR. Za tento čin byl klub FK Bohemians Praha disciplinární komisí ČMFS (dnešní FAČR) potrestán pokutou 6 000 000 Kč a ztrátou 15 bodů v tabulce, později byl odečet bodů zmírněn, aby klub dokončil sezonu s kladným bodovým počtem. (Samotný zápas byl kontumován ve prospěch Bohemians 1905 se skóre 3:0.)  V sezóně 2010/11 hrál Střížkov ČFL na svém stadionu SK Prosek, jelikož odmítli zaplatit šestimilionovou pokutu a tím pádem nedostali licenci pro účast ve druhé lize. Do sezóny klub vstoupil s téměř podobnou soupiskou jako v první lize a několik zápasů před koncem soutěže si zajistil, prvním místem, postup zpět do druhé ligy.  V sezóně 2011/12 Střížkov ve 2. lize jako nováček obsadili páté místo, když až do samotného závěru soutěže bojovali o postup do první ligy. V sezóně 2012/13 hrál Střížkov stále druhou nejvyšší soutěž na svém stadionu SK Prosek, tentokrát se však pohybovali ve spodních patrech tabulky.  V sezóně 2013/14 sestoupil Střížkov do ČFL, v další sezóně 2014/15 v lize zvítězili, ale postup do vyšší soutěže odmítli a rozhodli se hrát Pražský přebor. Po sezóně 2015/2016, kterou klub strávil v Pražském přeboru ukončil činnost výběr mužů. Po sezoně 2016/17 došlo k ukončení působení výběru žen, který se odloučil a začal působit pod názvem FC Praha.

Umístění v jednotlivých sezonách (muži).

Zdroj:  Zdroj:  Poznámka:

FK Bohemians Praha (celým názvem: Fotbalový klub Bohemians Praha) byl český fotbalový klub, reprezentující pražské katastrální území Střížkov a Prosek. Klub byl založen v roce 1996 sloučením menších pražských celků FC DROPA Střížkov a TJ Kompresory Prosek. V roce 2005 bylo klubu do názvu pronajato jméno Bohemians, díky čemuž v budoucnu proběhla naplno Kauza Bohemians. Vše pak mělo v konečném důsledku za následek postupný odchod střížkovských Bohemians z české fotbalové scény. Nejprve v roce 2016 opustil fotbalovou mapu tým mužů, v roce 2017 pak došlo k převodu týmu žen pod název FC Praha. Klubové barvy byly zelená a bílá.

Le FC Bohemians Prague est un club de football tchèque basé à Střížkov, un quartier de Prague. Il est fondé en 1996 sous le nom "FC Střížkov Praha 9" et, en 2005, il est renommé en "FC Bohemians Praha". Sa section masculine de football est dissoute à l'issue de la saison 2015-2016, tandis que la section féminine continue d'exister.


Operace Osirak.

Operace Osirak (: ) byla jednou z nejvýznamnějších operací íránského letectva. Během této operace došlo k hlubokému průniku íránských F-4 Phantom do iráckého vzdušného prostoru a poškození iráckého jaderného zařízení. O několik měsíců později izraelské letectvo toto zařízení vyřadilo z provozu. Jaderný reaktor Osirak byl jedno z nejvíce chráněných a pro irácký jaderný program nejdůležitějších zařízení. Saddám Husajn sám ani neskrýval, že hodlá toto zařízení použít k výrobě jaderných zbraní a pravděpodobně i s jejich pomocí vyhrát irácko-íránskou válku. Írán a ostatní země regionu se vlastnictví jaderné zbraně Irákem velice obával, a proto poté co Francouzi reaktor v Iráku instalovali, se Írán rozhodl toto zařízení zničit.

Průběh operace.

Reaktor Osirak jakožto jedno z nejdůležitějších zařízení byl velice dobře chráněný. Ze všech stran byly umístěny protiletadlové systémy hlavně sovětské výroby s radarovým naváděním. Největším problémem však byly raketové systémy Roland, které Francouzi přivezli pro ochranu svých inženýrů, kteří v Osiraku pracovali. Elektronické systémy ECM, které se nacházely na letounech F-4 Phantom, nedokázaly rakety Roland účinně rušit. K úspěšnému provedení operace bylo nutné proniknout do iráckého vzdušného prostoru v malé výšce a s maximální rychlostí. V ranních hodinách dne 30. září roku 1980 odstartovaly čtyři letouny F-4 Phantom. Ve stejnou dobu odstartoval i tankovací letoun doprovodu dvou letadel vybavených raketami Phoenix. Před vstupem do iráckého vzdušného prostoru letadla dotankovala palivo a rozdělila na dvě skupiny. První skupina vystoupala do veliké výšky, druhá skupina pokračovala v nízké výšce, aby se vyhnula iráckým radarům. Zatímco první skupina zaměstnávala nepřátelské radary, druhá skupina mezitím dorazila ke svému cíli. Asi 4 kilometry od Osiraku letadla nabrala výšku a zasáhla cíl 12 bombami. Samotný útok trval asi 6 sekund, takže protivzdušná obrana nestačila reagovat. Mezitím první skupina dorazila nad Bagdád a vyřadila z provozu elektrárnu. Tento vzdušný útok však cíl úplně nezničil, ale pouze oddálil jeho dokončení.

Operace Opera.

Možné dokončení reaktoru Osirak nebylo nebezpečné pouze pro Írán, ale také pro Izrael. Podle zpravodajské služby státu Izrael, pokud by došlo k nejhoršímu mohl by osiracký reaktor produkovat dostatečné množství plutonia pro výrobu pěti 20 kt náloží. Důležitým momentem bylo načasování operace. Útok musel být proveden dříve, než bude reaktor zcela dokončen, ale ne později, než bude do reaktoru zavezeno palivo, aby nedošlo k radioaktivnímu zamoření. Útočná skupina byla tvořena osmi letadly F-16, které byly jištěny šesticí letadel F-15. Osm strojů F-16 s přídavnými nádržemi odstartovalo i se svým doprovodem z letiště Etzion poblíž jihoizraelského Eilatu. Překvapení při náletu bylo dokonalé. Letouny přilétající ze západu nezaznamenaly žádnou vážnou protiletadlovou palbu. F-16 zahájily útok ve dvou vlnách, každá z těchto vln byla tvořena čtveřicí letounů. Útoky trvaly asi 2 minuty. Reaktor byl zasažen několika pumami Mk 84. Laboratoře a ostatní budovy byly rovněž zasaženy. Reaganova vláda však oznámila, že tento útok byl vážným porušením vzájemných obranných dohod, což způsobilo dočasné embargo na dodávky F-16 do Izraele.

Osirak byl 40 MW lehkovodní jaderný testovací reaktor v Iráku. Byl zkonstruován roku 1977 iráckou vládou v nukleárním výzkumném centru Tuwaita, 18 kilometrů jihovýchodně od Bagdádu. Reaktor byl poškozen při íránském leteckém útoku v roce 1980 během Irácko-íránské války a následně zničen roku 1981 překvapivým izraelským leteckým útokem v rámci operace s kódovým názvem operace Opera. Ta měla zabránit režimu Saddáma Husajna používat reaktor pro výrobu jaderných zbraní. Zařízení bylo kompletně zničeno v roce 1991 americkým letectvem během Války v Zálivu.

Osirak est le nom d'un ancien réacteur nucléaire expérimental de 70 MW situé en Irak dans le centre de recherche nucléaire d'Al-Tuwaitha au sud-est de Bagdad. Il est construit en 1975 par la France, et destiné à des recherches civiles sur le nucléaire. Il est détruit, d'abord partiellement par un raid de l'armée israélienne le (opération Opéra), puis à nouveau, par l'armée américaine en 1991, lors de la guerre du Golfe.


Biografie.

Mládí.

Narodila se v Ivanhoe, na předměstí Melbourne v Austrálii jako dcera australské rodačky June a Roberta „Boba“ Blanchetta, který pocházel ze Spojených států. Když jí bylo 10 let, otec jí zemřel na infarkt myokardu. Má dva sourozence – její starší bratr Bob je inženýr počítačových systémů a její mladší sestra Genevieve pracovala jako divadelní výtvarnice.  Nejprve chodila do dívčí základní školy v Ivanhoe a poté vystudovala i dívčí gymnázium v Kew na předměstí Melbourne, kde objevila své zaujetí herectvím. Později studovala ekonomiku a výtvarná umění na Melbournské univerzitě. Když jí bylo 18 let, jela na dovolenou do Egypta. Jeden z hostů hotelu v Káhiře jí nabídl, zda nechce hrát komparz v jeho filmu. Vrátila se do Austrálie a přestěhovala se do Sydney, aby mohla studovat na Národním institutu dramatického umění. Ten absolvovala v roce 1992, čímž začala její kariéra herečky.

Herecká kariéra.

První velkou inscenací byla hra Davida Mameta "Oleanna" z roku 1993, kterou hrála spolu s Geoffrey Rushem a získala za ni ocenění kritiků sydneyských divadel za nejlepší debut. Také ztvárnila Ofélii ve hře "Hamlet" upravené podle "Company B" (režisérem byl Neil Armfield) v letech 1994 a 1995 a později v dalších televizních minisériích.  Jejím prvním mezinárodním filmem se stal "Paradise Road" z roku 1997, ve kterém hrála australskou zdravotní sestru zajatou japonskou armádou během 2. světové války. Její první hlavní rolí byla v témže roce adaptace "Oscar and Lucinda", ve které hrála po boku Ralpha Fiennese. Za ni byla nominována na cenu Australské filmové asociace (AFI) za nejlepší hlavní ženský herecký výkon, ale cena jí o vlásek unikla. Stejně ale ve stejném roce získala cenu za nejlepší vedlejší ženský herecký výkon za roli Lizzie v romantické komedii "Zaplaťpánbůh potkal Lizzie".  První velkou rolí se stala postava Alžběty I. ve filmu "Královna Alžběta" z roku 1998, který ji vynesl nominaci na Oscara za nejlepší herečku. Cenu nakonec nezískala, ale získala cenu Britské akademie filmových a televizních umění (BAFTA) a Zlatý glóbus za nejlepší herečku ve filmovém dramatu. O rok později byla nominována na další cenu BAFTA za vedlejší roli ve filmu "Talentovaný pan Ripley". Již jako uznávaná herečka si získala další vlnu příznivců, když se objevila ve filmové trilogii "Pán Prstenů" režiséra Petera Jacksona jako elfská královna Galadriel.  V roce 2005 získala Oscara za nejlepší ženský vedlejší výkon za roli Katharine Hepburnové ve filmu "Letec" režiséra Martina Scorseseho. Cate tak byla první herečkou, která získala Oscara za ztvárnění jiného držitele této ceny.  V roce 2006 se objevila po boku Brada Pitta ve filmu "Babel" a ve filmu "Zápisky o skandálu" společně s Judi Denchovou. Za tento poslední film získala Cate svoji třetí nominaci na Oscara.  V roce 2007 získala "Coppa Volpi" pro nejlepší herečku na Benátském filmovém festivalu a Zlatý glóbus za nejlepší ženský vedlejší výkon za ztvárnění jednoho ze šesti portrétů Boba Dylana ve filmu "". Ve stejném roce také pokračovala ve své roli Alžběty I. V pokračování filmu "Královna Alžběta" pojmenovaném "". Na příštím předávání Cen Akademie získala dvě nominace na Oscara, včetně ocenění za nejlepší ženský výkon ve filmu "Královna Alžběta: Zlatý věk" a za nejlepší ženský vedlejší výkon ve filmu "Beze mě: Šest tváří Boba Dylana", čímž se stala jedenáctým hercem/herečkou, který získal dvě nominace v jednom roce a zároveň prvním hercem/herečkou, který získal nominaci na Oskara za pokračování role.  V roce 2007 byla uvedena na seznamu sta nejvlivnějších lidí planety časopisu "Time" a také byla časopisem "Forbes" označena za jednu z nejúspěšnějších hereček. Její další rolí byla agentka KGB Dr. Irina Spalko ve filmu "Indiana Jones a království křišťálové lebky" a na konci tohoto roku se objevila ve filmu "Podivuhodný případ Benjamina Buttona".  V lednu 2008 podepsala společně se svým manželem tříletou smlouvu se "Sydney Theatre Company" jakožto umělečtí režiséři. Kontrakty jim umožňují v každém roce tři měsíce volna, ve kterém mohou vykonávat vlastní, povětšinou herecké aktivity. Jejím režijním debutem v roce 2007 byla hra "Blackbird" ("Kos") právě pro "Sydney Theatre Company".  Dne 26. února 2008 byla jmenována členkou poroty, která nominuje účastníky Australského summitu 2020 Kevina Rudda. Byla jedinou ženskou členkou této poroty.

Soukromý život.

Jejím manželem je dramatik a scenárista Andrew Upton, kterého poznala v roce 1996, když hrála v inscenaci "The Seagull". Nebyla to však láska na první pohled; „Myslel si, že jsem nevšímavá a já si myslela, že je arogantní,“ uvedla později. „Poukazuje to na fakt, jak se člověk může mýlit, ale jak mě políbil, bylo to ono.“ Svatba se uskutečnila 23. dubna 2004. Dne 13. dubna 2008 v Sydney porodila jejich třetího syna jménem Ignatius Martin Upton.  Je patronkou Sydneyského filmového festivalu. Je také tváří luxusní kosmetiky pečující o tělo SK-II, kterou vlastní Procter & Gamble. V roce 2007 byla také zvolena velvyslancem on-line kampaně Australské nadace pro ochranu přírody, která podněcuje Australany, aby zde vyjádřili své příspěvky ohledně změn klimatu.

Catherine Élise „Cate“ Blanchettová, nepřechýleně Cate Blanchett (* 14. května 1969 Melbourne) je australská herečka a režisérka, držitelka dvou Oscarů, dvou cen Britské akademie a tří Zlatých glóbů.

Catherine Elise Blanchett dite Cate Blanchett, est une actrice australo-américaine née le à Melbourne. En 1998, le film "Elizabeth" lui permet d'accéder à une renommée internationale. Ayant bénéficié de nombreuses récompenses et nominations (sept nominations aux Oscars et aux BAFTA, neuf aux Golden Globe, à la Mostra de Venise, vainqueur de la coupe Volpi de la meilleure actrice) pour des rôles très divers, elle est considérée par de nombreux critiques comme l'une des meilleures actrices de sa génération.


Využití.

Palmový olej se v posledních asi třiceti letech stal jedním z nejpoužívanějších rostlinných produktů. Zhruba polovina všech balených výrobků v supermarketech obsahuje nějakou formu palmového oleje. Palmový olej nachází uplatnění především v potravinářství, tj. ve směsných stolních olejích, margarínech, slaných i sladkých sušenkách a pečivu, v čokoládových polevách, oříškových a čokoládových pomazánkách, zmrzlinách, instantních polévkách, bramborových lupíncích, kojeneckých výživách, u nebalených potravin se pak používá především do slaného a sladkého pečiva. Hojně se na něm smaží a peče v pohostinství. Kromě toho se využívá při výrobě nejrůznější kosmetiky – mýdel, šampónů, krémů, rtěnek, řasenek, zubní pasty aj., drogerie, čisticích a mycích prostředků, do léčiv včetně potravinových doplňků i na výrobu svíček. Lze jej najít také v průmyslových mazivech, v krmivu pro hospodářská i domácí zvířata, používá se při výrobě energie a stále více se přidává do biopaliv.  Palmojádrové pokrutiny se používají do krmiv pro domácí mazlíčky i hospodářská zvířata, ale lze je využít i k výrobě papíru nebo hnojiv.

Ekologické dopady.

Plantáže palmového oleje.

Zhruba 85 % veškerého palmového oleje na světě pochází z Indonésie (především ostrovy Borneo a Sumatra) a Malajsie, kde se pěstuje na rozsáhlých plantážích, které vznikají vykácením (či vypálením) původního deštného pralesa a záborem zemědělské půdy, na které místní obyvatelé pěstovali původní typy plodin. Stejně tak se však palmový olej získává i v dalších zemích jihovýchodní Asie, Afriky i Střední a Jižní Ameriky.

Negativní dopady.

Úbytek biologických druhů.

Přeměnou pralesů na monokulturní plantáže dochází tak k nenávratným ztrátám biologické rozmanitosti a úbytku druhů až o 85 %. Většina druhů živočichů žijící v lese není schopna na plantážích přežít a je nucena migrovat nebo uhyne. Plantáže s palmami poskytují prostředí k životu pro pouhých 15 % pralesních druhů. Orangutani, lidoopi žijící naprostou většinu svého života v korunách pralesních stromů na Sumatře a Borneu, zde živoří, jsou nuceni hledat si potravu na zemi a živit se výhony olejných palem, v důsledku čehož jsou jako škodná zvěř pronásledováni a zabíjeni (1 500-5 000 orangutanů ročně). Mnoho mláďat orangutanů, jejichž matky jsou zabity, zemře nebo skončí v rukou překupníků.

Vypalování pralesů a vznik emisí.

Nepřetržitým vypalováním pralesa s cílem získat více půdy pro pěstování ziskových palem se navíc Indonésie stala třetím největším světovým producentem emisí. Během lesních požárů, které v Indonésii vypukly na podzim roku 2015 a které byly mnohými zdroji nazvány nejhorší ekologickou katastrofou 21. století, množství emisí dokonce překonalo i Spojené státy a zhruba pětkrát lidnatější Čínu, které jsou největšími světovými znečišťovateli klimatu.

Výnosnost palmy olejné.

Oproti jiným olejnatým plodinám má sice palma olejná vysoké hektarové výnosy (v porovnání s řepkou olejkou cca 5× vyšší, oproti slunečnici cca 6× vyšší, oproti sóji asi 10× vyšší), díky čemuž je teoreticky možné získat stejné množství oleje z menší plochy v porovnání s ostatními olejninami, tato výnosnost je však velmi krátkodobá. Do výpočtu jsou totiž započítávány rostliny, které jsou na vrcholu produkce, ta je však velmi krátká. Palma olejná totiž začíná plodit po 5 až 7 letech a vrcholu své produkce dosahuje v 15 letech, a pak již produkce postupně klesá. Nejpozději ve věku 25 let se už sklízení plodů přestává ekonomicky vyplácet a zhruba ve věku 30 let palma odumírá - plodí tedy maximálně po dobu asi 20 let. Navíc palma olejná velmi efektivně odčerpává podzemní vodu a půdní živiny, v důsledku čehož se očekává, že během několika málo desítek let bude půda na palmových plantážích natolik vyčerpaná, až se přemění na neúrodnou step, na které již nebude možné nic pěstovat.

Certifikace palmového oleje.

Dnes také existují skupiny RSPO (Roundtable on Sustainable Palm Oil) a POIG (Palm Oil Innovation Group) vydávající globální standardy pro trvale udržitelné pěstování palmového oleje. Každý uživatel má tedy možnost vybrat si výrobce podporujícího ekologický způsob pěstování palem olejných, další možností je spotřebu potravin s obsahem jejich oleje jednoduše omezit. Působení RSPO se neobešlo bez kritiky, zejména ze strany nevládních organizací. Odlesňování požáry i fakt, že členové RSPO mají povoleno kácet původní lesy, vyvolává ohledně udržitelnosti a ekologičnosti značné pochybnosti. V roce 2013 bylo každoroční setkání RSPO doprovázeno protesty stovek těch, kteří na plantážích pracují za nižší než zákonné minimální mzdy a bez nadějí na zlepšení situace v budoucnosti. Často přitom plantáže zaměstnávají celé rodiny včetně dětí.

Značení palmového oleje.

Od 13. prosince 2014 je v platnosti Nařízení EU, na základě kterého mají výrobci potravin povinnost vyznačit na obalu výrobku daný druh použitého oleje, v tomto případě tedy „palmový olej“ či „palmojádrový olej“, popřípadě „palmový/palmojádrový tuk“. Zpoplatnění dovozu do EU by však nepomohlo státům s plantážemi.  Povinnost značení použitého oleje se však netýká kosmetiky a drogerie. Kromě přímého použití palmového oleje se zde uplatňují různé produkty z něj získané, například laurethsulfát sodný ("sodium laureth sulfate)", což je pěnivá složka obsažená ve většině mycích, pracích a čisticích prostředků. Tato látka může být získávána i z jiných rostlinných či živočišných zdrojů, ale v současné době platí, že asi z 95 % se jedná právě o derivát palmového oleje. Dále u drogerie (prací prostředky, aviváže, čisticí přípravky) se pak palmový olej (respektive produkty z něj) může vyskytovat např. pod označením mýdlo nebo aniontové a neiontové povrchně aktivní látky (tenzidy).

Vliv na zdraví.

Palmový olej obsahuje velké množství vitamínu E, přírodních karotenů a nasycených mastných kyselin, které jsou podle některých autorů spojovány se vznikem aterosklerózy. Množství těchto kyselin je dokonce vyšší než ve vepřovém sádle. Přispívá tak ke tvorbě cholesterolu v krvi. Hlavní složkou je kyselina olejová a kyselina palmitová. Palmový olej snáší vysoké teploty, nepřepaluje se a zachovává si své nutriční hodnoty, takže se v kuchyni užívá především na smažení. Obsažené karoteny mu dávají zlatavou barvu, kterou předává i připravovaným pokrmům. Mnohdy udávanou výhodou je fakt, že tento olej pomalu oxiduje (vyšší trvanlivost v potravinách).

Palmový olej je jedlý rostlinný olej, který se získává lisováním z oplodí tropické palmy olejné "(Elaeis guineensis)," která původně pochází ze zemí západní Afriky, avšak v současnosti se již pěstuje v celém tropickém pásmu do 10° zeměpisné šířky od rovníku v oblastech s vysokou teplotou a dostatkem srážek. Z oddělených jader plodů této rostliny lze kromě palmového oleje získat i další typ oleje, tzv. palmojádrový, zbytky těchto vylisovaných jader se nazývají palmojádrové pokrutiny nebo také expelery.

L’huile de palme est une huile végétale extraite par pression à chaud de la pulpe des fruits du palmier à huile, un arbre originaire d'Afrique tropicale dont est aussi tirée l’huile de palmiste, extraite du noyau de ses fruits.


Vinařství.

S výjimkou Château Haut-Brion, jež se nachází v oblasti Graves, jsou všechny usedlosti, jež byly v roce 1855 zařazeny do Bordeauxské klasifikace vín z oblasti Médoc. Většina zdejších usedlostí, jež do této klasifikace nebyly zahrnuty, je klasifikována v systému Cru Bourgeois.

Obecné předpoklady.

Zeměpisná poloha Médoku není pro pěstování vinné révy právě nejpříznivější. Vzhledem k blízkosti Atlantského oceánu zde panuje poměrně mírné podnebí a značné množství dešťových srážek způsobuje časté problémy s hnilobou. Všeobecně se má za to, že charakter médockých vín má svůj původ v půdě. Přestože je zdejší terén převážně plochý, má půda vynikající odvodňovací schopnost a zvýšený podíl štěrku jí umožňuje podržet teplo, což napomáhá procesu dozrávání bobulí a podporuje rozrůstání kořenového systému.

Médoc AOC.

Médoc je AOC ("Appellation d'Origine Contrôlée") pro vína z vinařské oblasti Bordeaux na jihovýchodě Francie, na levém břehu ústí řeky Garonny, jež zahrnuje severní část vinařského pásu procházejícího celým poloostrovem. Zmíněná oblast se též nazývá Bas-Médoc neboli Nízký Médoc, ačkoli toto označení se nesmí objevit na žádné etiketě. Až na několik málo výjimek se zde dělají pouze červená vína. Žádné z bílých vín, jež odtud pocházejí, nemá právo být nazýváno Médoc. Termínu Médoc se často používá v geografickém smyslu jako označení celé oblasti na levém břehu. A jak se praví v zakládacím dekretu apelace vydaném INAO 14. listopadu 1936, může být název apelace použit pro veškerá vína vyrobená ve vymezené oblasti na poloostrově. V praxi se však tato možnost využívá jen zřídka, neboť jednotlivé subapelace v rámci AOC Médoc mají mnohem vyšší prestiž.  V rámci apelace Médoc jsou tyto subregiony: Haut-Médoc AOC, Margaux AOC, Listrac-Médoc AOC, Moulis-en-Médoc AOC, Saint-Julien AOC, Pauillac AOC, Saint-Estèphe AOC  Plošná výměra apelace činí asi 5700 hektarů vinic, což je asi 34,5 % celkové výměry poloostrova. Ročně se zde vyrobí zhruba 300 000 hektolitrů vína, což je asi 38 700 000 láhví. Základními půdními typy jsou garonský a pyrenejský štěrk a jílovitý vápenec s nesmírně rozmanitými vlastnostmi. Jsou zde též četné úseky s těžkými půdami bohatými na jíl a nepropouštějícími vodu, jež se hodí lépe k pěstování odrůdy Merlot než Cabernet Sauvignon, a kromě vinic jsou tu více patrné i jiné druhy zemědělské činnosti, než je tomu dále na jih. Z odrůd vinné révy, jež jsou v Médoku INAO povoleny, je 50 % vinic osázeno Cabernetem Sauvignon a Merlotem. Další odrůdy, Petit Verdot, Malbec (jehož místní název je "Cot"), Cabernet Franc a Carménère zabírají mnohem menší plochu. Pravidla AOC nedovolují provozovat vinařskou činnost v vesnicích Carcans, Hourtin, Brach, Salaunes, Lacanau, Le Temple a Le Porge, dále pak na plochách vytvořených nedávnými naplaveninami a pískem, jež leží na nepropustném podkladu.

Usedlosti.

Z celkem 584 vinařských usedlostí v oblasti Haut-Médoc (Vysoký Médoc) jich je 239 nezávislých a 345 je sdruženo ve vinařských družstvech. Čtyři z pěti družstev patří do skupiny Unimédoc, jež zajišťuje zrání, lahvování a marketing vyrobených vín.

Médoc je francouzský region v departementu Gironde na levém břehu stejnojmenného ústí řeky Garonny severně od Bordeaux. Je to známá vinařská oblast, kde se rodí vynikající vinná réva, z níž se připravují vyhlášená vína. Jméno Médoc pochází z výrazu "(Pagus) Medullicus" neboli země Medullů, jak se nazývali zdejší galští obyvatelé. Oblast vděčí za svůj ekonomický rozvoj především produkci červeného vína. Nejsou zde však jen vinice a vinohrady, kterých bychom tu napočítali asi 1500, ale i borové lesy a dlouhé písčité pláže.

Le Médoc (en gascon "Medòc" ) est une région naturelle française située dans le département de la Gironde en région Nouvelle-Aquitaine.


Oficiální název.

Ve Švýcarsku jsou čtyři ústavou oficiálně uznávané úřední jazyky a to němčina, francouzština, italština a rétorománština. Proto je oficiální název banky uváděn vždy ve všech 4 úředních jazycích.

Status.

Švýcarská národní banka je akciová společnost, ve které je 55% akcií v držení veřejných institucí, kantonů a kantonálních bank. Zbytek je obchodován na veřejných trzích, ale samotný švýcarský stát nedrží v bance žádný podíl. Banka byla založena v roce 1907 jako akciová společnost a to v Curychu. Od ústavní změny v roce 1848 a její revize v roce 1874 je banka částečně komerční a její ústředí se nachází v Bernu.

Měna.

Švýcarská národní banka vydává mince a bankovky švýcarského franku. Mince švýcarského franku mají hodnoty 5, 10 a 20 centů; 1/2, 1, 2 a 5 franků. Bankovky v oběhu mají hodnoty 10, 20, 50, 100, 200 a 1000 franků. Jako zajímavost lze uvést, že švýcarská platidla byla jako poslední na světě do roku 2000 krytá zlatem a to do výše 40 % své hodnoty. Navíc jsou švýcarské mince v oběhu v nezměněné podobě již od roku 1874. Navíc jsou mince frankových hodnot raženy ze slitin stříbra a mince rapových hodnot ze slitin mosazi.

Zlaté rezervy.

Švýcarská národní banka spravuje oficiální zlaté rezervy Švýcarska. V roce 2008 měly celkovou hmotnost 1145 tun a tržní hodnotu 30,5 miliard švýcarských franků. Zlatá rezerva je přechovávána v obrovských boxech pod Spolkovým náměstím (Bundesplatz) směrem k severnímu traktu federálního parlamentu v Bernu. Ale existuje také podezření, že část švýcarských zlatých rezerv je ze zlata, které uloupili nacisté Židům a také v centrálních bankách v okupované Evropě v průběhu druhé světové války.

Švýcarská národní banka (německy "Schweizerische Nationalbank" (SNB), francouzsky "Banque Nationale Suisse" (BNS), ital. "Banca Nazionale Svizzera" (BNS), rétorom. "Banca Naziunala Svizra" (BNS), oficiální mezinárodní název "Swiss National Bank (SNB)") je centrální banka Švýcarska. Je oprávněna provádět peněžní operace a je švýcarskou ústavou pověřena vydáváním švýcarských platidel a kontrolou jejich oběhu.

La Banque nationale suisse (BNS ; ; ; ) est la banque centrale de la Suisse. La BNS est une société anonyme conformément aux règlements spéciaux, et a deux sièges, à Berne et à Zurich.


Děj.

IQ Forresta Gumpa je 70, přesto Forrest rád čte (například Idiota od Dostojevského, Krále Leara od Shakespeara, ale nejvíce si oblíbil Lennyho ze Steinbeckovy novely O myších a lidech). Forrestova matka svého syna pojmenovala po Nathanovi Bedfordovi Forrestovi (jižanský generál v občanské válce Severu proti jihu), který byl po válce členem Ku Klux Klanu, Forrestův otec zemřel hned poté, co se Forrest narodil (byl v práci zasypán půl tunou banánů, jež ho slisovaly). Na základní škole Forrest neměl kamarády, ale už v první třídě se seznámil s Jenny Curranovou, posléze byl Forrest umístěn do zvláštní školy, kterou navštěvoval pět, nebo šest let. Ve třinácti Forrest velmi rychle rostl, v šestnácti měřil téměř dva metry, byl také velmi silný a mohutný, a tak se z Forresta stal fotbalista, dopomohl mu k tomu náhodný kolemjdoucí, který ho naverboval do svého klubu. Brzy na to byl vybrán do celostátního fotbalového výběru. Po nešťastné náhodě s Jenny byl nespravedlivě obviněn z pokusu o znásilnění, soudce chtěl Forresta poslat do armády, ale místo toho mu povolil studovat na univerzitě, která ho přijala z toho důvodu, že získá výborného fotbalistu do svého týmu. Na univerzitě se seznámil s Curtisem a Bubbou. Bubba naučil hrát Forresta na foukací harmoniku a hrál výborně. Znovu se také setkal s Jenny, studuje hudbu a drama a hraje ve folkové kapele. Později Forrest musel opustit nedokončené studium, protože mu řada předmětů dělala problémy, které nebyl s to překonat. Když dorazil domu do Mobile, tak už na něj čekal dopis, musel k odvodu.  Forrest v armádě prožíval mnohá dobrodružství, třeba vařil guláš v bojleru, který zanedlouho vybouchl. Forrest se opět shledal s Bubbou, jelikož přišel o sportovní stipendium. Oba odletěli posléze bojovat do Vietnamu (Qui Nhon), velel seržant Krantz. Jenny mezitím s přáteli objíždí demonstrace proti válce, stává se hippiesačkou, Jenny si s Forrestem za války dopisovala. Forresta ve válce postřelili do zadku, Bubba zemřel. Forrest kvůli zranění ležel dva měsíce v nemocnici v Danangu, kde se seznámil s Danem (učitel Dějepisu z Connecticutu) a stali se přáteli. Kongres USA udělil Forrestovi medaili za statečnost. Forrestova máma skončila v chudobinci Milosrdných sester, protože její dům vyhořel. Forresta začal bavit ping-pong. Prezident Lyndon Baines Johnson osobně vyznamenával Forresta, tak chtěl ze zvědavosti vidět Forrestovu ránu, a tak mu ji ukázal a vystrčil na Prezidenta zadek, z čehož vznikl pochopitelně poprask. S podplukovníkem Goochem pak chvíli jezdil po státech a přesvědčovali studenty, aby vstoupili do armády, ale skončilo to fiaskem. Forrest poté hrál ping-pong v Číně za Spojené státy, nešlo jen o ping-pong, ale zároveň i o diplomatickou misi. V Pekingu Forresta zatkli, považovali jej za špiona, když zabloudil a hledal cestu do hotelu, nicméně ho propustili a Forrest poté zachránil život Mao Ce-tungovi, jež se topil v řece, kterou se snažil z politických důvodů přeplavat. Armáda zanedlouho Forresta předčasně propustila, netušil, co by měl dělat, myslel na Jenny, a tak odjel autobusem do Bostonu.  V Bostonu Forrest v Hodaddy clubu našel hudební kapelu, ve které Jenny zpívala. Forrest se opět setkává s Jenny, ta mu vypráví, jak žila s Hippies, chodila se spoustou kluků, účastnila se většiny protiválečných demonstrací, momentálně zpívá s „Nakřáplými šiškami“ a žije se studentem filozofie Rudolphem. Forrest se k ním nastěhuje a jako externista začne na Harvardově univerzitě navštěvovat semináře doktora Quackenbushe (se kterým Jenny dříve chodila) „Role idiota ve světové literatuře“. Forrest také začne hrát na foukací harmoniku v Nakřáplejch šiškách. V semináři studenti hrají divadlo Krále Leara, Forrest v roli Vévody z Gloucesteru nedopatřením způsobí požár. Jenny se rozchází s Rudophem a chodí s Forrestem. Chvíli na to se spolu ovšem rozchází, jelikož Jenny viděla, jak na Forrestově klíně sedí fanynky Nakřáplejch šišek. Jenny si špatně vyložila Forrestovu dobromyslnost, kterou Forrest nezamýšlel nic nevhodného a rozchází se s ním. Nicméně, zanedlouho se opět spřátelí a přesvědčí Forresta, aby na demonstraci zahodil svou medaili za statečnost jako protest proti válce. Forrest tak učiní, ovšem tak nešťastně, že medailí uhodí do hlavy předsedu Senátu Spojených států. Soudce ho posílá do psychiatrické léčebny. Forrest tam byl téměř rok, doktorka Waltonová s doktorem Earlem zjišťují, že jeho mozek pracuje naprosto jinak, jako počítač. Forresta tedy posílají do NASA, prý by se mohl hodit v kosmickém středisku v Houstonu. A tak Forrest společně s Majorkou Janet Fritchovou a opičákem Sue (původně plánovaná orangutanka Sue, se omylem zamění s netrénovaným opičákem, nicméně jméno mu už zůstane) odletí do vesmíru. Sue zničí ovládací panel, proto jsou Forrest s Janet nuceni nouzově přistát a ztroskotají na Nové Guineji, setkávají se s domorodci, jeden z nich, Sam, umí anglicky. Sam vypráví, že studoval na Yale, americká rozvědka ho zaúkolovala, aby vedl partyzány proti Japoncům. Domorodci sice byli lidojedi, ale když jim Forrest a Janet pomáhali pěstovat bavlnu, což byl Samův nápad, tak se s nimi domorodci spřátelili. Forrest hrával se Samem šachy a Janet se zamilovala do Grurcka a stali se z nich milenci. Při oslavě dožínek se domorodci Forresta a Janet rozhodli sníst, v tom vesnici napadají Pygmejové. Ti nakonec zvítězili a většinu obyvatel vesnice Velkého Sama zabili. Forresta, Janet, Sue a Grurcka zajali, nakonec je ale přiletěli zachránit lidé z NASA a po téměř čtyřech letech vzali Forresta a Sue do Ameriky. Janet zůstala na ostrově s Grurckem. V Americe Forresta vítalo mnoho lidí, včetně prezidenta Nixona. Forrest hledal svou matku, ale ona utekla z chudobince s nějakým protestantem, náhodou ale potkal Dana, ze kterého se stal bezdomovec. S Danem se rozvedla žena, ten začal pít, vyhodili ho z práce a taky ho vykradli, a tak skončil na ulici. Forrest chtěl najít Jenny, zavolal bubeníkovi Nakřáplejch šišek Mosovi, ten mu pověděl, že Jenny začala mít problémy s alkoholem a kapelu opustila. Forrest zjistil, že pracuje ve firmě Temperer (výroba pneumatik) v Indianopolis, vydal se tedy za ní i s Danem vydal a opět se tak setkal s Jenny.  Jenny bydlela v malém bytě, do kterého se Forrest s Danem nastěhovali, Jenny vyprávěla, že skončila ve vězení, poté bydlela ve squatu a podobně, na Forresta nezapomněla, chtěla být u toho, když letěl do vesmíru, a taky když se vrátil zpět. Dan posléze Forresta přesvědčil, aby se z něj stal Wrestler. Forrest (s pseudonymem Hňup) často vyhrával, ale nesouhlasil s domluvenými zápasy a podobnými nekalými praktikami v zákulisí zápasů. Jenny byla nešťastná, s Forrestem se velmi milovali, Jenny se o něj bála. Po nějaké době Jenny Forresta opouští, a tak Forrest končí se zápasy a Dan ho opouští, Forrest autobusem odjíždí do Mobile, přestupuje v Nashville, kde se seznámí se staříkem Tribblem, hraje s ním šachy, díky němu se Forrest přihlásí do mezinárodního šachového turnaje. Jeho první šachový zápas se odehrává v Los Angeles, kde Forrest s Tribblem navštíví Disneyland a Hollywood, kde se seznámí s režisérem Felderem, jež ho obsadí do svého filmu, remake "Netvora z Černé laguny", do role mořského monstra, Forrest tak má hrát po boku Raquel Welchové. V šachovém turnaji se probojoval až do finále. Při natáčení se Forrest opět shledá s opičákem Sue, jež hraje v Tarzanovi, Forrestova herecká kariéra je ukončena humorným dobrodružstvím s nahou Raquel, po které oba nakrátko skončili ve vězení. Forrestovo šachové finále je zase ukončenou „díky“ Sue a Forrestovu močovému měchýři (potřeboval si jít ulevit v nejméně vhodnou dobu...). Tribble pošle Suea do Alabamy a Forrestovi dá výhry z šachu, tedy 5000 dolarů a Forrest konečně odjíždí domů do Mobile.  Shledává se svou matkou, kterou už opustil její milenec protestant. Forrest touží uskutečnit svůj sen, pěstovat krevety, setkává se tedy s Bubbovým otcem. Forrest rozjíždí svou firmu, pěstuje krevety a poté je výhodně prodává, máma se stará o účetnictví, vrátil se i opičák Sue. Za Forrestem přijel Curtis, kterého Forrest zaměstnal ve své firmě. Z Forresta se zanedlouho stává milionář. Zjišťuje, že Jenny se provdala a žije s manželem v Severní Karolíně. Za Forrestem přišli po nějaké době lidi, chtěli, aby kandidoval do senátu, což nakonec taky udělal. Forrest na otázku: „Co považujete v současné době za nejnaléhavější?“ Odpověděl, že je na čase si ulevit, protože si skutečně potřeboval ulevit, nicméně jeho motto, bylo pochopeno jako symbol toho, co země potřebuje a velmi se ujalo, stalo se jeho volebním heslem. Forrest by snad i volby vyhrál, ale novináři na Forresta vytahovali špínu z jeho minulosti a Forrest nebyl šťastný, nechtěl žít takový život, rád chytal krevety a myslel na Jenny. Forrest potřeboval někam odjet, a tak si na autobusovém nádraží koupil lístek do Savannah a vzal s sebou i opičáka. Nevěděl co by dělal, takže si v Savannah na lavičce v parku začal hrát na foukací harmoniku, kolemjdoucí mu začali házet drobné, Forrest si tak opět začal vydělávat, aniž by to byl jeho záměr. Setkal se i s Danem, který se živil jako čistič bot. Žili tak spolu asi měsíc, když Forrest potkal Jenny, měla s sebou malého syna, její manžel, Donald, je vedoucí ve firmě na výrobu střešních tašek. Jenny synka pojmenovala Forrest a přiznala se Forrestovi, že jde o jeho syna. Forrest se vrátil domů, rozhodl se z celkového zisku sádek s krevetami rozdělit mezi matku (10%), Bubbova tátu (10%) a zbytek pro malého Forresta, a poté se Danem a Sue se opět dali na cestování po Státech. Forrestovi je čtyřicet a má spoustu snů, ale jsou to jen sny, neví co se bude dít dál, ale je rád, že si může říct, že neměl nudný život.

Úryvek z díla.

"Jedno vám teda povim: bejt idijot není žádnej med. Lidi se vám akorát smějou a nemají s váma trpělivost a chovaj se hnusně. Vono se toho namluví jak by na nás postižený měly bejt hodný jenomže povídali že mu hráli. Ale nestěžuju si poněvač si myslím že jsem si užil docela zajímavej život."  "Idijot jsem vod narození. IQ mi zjistili pod sedumdesát takže na to mám i papíry. Teda já bysem tipoval že jsem spíš inbecil nebo možná dokonce debil i když osobně se nejradějc považuju spíš za slabomyslnýho protože jak se řekne idijot lidi si většinou představěj nějakýho mongolojda. To jsou takový ty co maj voči až u sebe a vypadaj jak čínani takže furt sliněj a sahaj si na příro."

Filmová adaptace.

V roce 1994 byla natočena filmová adaptace Forrest Gump (režie: Robert Zemeckis, hrají: Tom Hanks, Robin Wright Penn, Gary Sinise, Sally Field) filmová verze zastínila svou literární předlohu, získala 6 Oscarů, film se podstatně liší od literární předlohy Winstona Grooma.

Forrest Gump je román amerického spisovatele Winstona Grooma z roku 1986. Vypráví příběh Forresta Gumpa, muže s IQ 70, a jeho neobvyklého života. Forrest se potkává s významnými historickými osobnostmi a na vlastní kůži prožívá významné události, ale jejich význam si neuvědomuje. Příběh se odehrává převážně v USA v 2. polovině 20. století a s humorem, nadsázkou a obrovským nadhledem vypráví o velkých událostech této doby. Román je vyprávěn v ich-formě, překlad do češtiny Šimon Pellar. Na motivy knihy byl roku 1994 natočen stejnojmenný film s Tomem Hanksem v hlavní roli. Volným pokračováním je kniha Gump & spol. (: Gump & Co.).

Forrest Gump est un roman écrit par Winston Groom, publié en 1986, qui raconte l'histoire du personnage du même nom, qui aurait vécu tous les évènements marquants du, repris dans le film "Forrest Gump" de Robert Zemeckis sorti en 1994.