Kariéra.

do roku 2006.

Profesionální status Aljona získala v roce 1999. Tentýž rok debutovala na juniorských turnajích na okruhu ITF. Dvakrát se jí podařilo dostat do finále čtyřhry. V roce 2002 získala svůj první juniorský titul ve dvouhře, pořád ještě na okruhu ITF. Teprve roku 2003 se probojovala do hlavní soutěže na dvou turnajích: v Pattayi a v Bogotě. V obou skončila v prvním kole.  V roce 2005 se poprvé dostala do hlavní soutěže grandslamového turnaje na Australian Open, kde prohrála hned v prvním kole se šestou nasazenou Jelenou Dementěvovou 6:3, 6:3. O dva týdny později si zahrála své první čtvrtfinále na okruhu WTA v thajském Pattaya, kde nestačila na pozdější finalistku Annu-Lenu Grönefeldovou.  Příští týden v indickém Hajdarábádu se Aljona jako devátá nasazená probojovala do finále, kde se setkala s domácí hráčkou Saniou Mirzaovou. S tou po tuhém boji prohrála 6:4, 5:7, 6:3. I přes tuto porážku se jí podařilo zabydlet se v první světové stovce žebříčku WTA. Navíc se stala vůbec první Ukrajinkou, která se dostala do finále turnaje WTA.  Největším úspěchem dosavadní kariéry Aljony Bondarenkové ve dvouhře se stal turnaj v Lucemburku 2006, kde cestou za svým prvním titulem ve dvouhře porazila postupně osmou nasazenou Mary Pierceovou, Katarinu Srebotnikovou, Nathalii Dechyovou, Květu Peschkeovou a konečně ve finále pátou nasazenou Italku Francescu Schiavoneovou. Alona tam hrála jako nenasazená.

2007.

Rok 2007 začala turnajem v Hobartu,kde vypadla už ve druhém kole s Alicií Molikovou 6:3, 7:5. V té době byla na 32. místě žebříčku WTA. Na dalším turnaji na Australian Open 2007 si vedla o něco lépe, když postoupila do 3. kola. Vyřadila ji tam čtvrtá nasazená Belgičanka Kim Clijstersová 6:3, 6:3.  Ještě než vypadla v americkém Amelia Island s Jelenou Jankovićovou, stačila porazit jak Giselu Dulkovou, tak Jaroslavu Švedovovou. O měsíc později se ve Warszawě dostala do finále, kde podlehla světové jedničce Justine Heninové. Na stejném turnaji se ještě společně se svou sestrou Katerynou probojovala do semifinále. Neprošly přes druhý nasazený ruský pár Jelena Lichovcevová - Jelena Vesninová.  Tento rok si ještě zahrála ve svém domácím městě Charkově. Na turnaji okruhu ITF tam ve dvouhře zvítězila a ve čtyřhře opět se sestrou Katerynou skončila ve finále. Rok zakončila na 23. místě světového žebříčku WTA.

2008.

Rok 2008 zahájila spolu s Katerynou Bondarenkovou svým dosavadním největším úspěchem kariéry, když vybojovaly grandslamový titul ve čtyřhře. Ve finále porazily bělorusko - izraelský pár Viktoria Azarenková - Šachar Peerová ve třech setech 2:6, 6:1, 6:4. Staly se tak teprve druhým sesterským párem, který dokázal vyhrát turnaj. Prvním byly sestry Williamsovy.  Ve dvouhře se jí celkem dařilo na březnovém turnaji v Indian Wells, kde se dostala do 4. kola. Porazila tam Cvetanu Pironkovovou 6:3, 7:6 a Amélii Mauresmovou lehce 6:1, 6:2. Konečnou se pro ni stal souboj s Marií Šarapovovou, který ve třech setech prohrála 6:2, 5:7, 6:4.  Na French Open hrála jak dvouhru, tak se svou sestrou i čtyřhru. Ve dvouhře vypadla už v 1. kole (Petra Cetkovská), zato ve čtyřhře skončily až v semifinále. Ještě před Wimbledonem 2008 proběhly turnaje na travnatých dvorcích v Birminghamu a's-Hertogenboschi. Na prvním z nich vypadla ve čtvrtfinále, v's-Hertogenboschi v semifinále. Porazila tam, mezi jinými, druhou nasazenou Annu Čakvetadzeovou 6:2, 3:6, 6:2. Na samotném Wimbledonu skončila už ve druhém kole, když zápas s Barborou Záhlavovou-Strýcovou skrečovala kvůli zranění kolena.  V srpnu proběhly Olympijské hry v Číně, kde ve dvouhře narazila už ve 2. kole na čerstvou světovou jedničku Jelenu Jankovićovou. Ta ji porazila ve dvou setech 7:5, 6:1. Ve čtyřhře se se svou sestrou Katerynou probojovaly do semifinále, přes které je nepustily sestry Williamsovy. V boji o bronzové medaile podlehly čínskému páru Jen C’ - Čeng Ťie 6:2, 6:2.

Fed Cup.

Alona Bondarenková se zúčastnila 17 zápasů ve Fed Cupu za tým Ukrajiny s bilancí 14-7 ve dvouhře a 7-3 ve čtyřhře.

Aljona Volodymyrivna Bondarenková ukr. "Альона Володимирівна Бондаренко" / "Al’jona Volodymyrivna Bondarenko" (* 13. srpna 1984, Krivoj Rog, Sovětský svaz) je současná ukrajinská profesionální tenistka, vítězka grandslamové čtyřhry na Australian Open 2008. Aljona pochází z tenisové rodiny; je prostřední ze tří sourozenců. Starší sestra se jmenuje Valeria. Ta odehrála svůj poslední turnaj v Dubaji roku 2006. S mladší Katerynou tvoří úspěšný pár ve čtyřhře.

Alona Bondarenko, née le à Kryvyï Rih, est une joueuse de tennis ukrainienne, professionnelle sur le circuit WTA de 1999 à 2011.


Prevence.

V rámci prevence dopravních nehod je možno působit na všech polích:  Vyspělé státy a odborné instituce a organizace sledují vývoj počtu nehod i jejich následky a analyzují jejich průběh a frekvenci i statistické údaje, na základě čehož navrhují bezpečnostní opatření na místech s největší nehodovostí i systémová technická a legislativní opatření.

Příčiny dopravních nehod.

Příčinami dopravních nehod bývá například nepozornost, nepřiměřená rychlost, nedání přednosti v jízdě, jízda pod vlivem alkoholu nebo jiných psychotropních látek, neznalost pravidel provozu, bezohlednost či agresivní chování atd. Příčinou může být také závada vozidla (často v důsledku jeho zanedbaného technického stavu). Nehody jsou také více či méně ovlivněny stavem komunikace a dalšími vlivy okolí, například pádem předmětu (kámen, strom, most), počasím (mlha, déšť, blesk, sníh, náledí) atd.  Příčiny závažnějších dopravních nehod vyšetřuje policie, u nejzávažnějších nehod posuzují událost specializovaní znalci za pomoci sofistikovaných simulačních počítačových programů.  Průběh dopravních nehod může být také zaznamenán pomocí kolizního diagramu.

Následky dopravních nehod.

Škody vzniklé následkem nehody se dělí na přímé a nepřímé. Mezi přímé škody patří následná cena zdravotní péče a hmotná škoda vzniklá při nehodě. Mezi nepřímé náklady, které jsou mnohonásobně větší, patří hlavně sociální ztráty. Celkové škody za jednu osobu usmrcenou při nehodě činí průměrně 17,6 milionu Kč, za těžce zraněnou 3,8 milionu Kč a za lehce zraněnou asi 650 tisíc Kč. Celkové škody vniklé nehodami v České republice činily za rok 2010 asi 50 miliard Kč.

Nehodovost v ČR.

V devadesátých letech 20. století dosahovaly počty mrtvých při dopravních nehodách na pozemních komunikacích v Česku mimořádně vysokých hodnot a každoročně přesahovaly 1300 obětí. V roce 2000 na českých silnicích zemřelo 1486 lidí. Počet těchto úmrtí nicméně v období let 2003–2013 významně poklesl a přiblížil se průměru Evropské unie, který v současnosti (2018) činí 490 úmrtí ročně. V roce 2017 bylo zaznamenáno 502 obětí a i v dalších letech před rokem 2018 se tento počet pohyboval stabilně v rozmezí 500–600 úmrtí, tedy lehce nad unijním průměrem.

Nehody v českém právu.

Definice.

Dopravní nehodu ve vztahu k provozu na pozemních komunikacích definuje ustanovení § 47 odst. 1 zákona č. 361/2000 Sb., zákon o silničním provozu, takto:  "„Dopravní nehoda je událost v provozu na pozemních komunikacích, například havárie nebo srážka, která se stala nebo byla započata na pozemní komunikaci a při níž dojde k usmrcení nebo zranění osoby nebo ke škodě na majetku v přímé souvislosti s provozem vozidla v pohybu.“"  Pozemní komunikací je i účelová komunikace, například u čerpací stanice. Účelové komunikace však nejsou přesně definované ani evidované a proto může být působnost zákona sporná. Dopravní nehodou není srážka, při které nedojde ke hmotné škodě ani ke zranění.  Definující podmínkou je účast vozidla v pohybu. Za vozidlo se nepovažuje například jezdec na zvířeti, osoba vedoucí nebo ženoucí zvířata, chodec nebo útvar chodců, lyžař nebo jezdec na kolečkových bruslích nebo skateboardu. Za chodce jsou považovány i osoby s úzkým ručním vozíkem nebo s dětským kočárkem, osoby na vozíku pro invalidy nebo pěšky vedoucí jízdní kolo nebo motocykl. Vozidlem je i jízdní kolo nebo koloběžka, potahové vozidlo, ruční vozík od šířky 60 cm, tramvaj, pojízdný pracovní stroj, sněžná rolba nebo sněžný skútr. Dopravní nehodou je tedy například pád cyklisty, dojde-li k sebemenšímu zranění nebo hmotné škodě, ale nikoliv například srážka jezdce na koni s chodcem nebo náraz lyžaře do stojícího automobilu. Dopravní nehodou může být i zranění přepravované osoby vlivem jízdy vozidla, avšak dopravní nehodou není zranění při nastupování do stojícího vozidla nebo vystupování z něj.

Povinnosti.

Povinnosti účastníků dopravní nehody stanoví § 47 zákona č. 361/2000 Sb.  Účastníci dopravní nehody jsou povinni neprodleně zastavit vozidlo, zajistit bezpečnost provozu v místě nehody, zabránit vzniku dalších škod (vytékající paliva nebo maziva, odpojení elektroinstalace, označení místa nehody a varování řidičů, opuštění vozovky, hašení požáru), podle potřeby poskytnout první pomoc, přivolat záchrannou službu a umožnit obnovení provozu. Navzájem si jsou povinni prokázat totožnost a údaje o vozidlech.  Za stanovených podmínek platí povinnost ohlásit nehodu Policii České republiky, vyznačit situaci a stopy a případně se zdržet přemisťování vozidel a setrvat na místě do příchodu policisty:

Dopravní nehoda na pozemní komunikaci (například autonehoda) je událost, při níž dojde k usmrcení nebo zranění osoby či ke škodě na majetku v přímé souvislosti s provozem vozidla v pohybu. Účastníci nehody, případně osoby podílející se na záchranných pracích v případě nehody mají zabránit vzniku dalších škod, zajistit první pomoc a splnit povinnosti směřující k řádnému vyšetření nehody. V některých typech případů jsou účastníci povinni přivolat k nehodě policii.

Un accident de la route (ou accident sur la voie publique : AVP, ou en France accident de la circulation) est une collision non désirée, non prévue et mal anticipée, qui a lieu sur le réseau routier entre un engin roulant (notamment automobile, moto, vélo) d'une part et toute autre chose ou personne fixe ou mobile d'autre part qui engendre des blessures humaines et/ou des dégâts matériels. De nombreux facteurs contribuent aux risques de collision tels que l'état de la chaussée, le volume de circulation, une vitesse de circulation inadaptée, l’environnement routier, la météorologie, l'expérience du conducteur mais aussi son comportement et son état physique.


Život.

Kozma Petrovič Prutkov se narodil 23. dubna / 11. dubna roku 1801 ve vesnici Tentělevoj Bliz, Solvyčegodský újezd v Archangelské oblasti. Až na své dětství a rané jinošství strávil celý život v carské službě. V roce 1820 vstoupil do vojenské služby a do dubna 1823 sloužil u husarů. Pak požádal o uvolnění a dostal službu u ministerstva financí, na Cejchovním úřadu. Jeho kariéra byla úspěšná, byl vyznamenáván a povyšován. Dosáhl všech myslitelných úředních poct, byl činným státním radou, ředitelem Cejchovního úřadu a nositelem řádu sv. Stanislava I. stupně. Veškeré své volné chvíle ale věnoval literatuře. Byl básník, bajkář, dramatik, filosof a historik. Zemřel 25. ledna / 13. ledna roku 1863 v Petrohradu. Po jeho smrti byly v jeho pozůstalosti nalezeny i projekty na vylepšení carské státní správy.

Dílo.

První díla Kozmy Prutkova se objevují v listopadu 1851 v časopisu "Sovremennik" (rusky "Современник"), který tehdy vedli Nikolaj Alexejevič Někrasov a Ivan Ivanovič Panajev. Pod pseudonymem "Nový Básník" jsou uvedeny tři Prutkovovy bajky "Pomněnky a francovka", "Průvodčí a tarantule" a "Volavka a drožka". V roce 1853 je – rovněž ještě anonymně – otištěna další bajka "Okrsek a hlas". Tyto absurdní bajky byly parodií na sbírku bajek K. P. Masalského a jsou obsaženy v Prutkovově pozdější sbírce "Prázdně".  Pod šifrou Y Z byla v roce 1851 uvedena veselohra "Fantazie". Jednalo se o parodii na tehdy módní vaudevill. Alexej Žemčužnikov a Alexej Tolstoj ji zadali 23. prosince 1850 ředitelství Imperátorských divadel. Vzhledem ke shonu před koncem roku ji carská cenzura povolila. Premiéra byla 5. ledna 1851. Car Mikuláš I. patrně vytušil nějakou nepřístojnost a o přestávce z divadla odešel. V závěru představení herec, který hrál hlavní roli, předstoupil před publikum a prohlásil, že v takovém nesmyslu hrát nebude! To ale byla součást role. Hra byla okamžitě stažena z programu.  Jméno Kozma Prutkov se poprvé objevuje v roce 1854, kdy je vydána příloha "Literární mišmaš" únorového čísla „Sovremenniku“. V dalších číslech pak vychází v pravidelné rubrice „Prázdně Kozmy Prutkova“ básně, bajky a aforismy a "Výňatky z dědových zápisků".  Ve svých básních parodoval současné trendy v ruské poezii (titanický romantismus V. G. Benediktova, klasicistní artismus N. F. Ščerbiny, kosmickou poesii A. S. Chomjakova).  Uveřejňování děl je přerušeno v době Krymské války, do které Alexej Tolstoj a Vladimír Žemčužnikov odešli jako dobrovolníci. V roce 1859 jsou otištěny "Myšlenky a aforismy" a "Nepředloženost" v časopisu "Jiskra", který pod Někrasovovým vedením redigoval V. S. Kuročkin. Ve stejném roce jsou otištěny další Prutkovovy stati v příloze "Sovremenniku" s názvem „Píšťalka“ („Svistok“). Pak se Prutkov na několik let odmlčel. Až v posledním čísle „Píšťalky“ v dubnu 1863 vychází "Stručný nekrolog Kozmy Prutkova" a dvě posmrtně publikovaná díla, drama "Ukvapený Turka aneb Příjemno-li býti vnukem?" a "Projekt: o zavedení jednomyslnosti v Rusku".  V roce 1884 jsou vydána "Veškerá díla Kozmy Prutkova". Do tohoto souboru ale nejsou zahrnuty reformní projekty, údajně proto, že se nejedná o literární díla. Pravděpodobnější důvod ale byla spíše obava z cenzury. Do roku 1916 vyšlo celkem 10 vydání.

Jiné.

Je po něm pojmenována planetka: (5932) Prutkov

Kozma Petrovič Prutkov (rusky: Козьма Петрович Прутков) je mystifikace, uměle vytvořená osobnost spisovatele, respektive kolektivní pseudonym, pod kterým uváděli svá satirická díla hrabě Alexej Konstantinovič Tolstoj a bratři Alexej Michajlovič Žemčužnikov a Vladimír Michajlovič Žemčužnikov. Na některých Prutkovových dílech spolupracoval i Alexandr Michajlovič Žemčužnikov.

Kozma Proutkov (en ) est un pseudonyme collectif utilisé par Alexis Konstantinovitch Tolstoï et ses cousins, les frères Alexis, Alexandre et Vladimir Jemtchoujnikov pour signer des articles et les vers satiriques, ainsi que des fables publiés dans des journaux littéraires dans les années 1850 et 1860.


Sportovní kariéra.

Zápasit začal v 10 letech v rodném Vladikavkazu pod vedením Savela Mojsejeviče. V ruské seniorské reprezentaci se poprvé objevil v roce 1993 v těžké váze. Připravoval se v tréninkové skupině Kazbega Dedegkajeva společně s veterány Macharbekem Chadarcevem a Leri Chabelovim. V roce 1996 musel zkušenějšímu Chabelovimu ustoupit při nominaci na olympijské hry v Atlantě. V roce 2000 si nominaci na olympijské hry v Sydney vybojoval. Bez ztráty bodu postoupil ze základní skupiny a ve finále se utkal s rodákem ze Severní Osetie Arturem Tajmazovem reprezentujícím Uzbekistán. Po napínavém průběhu ho dokázal porazit o tři body a získal zlatou olympijskou medaili. Po olympijských hrách vyšel najevo jeho původ. V několika rozhovorech prohlašoval, že není Oset, ale Gruzín. Jeho rodina utekla do Severní Osetie před krevní mstou z gruzínské hornaté oblasti Chevi a změnila identitu. Jeho rodové jméno po otci je Čocheli a po matce Butchuzi.  Po zisku zlaté olympijské medaile se přesunul do armádního tréninkového centra CSKA v Moskvě a patřil k oporám ruské reprezentace vedené Džambolatem Tedejevem. Od roku 2003 však jeho místo reprezentační jedničky začal ohrožovat Kuramagomed Kuramagomedov a v roce 2004 s ním prohrál nominaci na olympijské hry v Athénách.

Start za Slovensko.

V roce 2007 byl stále členem širšího reprezentačního výběru Ruska, když dostal nabídku reprezentovat Slovensko od bývalého slovenského reprezentanta Rodiona Kertantyho původem ze Severní Osetie. V květnu 2007 Kertanty společně s prezidentem slovenského zápasnického svazu Peterem Marčekem pro něho začali vyřizovat občanství. Slovenské občanství obdržel v září téhož roku.  V roce 2008 se poprvé představil v slovenských barvách na mistrovství Evropy. Probojoval se do finále, ve kterém podlehl Gruzínci Davitu Modzmanašvilimu. Gruzínec byl však záhy pozitivně testován a tak dodatečně získal titul mistra Evropy. V srpnu startoval na olympijských hrách v Pekingu a dle vlastních slov byl připraven na zisk zlaté olympijské medaile. V semifinále však nestačil na "lépe připraveného", v roce 2016 z dopingu usvědčeného Artura Tajmazova a nakonec pro samostatné Slovensko vybojoval historickou bronzovou, po dopingu Tajmazova stříbrnou olympijskou medaili v zápase ve volném stylu. Po olympijských hrách jevil zájem vydržet do olympijských her v roce 2012, ze které však záhy sešlo. V roce 2009 žil s rodinou v Moskvě, podnikal ve stavebnictví a o vrcholový zápas nejevil zájem. Na Slovensku ještě v roce 2012 marně doufali, že bude připravený bojovat o olympijské hry v Londýně. Tehdy se definitivně vyjádřil, že se zápasením končí.

David Musulbes (Čocheli) (: ), (: ) a (: ), (* 28. května 1972 v Ordžonikidze, Sovětský svaz) je bývalý ruský zápasník volnostylař gruzínského původu, olympijský vítěz z roku 2000. V roce 2008 krátce reprezentoval Slovensko.

David Musulbes (né le à Ordzhonikidze en Ossétie du Nord) est un lutteur russe puis slovaque spécialiste de la lutte libre. Aux Jeux olympiques d'été de 2000, il représente la Russie et devient champion olympique. En 2007, il obtient la nationalité slovaque. C'est à ce titre qu'il représente ce pays lors des Jeux olympiques d'été de 2008. Il y obtient la médaille de bronze.


Historie.

Bad Elster do konce 18. století.

Jeden až dva kilometry severozápadně od města se nachází zbytky kruhového valu (tzv. Starého zámku) z 12. století, které dokazují osídlení oblasti dlouho před první historickou zmínkou o městu v roce 1324. V roce 1412 vykupují pozemky města a okolí Zedtwitzové, v jejichž držení zůstávají až do 18. století. Léčebný účinek Halštrovského pramene (kdysi označován jako "Säuerling (Kyselka)", dnes "Moritzquelle") byl spoznán velmi brzy. Jiří Leisner, tehdejší plavenský městský lékař a osobní lékař zemského pána, vévody Moritze ze Saska a Zeitzu zapisuje v roce 1669, že „"tato voda byla od nepaměti používána nejen obyvateli Elsteru, ale jezdili si pro ni až z Adorfu"“ a také píše, že „"byla využívána pacienty s mnoha nemocemi"“. V roce 1795 navštívil Elster slavný básník Johann Wolfgang von Goethe, a později ve svém díle uvádí halštrovské prameny Hermanna a Dorotheu.

19. a 20. století.

Před rokem 1851 byl Elster jen samostatnou farou. V roce 1892 byl vysvěcen nový novogotický "kostel Svaté Trojice". Starý "kostel Svatého Petra a Pavla" byl zbourán. Elster od roku 1848 patřil k "Saským královským státním lázním", díky čemuž se rychle rozrůstal počet lázeňských hostů: 1848: 129; 1850: 378, 1860: 1.750, 1870: 2450, 1890: 5870, 1900: 8900, 1990: 15 600. Od roku 1875 nese místo název Bad Elster a od roku 1935 užívá městských práv. Roku 1880 zde bylo otevřeno Lázeňské muzeum, které se stalo prvním svého druhu nejen ve městě, ale i v celém zemském okresu Vogtland.

Městské části.

Bärenloh, Christiansreuth, Heißenstein, Kessel, Mühlhausen, Reuth a Sohl včetně Schwarzenbrunnu.

Ekonomika.

Bad Elster žije především z turismu, který do městské kasy přináší velké množství peněz. Ve městě se nachází sedm lázeňských rehabilitačních klinik. V roce 2005 se zde nacházelo 35 ubytovacích míst, které nabízeli až 2400 lůžek. Během téhož roku bylo napočítáno 540 000 přenocování.

Doprava.

V blízkosti města se nachází rychlostní silnice B 92, která bývá však jen málo vytížená. Z Bad Elsteru vedou do České republiky dva dopravní hraniční přechody; jeden do Hranic (část Krásňany), a druhý do Doubravy u Aše, pro dopravu otevřený v roce 2008. Proti otevření pro automobilový provoz protestovaly radnice v Aši i v Bad Elsteru, ale marně. Důvodem protestů byly možné neblahé následky pro přírodní park Smrčiny. Nádraží v Bad Elsteru na trati Cheb – Plauen se nachází asi 2,5 kilometru od středu města, na okraji místní části Mühlhausen.

Bad Elster (česky někdy také jako "Lázně Halštrov") je německé lázeňské město v saském zemském okresu Vogtland. Město se nachází v blízkosti hranic mezi třemi historickými zeměmi; Saskem, Bavorskem a Čechami, a v blízkosti měst Aše, Hofu a Plavna. Bad Elster patří mezi města mikroregionu Přátelé v srdci Evropy. Město ležící v údolí podél Bílého Halštrova, obklopují vysoké lesní porosty, které ho chrání před extrémními teplotními výkyvy.

Bad Elster est une ville de Saxe (Allemagne), située dans l'arrondissement du Vogtland, dans le district de Chemnitz. Elle est située sur l'Elster Blanche, à 25 km au sud-est de Plauen, et 25 km au nord-ouest de Cheb.


Obsah hry.

Děj Revizora se odehrává v malém ruském městečku na počátku třicátých let 19. století během krátkého časového úseku dvaceti čtyř hodin. Ve hře vystupuje mladý bezvýznamný úředník Chlestakov, který se svým sluhou Osipem přijel do městečka již před čtrnácti dny, ubytoval se ve zdejším hostinci, v kartách prohrál všechny peníze a teď nemá na zaplacení útraty. Přeje mu ale štěstí, neboť městský hejtman právě dostal dopis od přítele z Petrohradu, v němž se píše, že městečko navštíví nebo už navštívil revizor. Díky poštmistrovi, který pro své rozptýlení otevírá cizí dopisy, se o tom i ostatní úředníci města okamžitě dozvědí. Protože nemají čisté svědomí, neboť berou úplatky, kradou a všude je nepořádek, pochopitelně se revize obávají. Dva statkáři, Dobčinskij a Bobčinskij, jejichž jedinou životní náplní je běhat po městě a šířit jakékoliv (i neověřené) zprávy, ke kterým se dostanou, pokládají za revizora právě Chlestakova, a rychle rozšíří informaci o jeho příjezdu. Aby revize dobře dopadla, snaží se představitelé města Chlestakova podplatit.  Chlestakov dlouho nemůže uhodnout, proč se najednou setkává všude s takovou pozorností a úctou. Když pochopí, za jak významnou osobnost jej považují, plně využívá jejich hlouposti a protože je na mizině, rád přistoupí na jejich hru. Hejtman ho ubytuje ve svém domě, tváří se, že nic nevidí, když mu svádí manželku, a nakonec mu nabídne i ruku své dcery. Krajský sudí, poštmistr a školní inspektor mu poskytují „půjčky“ a všichni mu přinášejí různé dary. Chlestakov se vychloubá, jak je bohatý, kde všude byl a jaké má známosti. Při tomto smyšleném vyprávění o sobě jako o důležitém vysokém státním úředníkovi se tak rozohňuje, že se téměř plně vžívá do své nové smyšlené osobnosti. Kdyby se sluhovi Osipovi nepovedlo včas svému pánovi vysvětlit, že takový podvod se dlouho neudrží v tajnosti, byl by snad zcela klidně čekal na odhalení. Takhle namluví svým hostitelům, že odjíždí za svým bohatým strýcem pro svolení k sňatku a včas zmizí. Před svým odjezdem napíše dopis příteli, v němž se mu svěří s celou komedií, kterou s úředníky městečka sehrál. Dopis pochopitelně otevře poštmistr a hned s ním běží k hejtmanovi, který se mezitím oddává snům o tom, že jeho život, jakožto tchána tak významného muže, bude od nynějška jedinou slavností a hostinou. Hejtman i všichni ostatní strašně zuří, když v tom přichází městský strážník a oznamuje, že přijel skutečný revizor.

Revizor (1836, "Ревизор") je pětiaktová satirická komedie ruského prozaika a dramatika Nikolaje Vasiljeviče Gogola (1809–1852), patřící k nejslavnějším dílům světové dramatické literatury. Autor svou hrou, zachycující tupost, nevzdělanost a zkaženost úředníků v jednom ruském provinčním městečku prolezlém korupcí a různými jinými neřestmi, nastavil zrcadlo všem, jejichž charakter je pokřiven podlézavostí a úplatkářstvím.

Le Revizor (en ) est une comédie en cinq actes de Nicolas Gogol créée et publiée en 1836. Insatisfait, l'auteur a continué à travailler sa pièce de théâtre et en a livré une seconde mouture en 1841.


Historie.

Do 15. století.

První zmínka pochází z roku 1305 v listině krále Václava II. Velmi cenné doklady o počátcích nového města i o dřívějším starém městě přinášejí zápisy novobydžovské "Knihy svědomí" z let 1311–1470, druhé nejstarší dochované městské knihy v Čechách.  Královské město byla založeno na pravidelné geometrické osnově, která se dochovala dodnes. Téměř čtvercové náměstí křižují hlavní ulice ve směru světových stran (s mírnou odchylkou 2°) a do každého rohu náměstí směřují dvojice k sobě těměř kolmých uliček. Pravidelně jsou vyměřeny i jednotlivé uliční bloky. Pravidelný půdorys byl ve středověku uzavřen tzv. velkým čvercem na předměstích.  První majetková změna přišla v roce 1325, kdy král Jan Lucemburský pro své dluhy předal držení města Benešovi z Vartemberka, pánovi na Hrubé Skále a v Turnově. Město se tak stalo z města královského městem poddanským. Významnější změna přišla až v roce 1407, kdy město obdrželo do Čeňka z Vartemberka privilegium, které zajišťovalo měšťanům některé výhody měst královských, jmenovitě Hradce Králové.  Do dějin země se Nový Bydžov zapsal v předvečer husitské revoluce nezdařeným ozbrojeným útokem řemeslníků na minoritský klášter. Tato událost byla popsána ve staročeské skladbě ""Bydžovští ševci"", zachované v rukopisu v Univerzitní knihovně ve Vratislavi. Z husitského období se ve městě dochoval významný svědek doby – husitská houfnice – jediná v českých muzejních sbírkách.  Na den sv. Víta (15. června) roku 1420 téměř celé město vyhořelo a mnoho lidí přišlo o život. O přelomovém okamžiku pro tehdy ještě mladé město Nový Bydžov máme jen lakonickou zprávu ze Starých letopisů českých. Požár, který z dosud neznámé příčiny, pohltil dřevěné město a jeho opevnění, vystavil obyvatele velkému nebezpečí v právě začínající husitské revoluci. K ohrožení ještě přispíval fakt, že tehdejší majitel panství Čeněk z Vartemberka často měnil příslušnost v táborech bojujících stran. Spálené a nově budované město se tak ocitlo v nebezpečí, že se stane snadnou kořistí útočníků. Právě do těchto bouřlivých časů se s největší pravděpodobností datuje zánik minoritského kláštera v severovýchodní části města. Vypleněný kamenný konvent se postupně měnil v ruinu, „menší bratři“ se už do něj nevrátili a na „klášteřišti“ se později začali usazovat první příchozí Židé.

16. a 17. století.

Vartemberkové pak drželi Nový Bydžov až do roku 1516, kdy byl Nový Bydžov za 14 000 kop grošů prodán Janu z Pernštejna. Za Pernštejnů začal hospodářský vzestup města, podpořený už v roce 1517 udělením dalších výsad. Za Pernštejnů se ve městě začalo usazovat i židovské obyvatelstvo – již v roce 1520 byl založen v jižní části města za hradbami židovský hřbitov – jeden z nejstarších v Česku. Židé si začali stavět své domky v místě bývalého minoritského kláštera.  Dluhy a vysoká daňová zátěž nakonec způsobily, že po smrti Jana z Pernštejna se Nový Bydžov v roce 1548 dostal do držení císaře Ferdinanda I., který předal vrchnostenská práva Valdštejnům, bratrům Jindřichovi a Zdeňkovi Šťastným. V roce 1549 bylo vytvořeno městské panství, když byla k Novému Bydžovu přikoupena ves Prasek s krčmou a rybníkem Šibeničním a grunty Řehoty a Zdechovice. Po smrti obou bratrů se jako odumřelé léno navrátilo město s celým panstvím v roce 1567 zpět do rukou krále Maxmiliána II.  Bydžovští měšťané však usilovali o statut svobodného města. Za přímluvy tehdejšího profesora Karlovy univerzity Marka Moravce Bydžovského z Florentina, ale zejména sbírkou mezi měšťany ve výši 10 000 kop českých grošů, král žádosti Bydžovských vyhověl, nechal městské panství vymazat z dvorských desk a přepsat jej do desk zemských jako svobodné zboží. Smlouva o výkupu z poddanství byla podepsána dne 6. ledna 1569. Město se jako poslední přidalo k dalším osmi městům českých královen – stalo se královským věnným městem s povinností odevzdávat každoročně na sv. Jiří do pokladny české královny 50 kop grošů a k Vánocům také raky a bažanty.  Městské panství se skládalo na konci 16. století kromě samotného města i ze vsí Chudonice, Vysočany včetně krčmy, Zachrašťany včetně krčmy, Zadražany včetně krčmy, dvůr v Libni, valchy, lesů (Zadražanský, Zachrašťanský a Chlum), řeky, sádek a rybníků (Vysocký, Velký, Zachrašťanský, Silniční, Vesní, Spodní, Vražda a Zadražanský). Králi Maxmiliánovi však zůstalo právo pro něj a jeho dědice na těžbu kovů, právo na poklady v zemi ukryté, na lov vysoké a černé zvěře (jeleni, laně, srny, medvědi a divoké svině). Město zažívalo nebývalý rozvoj. Byly přikupovány jednotlivé dvory, ale i celé obce, jejichž počet se zvýšil na devět. V roce 1593 byli Bydžovští přijati mezi příslušníky třetího stavu s právem účasti na zemských sněmech. Bydžovští se zúčastnili Českého stavovského povstání, za což byli potrestáni propadnutím majetku panství. Všechny vesnice byly ohodnoceny na 29 372 kop míšeňských grošů. Město vsi získalo zpět v roce 1628 za podmínky vydržování katolického kněze, jeho žáků a špitálu. Město bylo pod dohledem královského rychtáře.  Za třicetileté války město zasáhlo několik tažení válčících armád. Těžkou pohromou byl v roce 1634 vpád saských vojsk. Sotva saské vojsko odtáhlo, vtrhl sem celý regiment pěšího císařského vojska. Město trpělo i za švédského vpádu Banérova v roce 1639 a Torstenssonova v roce 1642.  Po skončení třicetileté války byla situace města a jeho vsí katastrofální. V roce 1654 v Novém Bydžově zbylo z 210 domů jen 112 obydlených, 3 domy byly bez obyvatel a z 95 domů zbyly jen rozvaliny. V městských vsích bylo 28 sedláků, 22 chalupníků, 1 zahradník a na 30 zpustlých usedlostí bez hospodáře. Z hrůz třicetileté války se město vzpamatovávalo dlouhá desetiletí, zlepšení nijak nepomohly ani zhoubné požáry, které dřevěné město několikrát postihly.

18. a 19. století.

V roce 1751 v rámci reformy krajského zřízení vznikl nový Bydžovský kraj a Nový Bydžov jako jediné královské město na tomto území se také stal sídlem kraje. Krajský úřad zůstal ve městě jen do roku 1784, kdy byl přemístěn do Jičína, ale název kraje se nezměnil až do nové reformy krajského zřízení v roce 1850. Nový Bydžov tak dosáhl svého nejvyššího postavení v dějinách. Podle statistických přehledů bylo v Bydžovském kraji v roce 1788 celkově 174 973 obyvatel a v roce 1847 už dokonce 285 778 obyvatel. Do kraje patřila mimo jiné i města Hořice, Vrchlabí, Jičín, Poděbrady, Chlumec nad Cidlinou, Rokytnice nad Jizerou, Nová Paka a Jilemnice. Nový Bydžov zůstával po celé období kraje největším městem - ze 2 866 obyvatel v roce 1788 zde počet obyvatelstva vzrostl na 4 919 v roce 1850.  Počátkem čtyřicátých let 18. století začala tradice každoročních dvoudenních studentských slavností na konci prázdnin tzv. merend, která se v nových podmínkách s většími časovými přestávkami ve městě udržela dodnes. Nejstarší studentská merenda je doložena k roku 1750.  Ve čtyřicátých letech 18. st. se na Novobydžovsku rozšířila sekta tzv. izraelitů, tajných stoupenců starozákonních myšlenek. Izraelité byli ve spojení s bydžovským rabínem Mendlem a zachovávali také některé zásady židovského náboženství. Po vyzrazení sekty následovalo rozsáhlé vyšetřování a vynesení krutých trestů. Hlavní představitel Jan Pita z Chudonic byl 18. prosince 1748 po drastickém mučení ve městě upálen. I další stoupence sekty čekalo obdobné potrestání na dalších místech. Hranice s izraelity z Novobydžovska byly posledními, které v našich zemích pro víru hořely.  Napoleonské války a státní bankrot z roku 1811 přivodily ochuzení většiny obyvatelstva. V roce 1817 je dovršil zhoubný požár. O bouřlivé noci 6. října 1817 celkově lehlo popelem 102 domků, 21 várečných domů a 18 stodol s obilím. Z veřejných budov shořela škola, děkanství, špitál, část Metličanské brány, střecha a věž kostela sv. Vavřince, v níž se - až na jeden - roztavily zvony. Celková škoda byla odhadnuta na závratnou částku 742 209 zlatých. Teprve po tomto požáru se ve městě začalo důsledně stavět z cihel a kamene. Nedostatek stavebního materiálu způsobil, že tehdy byly rozbořeny jiné starší stavby, např. část městských hradeb a zeď s kostnicí u kostela sv. Vavřince. Počátkem čtyřicátých let byly zbořeny i obě městské brány - Metličanská a Starobydžvoská, a když byly rozebrány i poslední zbytky hradeb ve východní části města, zůstaly po opevnění s branami, fortnami, 18 baštami už jen předsunuté hradební příkopy. Tehdy také začali první majitelé domů na náměstí zastavovat podloubí.  Od roku 1850 byl Nový Bydžov až do roku 1960 nepřetržitě sídelním okresním městem. Od 2. poloviny 19. století Nový Bydžov žil bohatým spolkovým životem a postupně se stal významným centrem úřadů, školství, kultury, sportu, zdravotnictví a průmyslu celého okresu.

20. století a současnost.

V sobotu 10. července 1926 oficiálně tehdy okresní město navštívil prezident Československé republiky Tomáš Garrigue Masaryk.  Z 92 židovských obyvatel deportovaných za 2. světové války do Terezína se vrátil domů jediný.  Krátce po 2. světové válce byla ve městě provedena hromadná poprava 77 Němců.  Město má v současnosti obyvatel a osm městských částí (Nový Bydžov město, Chudonice, Zábědov, Skochovice, Žantov, Stará a Nová Skřeněř a Vysočany), spádovou oblastí je ale přibližně pro 17 tisíc obyvatel ze 22 obcí. Ze širokého okolí sem obyvatelé dojíždějí do zaměstnání, do škol, za lékaři, do úřadů a za sportem a kulturou.  Po roce 1989 postupně vznikly desítky nových privatizovaných obchodů, drobných i větších živností. Ke změnám došlo i v oblasti místní průmyslové výroby. Z tradičních výrobních podniků ve městě nezůstal prakticky žádný, zanikly koželužna, mlékárna, cukrovar a bývalé sklárny se proměnily v menší soukromé výrobny. Nová průmyslová zóna vyrostla na okraji města v Zábědově a postupně se plní novými podniky. Zemědělská družstva se transformovala do akciových společností.  Městský úřad vykonává státní správu pro přibližně 17 tisíc obyvatel. Po kratších obdobích starostování Vladimíra Hrubého v roce 1990, Jaroslava Hezkého v letech 1990–1991 a Karla Šprince v letech 1991–1994 je od komunálních voleb v listopadu 1994 dosud starostou Ing. Pavel Louda.  Území města od náměstí po velký čtverec stalo předmětem zvýšené památkové ochrany a péče. V posledním čtvrtstoletí byla opravena řada městských památek. Město nabízí řadu sportovišť a kulturních zařízení. Víceúčelové sportoviště Sportring, dva fotbalové stadiony, tenisové kurty, sokolovna a městská sportovní hala, venkovní koupaliště, zastřešený zimní stadion. Kulturní vyžití nabízí Jiráskovo divadlo s kinem, městská knihovna s informačním centrem a kulturním klubem MEKKA v Balounkově vile a Městské muzeum a galerie v budově spořitelny.  Nový Bydžov je městem škol. Jsou zde dvě mateřské a tři základní školy, dále základní umělecká škola a tři střední školy – gymnázium, střední odborná škola a vyšší odborná škola se zaměřením na ekonomické předměty a Střední odborná škola a Střední odborné učiliště se zaměřením na technické předměty.  Ve městě je pošta, finanční úřad, úřad práce, pozemkový úřad, pracoviště zde má referát okresního úřadu pro státní sociální podporu, Policie České republiky, profesionální Hasičský záchranný sbor. Okresní nemocnice ve městě žel zanikla a stala se pouze pobočkou Oblastní nemocnice Jičín, a. s. O zdraví pacientů dále pečují praktičtí a odborní soukromí lékaři.  Na svém dalším rozvoji město spolupracuje i s okolními obcemi a vychází z jejich potřeb. Vznikl mikroregion Novobydžovsko, sdružující 19 okolních obcí, od roku 2016 spojený se sousedním mikroregionem Cidlina v jeden mikroregion Pocidlinsko čítající 37 obcí. Nový Bydžov je součástí dobrovolného svazku devíti měst "Královská věnná města" (Dvůr Králové nad Labem, Hradec Králové, Chrudim, Jaroměř, Mělník, Nový Bydžov, Polička, Trutnov a Vysoké Mýto). Partnerskými městy jsou slovenské Brezno a rumunský Nadlac.

Město Nový Bydžov (něm. "Neu Bidschow") se nachází asi 27 km západně od Hradec Králové v okrese Hradec Králové. Město se skládá z osmi místních částí – Nový Bydžov, Chudonice, Stará Skřeněř, Nová Skřeněř, Skochovice, Vysočany, Zábědov, Žantov. Žije zde obyvatel.

Nový Bydžov (prononcé en tchèque : [ˈnoviː ˈbɪdʒof] ; en ) est une ville du district et de la région de Hradec Králové, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Historie.

První trolejbusová linka v Budapešti byla zprovozněna 16. prosince 1933. Jednalo se o trať ve čtvrti Óbuda mezi konečnou tramvaje "Vörösvári út" a hřbitovem. Trať dlouhou 2,7 km projel trolejbus za 8 minut. Vozy byly deponovány v tramvajové vozovně poblíž stanice "Vörösvári út". Konec této trati přinesly události konce druhé světové války, provoz na ní byl ukončen 21. října 1944.  Po válce již nebyla původní trať obnovena. Na konci 40. let proběhla výstavba trati na druhém břehu Dunaje, v Pešti. Provoz na první lince č. 70 ("Kossuth Lajos tér – Erzsébet királyné útja") byl zahájen 21. prosince 1949. O dva roky později následovalo prodloužení z náměstí "Kossuth Lajos tér" na náměstí "Jászai Mari tér", zároveň byla po celé délce tratě zavedena druhá linka č. 71. Během 50. a 60. let bylo dále vystavěno mnoho dalších tratí (většina jich nahradila právě rušené tramvajové tratě), čísla linek vystoupala až do č. 79. Během revoluce v roce 1956 bylo na mnoha místech poničeno trolejové vedení, to však bylo během následujícího roku opraveno.  Převrat nastal na konci 60. let, kdy bylo rozhodnuto o likvidaci trolejbusové sítě a její náhradě autobusy. To vedlo ke zrušení tratě po ulici "Baross utca". Nicméně již v roce 1974 cena ropy začala stoupat a trolejbusy se opět dostaly na výsluní. Byly dodávány nové vozy (i kloubové), byly postaveny další tratě (některé na místě dříve zrušených tratí tramvajových), nejvyšším číslem trolejbusové linky se stalo číslo 83. Také existovaly plány provoz trolejbusů na budínském kopci (k hradu), které by tam jezdily z náměstí "Moszkva tér". Ty však nebyly uskutečněny, takže dodnes jezdí trolejbusy pouze na levém břehu Dunaje (v Pešti).  Po politicko-ekonomických změnách na přelomu 80. a 90. let nastala doba stagnace. Nedostatek financí nedovolil rozšiřování trolejbusových tratí, bylo realizováno pouze několik krátkých prodloužení. Naopak byly některé linky i zkráceny. Existují projekty pro nové tratě v okolí náměstí "Baross tér", nicméně v současnosti se jejich výstavba neplánuje. Finance míří spíše do obnovy zastaralého vozového parku.

Vozový park.

Pro předválečnou trolejbusovou linku v Óbudě byly dodány tři vozy se stejnou karoserií, ale jinou elektrickou výzbrojí. Dva trolejbusy měly výzbroj od firmy Ganz, třetí měl značky "MÁVAG-Boveri". Všechny tři vozy přežily válku a po obnovení trolejbusové dopravy v Budapešti byly opětovně zařazeny do pravidelného provozu.  Po válce byly dodány sovětské vozy MTB, v první polovině 50. let začaly být vyráběny trolejbusy Ikarus 60 T. V roce 1960 byl z kapacitních důvodů zahájen provoz s vlečnými vozy, zároveň probíhala přestavba trolejbusů 60 T na kloubové vozy. Ve druhé polovině 60. let bylo zakoupeno 100 sovětských vozidel ZiU 5. Přibližně o 10 let později došlo k zahájení dodávek trolejbusů ZiU 9 (do roku 1984 celkem 173 kusů). Problémem se ale staly kloubové vozy, které žádný výrobce trolejbusů ve východním bloku nevyráběl. Proto budapešťský dopravní podnik začal ve svých dílnách upravovat článkové autobusy Ikarus 280, do kterých dosazoval elektrickou výzbroj z vyřazovaných trolejbusů ZiU 5.  V 90. letech byl vozový park obnoven vozy Ikarus 435 T (kloubový, 15 kusů, 1994–1996). Ve 21. století byly zakoupeny vozy Ikarus 411 T (1 ks, první nízkopodlažní trolejbus v Budapešti, původně předváděcí vůz) a Ikarus 412 T (nízkopodlažní, 15 ks, 2002). K 1.1.2013 byly vozy ZiU 9 vyřazeny z vozového parku. V současnosti jsou dodávány nízkopodlažní trolejbusy Solaris Trollino 12 s elektrickou výzbrojí Ganz-Škoda, většinu vozového parku ale stále tvoří zastaralé vozy Ikarus 280 T.  Jediná vozovna se nachází v jihovýchodní části trolejbusové sítě. Byla vystavěna v roce 1962, předtím trolejbusy využívaly části několika tramvajových vozoven.

Trolejbusová doprava v Budapešti, hlavním městě Maďarska, tvoří nejrozsáhlejší a nejstarší trolejbusovou síť v zemi. V roce 2018 zde bylo v provozu 16 linek. Jsou provozovány budapešťským dopravním podnikem BKV.

Le trolleybus de Budapest dessert essentiellement le centre-ville de Budapest. Il est exploité par la société publique Budapesti Közlekedési Zrt.. Inauguré le par Kálmán Pongrácz, jour de l'anniversaire de Joseph Staline, la numérotation de sa première ligne à partir de 70 est une référence explicite à l'âge du dictateur russe.


Tenis na Letních olympijských hrách 2008 – ženská dvouhra

Simple dames de tennis aux Jeux olympiques d'été de 2008

Olympijský turnaj.

Z elitní desítky žebříčku WTA do soutěže nezasáhly světová pětka Maria Šarapovová a desátá v pořadí Anna Čakvetadzeová, obě z Ruska. Za zraněnou světovou dvojku Ivanovićovou, potýkající se s návratem po zánětu palce na pravé ruce, do turnaje nakonec nastoupila izraelská náhradnice Cipora Obzilerová. Srbka to označila za jeden z nejtěžších momentů své tenisové kariéry.  Hráčkám z tenisově malých států byla udělena jedna divoká karta ve formě pozvání Tripartitní komise. Obdržela ji Zimbabwanka Cara Blacková, které patřilo až 662. místo klasifikace. V úvodním kole skončila na raketě druhé nasazené Srbky a úřadující světové jedničky Jeleny Jankovićové po setech 3–6 a 3–6. V první fázi skončila také třetí hráčka žebříčku Světlana Kuzněcovová z Ruska, když nestačila na Číňanku Li Na, figurující na 42. příčce. Ta po výhře nad světovou osmičkou Venus Williamsovou postoupila do semifinále. Oba medailové zápasy proti Ruskám však prohrála. Nejdříve se Dinarou Safinovou a v duelu o bronzový kov nestačila na jedenáctou ženu pořadí Věru Zvonarevovou výsledkem 0–6 a 5–7.  Olympijskou vítězkou se stala 26letá ruská světová sedmička Jelena Dementěvová, která po výhrách nad 18letou Dánkou Caroline Wozniackou a čtvrtou v klasifikaci Serenou Williamsovou, postoupila do semifinále. V něm vyřadila ve dvou sadách Zvonarevovou. Ve finálovém klání přehrála krajanku Dinaru Safinovou poměrem 3–6, 7–5 a 6–3. Obě hráčky si v úvodu her vyměnily postavení na světovém žebříčku, když Safinová zamířila na šesté a Zvonarevová klesla na sedmé místo. Šampionka k výhře uvedla: „"Grand Slam nemůžu srovnávat s olympiádou, tohle je daleko více. Na tohle jsem čekala a pro co pracovala. Jedná se o největší moment mé kariéry, mého života".“  Kompletní ruská sada medailí znamenala, že podruhé v historii ženské dvouhry, a poprvé od roku 1908, získaly všechny kovy reprezentantky jednoho státu. Potvrdily tak převahu ruského ženského tenisu, když mezi jedenácti nejlepšími hráčkami žebříčku WTA bylo šest ruských ternistek.

Ženská dvouhra na Letních olympijských hrách 2008 probíhala v Zeleném olympijském tenisovém centru, ležícím v Pekingu. Soutěž se konala v období od 10. do 17. srpna 2008 na otevřených dvorcích s tvrdým povrchem DecoTurf.

Cet article présente les résultats détaillés du simple dames de l’édition 2008 des compétitions de tennis aux Jeux olympiques d'été qui est disputé du 11 au.


Klubová kariéra.

S fotbalem začal ve svých 6 letech v Sokolu Štěnovice. Poté v roce 2000 přestoupil do FC Viktorie Plzeň. V roce 2008 získal v kategorii U19 let mistrovský titul. Jeho první vyběhnutí na prvoligový pažit se konalo v sezóně 2007/2008, ve svých 17 letech si odbyl premiéru na Spartě. V tomto utkání prokázal, že je nadějným fotbalistou, sparťanskému Zdeňku Pospěchovi nenechal žádný volný prostor.  V roce 2010 vyhrál s Plzní český pohár. 10. června 2010 odchází na roční hostování do belgického klubu RSC Anderlecht.  V červenci 2011 přestoupil do švýcarského celku BSC Young Boys, kde podepsal 4letý kontrakt. S Young Boys si zahrál v Evropské lize 2014/15 (EL), kde se s týmem probojoval do základní skupiny I, kde číhali soupeři AC Sparta Praha (ČR), SSC Neapol (Itálie) a ŠK Slovan Bratislava (Slovensko). 18. září 2014 v prvním utkání základní skupiny proti slovenskému týmu ŠK Slovan Bratislava vstřelil při výhře 5:0 vítězný gól.  V červenci 2017 přestoupil do chorvatského popředního klubu Dinamo Záhřeb, kde podepsal smlouvu na 3 roky. 19.listopadu, vstřelil svou první branku proti týmu Lokomotiva Zagreb. V srpnu 2018 odešel na roční hostování do týmů Lokomotiva.  Začátkem srpna 2019 ukončil o rok dříve smlouvu v Dinamu Záhřeb a stal se volným hráčem. Jeho novým klubem se stala kyperská Omonia Nikósie, kde podepsal smlouvu na dva roky.

Reprezentační kariéra.

Jan Lecjaks nastupoval za mládežnické výběry České republiky od 17 let. Bilance:  Hrál mj. na Mistrovství světa hráčů do 20 let 2009 v Egyptě, kde ČR vypadla v osmifinále s Maďarskem na penalty 3:4 (po prodloužení byl stav 2:2).

Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2011.

V těžké základní skupině B na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2011 konaném v Dánsku se česká reprezentace střetla postupně s celky Ukrajiny (výhra 2:1), Španělska (prohra 0:2) a Anglie (výhra 2:1), do semifinále postupovaly první dva týmy ze skupin. Jan Lecjaks odehrál v základní sestavě všechna tři utkání.  Semifinále 22. června proti Švýcarsku ČR prohrála po prodloužení 0:1 a stejným výsledkem (avšak v normální hrací době) podlehla 25. června v souboji o 3. místo Bělorusku. Jan Lecjaks nastoupil pouze v utkání o třetí místo (a zároveň o postup na Olympijské hry 2012 v Londýně) s Běloruskem, ale již ve 13. minutě si zlomil obě kosti v pravém předloktí a musel se podrobit operaci.

Reprezentační góly.

Góly Jana Lecjakse v české reprezentaci do 21 let

Jan Lecjaks (* 9. srpna 1990, Plzeň) je český fotbalový obránce a bývalý mládežnický reprezentant, od srpna 2019 hráč klubu Omonia Nikósie. Mimo ČR působil na klubové úrovni v Belgii, Norsku, Švýcarsku a Chorvatsku od léta 2019 je na Kypru.

Jan Lecjaks, né le à Plzeň, est un joueur de football tchèque, qui joue au poste d'arrière latéral gauche. Il joue depuis 2019 pour le club chypriote du AC Omónia Nicosie.


Geografie.

Cambridge leží na severním břehu řeky Charles v ploché krajině, která se až na západní hranici města u řeky začíná vlnit. Dělí se na 13 oblastí ("Neighbourhood") a orientačními body jsou jeho náměstí (spíše křižovatky), vzdálená od sebe asi 1,5 km na červené lince bostonského metra (směrem od řeky a od Bostonu):

Historie.

První osadu zde založili puritánští emigranti už v roce 1630 v místech dnešního "Harvard Square", severozápadně od starého Bostonu, a nazvali ji Newetown. Roku 1636 se zakládala škola pro kazatele a volba místa padla sem; obec se pak přejmenovala na Cambridge na počest britské univerzity. Obec zůstala převážně zemědělská, usadilo se zde ale několik zámožných anglikánských rodin. Za americké revoluce roku 1775 sem přijel George Washington povzbudit a zorganizovat dobrovolníky, takže zde vznikla americká armáda. Roku 1792 byl postaven Západní most (na místě dnešního "Longfellow Bridge") a roku 1809 "Canal Bridge", takže město dostalo přímé spojení s Bostonem a začalo rychle růst. Následovala stavba silnic a železnic a roku 1818 zde byla založena velká sklárna, po půl století hlavní zaměstnavatel ve městě. Roku 1846 se Cambridge stalo městem a s rozvojem průmyslu i obchodu se jeho střed posunul na jihovýchod, k dnešnímu Central Square. V okolí Harvardovy koleje žili zámožní lidé, na východě města dělníci. Po první světové válce bylo Cambridge průmyslové město se 120 tisíci obyvatel, ale v následujících desetiletích průmysl odcházel a město získalo současný ráz intelektuálního střediska škol, nemocnic a ústavů. Roku 1912 se sem přestěhoval MIT z Bostonu, ale od 60. let začal počet obyvatel klesat. Po roce 1980 zde vzniklo několik high-tech firem, ale roku 1990 byla zrušena regulace nájemného, takže mnoho lidí si muselo hledat levnější místa k životu.

Obyvatelstvo.

Cambridge se vyznačuje velmi pestrým složením obyvatel. Roku 2000 zde žilo 68 % bělochů, 12 % afričanů, 12 % asiatů; pro 70 % byla prvním jazykem angličtina, pro 7 % španělština, pro 5,2 % francouzština, pro 3,2 % čínština a pro 3 % portugalština. 41,2 % všech domácností tvořila jediná osoba, 29 % byly manželské páry, medián věku obyvatel byl 30 let. Průměrný roční příjem na osobu činil 31 156 USD, medián příjmu rodiny 59 423 USD.

Samospráva.

Cambridge má velmi liberální městské zřízení. Devítičlennou městskou radu a šestičlenný Školský výbor volí občané každé dva roky podle poměrně složitého systému „přenosných hlasů“ (STV). Rada si volí primátora jako svého předsedu, radnici však řídí manažer města, jmenovaný radou.

Školství.

V Cambridgi sídlí 8 univerzit a vysokých škol: Dále je zde množství základních a středních škol, veřejných, soukromých i církevních a s různým odborným zaměřením.

Hospodářství a doprava.

Do poloviny 20. století bylo Cambridge průmyslové město, dnes jsou však největšími zaměstnavateli Harvardova univerzita (10 tisíc zaměstnanců) a MIT (9 500 zaměstnanců), dále to byly různé technologické firmy jako BBN, Lotus, Polaroid a Google, jež však postupně nahrazují biotechnologické a medicínské firmy (Genzyme, Novartis aj.). Je zde také velká univerzitní nemocnice Mt. Auburn v západní části města.  S Bostonem sdílí Cambridge poměrně hustou síť veřejné dopravy. Její páteří jsou červená a zčásti i zelená linka metra, na konečné stanici červené linky Alewife je autobusové nádraží, na konečné zelené linky (Lechmere) ve východní části Cambridge je velké nákupní středisko. Pro Cambridge je však typické, že mnoho lidí jezdí i do práce a do školy na kole a hlavně chodí pěšky.

Turistické zajímavosti.

Turisté, kterých přijíždějí do Cambridge tisíce, navštěvují především "Harvard Yard", ústřední část univerzity s pomníkem Johna Harvarda. Blízko stanice "Harvard Square" je však také starý hřbitov a obecní park "Commons", kde je památník americké armády, kterou zde roku 1775 George Washington z dobrovolníků vytvořil.  Směrem dále na západ vede dlouhá "Brattle Street", kde je řada přepychových vil v koloniálním slohu z 18. století, v jedné z nich je muzeum básníka Longfellowa. Na konci "Brattle Street" je rozlehlý romantický hřbitov "Mt. Auburn", krásný park s roztroušenými náhrobky bohatých rodin.

Muzea.

Muzea v Cambridgi jsou součástí univerzit, jsou však přístupná veřejnosti:

Cambridge je město v USA ve státě Massachusetts, součást velkého Bostonu. Leží blízko jeho středu, na severním břehu řeky Charles, která je odděluje od vlastního Bostonu. Osada vznikla roku 1630 a proslavily ji dvě vysoké školy: Harvardova univerzita a Massachusettský technologický institut. Ze 780 nositelů Nobelových cen je nejméně 130 nějak spojeno s jednou z nich.

Cambridge (en anglais ) est une ville située dans l'État du Massachusetts, aux États-Unis, dans le comté de Middlesex. La ville de Cambridge se trouve dans l'agglomération de Boston, dont elle n'est séparée que par la rivière Charles (traversée par quelques ponts).


Úvod.

Polodokumentární, exteriérový film byl natočen režisérem Lehrmanem 10. ledna 1914 v době konání skutečných závodů dětských aut na pláži losangeleské čtvrti Venice. Film, který zaznamenává improvizované výstupy Chaplina mezi náhodnými návštěvníky těchto automobilových závodů, měl premiéru 7. února 1914. Tohoto dne se Charlie Chaplin poprvé divákům představil v nové masce - kostýmu Tuláka. Přesto není tento film prvním s touto postavou. Tím se stal film "Chaplin v hotelu" (Mabel's Strange Predicament; 1914), který byl natočen o několik dní dříve než "Chaplin v zábavním parku", ale do kin byl uveden o dva dny později. Ačkoli Chaplin v průběhu následujících let postavu tuláka obohatil o charakterové rysy, její vnější vzhled, až na malé výjimky, zůstal v podstatě stejný. Během svého keystonského období nicméně nevystupoval vždy jako Tulák, vytváří i zcela odlišné postavy ve filmech jako "Chaplin má sólo" (Tango Tangles; 1914), "Chaplin obětí nešťastné lásky" (Cruel, Cruel Love; 1914), "Chaplin na závodišti" (Mabel at the Wheel; 1914) nebo "Chaplin honí dolary" (Tillie's Punctured Romance; 1914), které ale pro jeho umělecký vývoj znamenají vždy krok zpět.

Synopse.

Ve Venice v Kalifornii se shromáždil obrovský dav lidí, který přišel sledovat závod dětských automobilů. Jedním z diváků je i Tulák (Chaplin), který zpozoroval přítomnost filmového režiséra (Lehrman) a jeho kameramana (Frank D. Williams), kteří se snaží natočit co nejlepší záběry zachycující tuto událost. Tulák se usilovně snaží dostat do záběru, ale je neustále upozorňován, aby šel z cesty. Odhodlán se ve filmu objevit, nepolevuje ve své snaze a neustále se vrací a promenáduje před kamerou a dráždí tak režiséra, který se posléze uchyluje i k násilí.

Chaplin v zábavním parku (v anglickém originále Kid Auto Races at Venice) je americká filmová groteska společnosti Keystone z roku 1914 s Charlesem Chaplinem v hlavní roli. V tomto filmu se Chaplin poprvé představil ve své typické roli Tuláka.

Charlot est content de lui "(Kid Auto Races at Venice, Cal.)" est une comédie burlesque américaine de Henry Lehrman avec Charlie Chaplin, sortie le.


Obecné znaky her.

Tato série patří do žánru tahových strategií a v podstatě obsahuje i RPG prvky. Hrdinové, jež hráč ovládá, mohou najímat armády, rozmisťovat je na mapě, obsazovat surovinová naleziště a nepřátelská města, bojovat s NPC monstry nebo s ostatními hráči. Hrdinové se se ziskem úrovní a zkušeností vylepšují a získávají různé bonusy, jež se pak sčítají se statistikami jednotlivých jednotek v jeho armádě. Totéž platí i pro vlastnosti z předmětů, jež se rovněž přenáší na armádu. Vyspělí a zkušení hrdinové bývají zpravidla výrazně silnější než nezkušený oponent.  Před vytvořením nové hry zpravidla hráč začíná s hrdinou na první úrovni a s městem z vybrané strany (počet stran a jejich kompozice se liší v každém dílu série). V prvním díle byly strany pouze čtyři, v datadisku třetího dílu "" jich bylo dokonce devět. Každý typ města nabízel různou paletu jednotek, jež hrdina rekrutuje jako své vojáky, i unikátní třídy hrdinů, jež jiná města nemohla za normálních okolností najmout. Kromě toho každé město nabídlo hráči některé unikátní vlastnosti, jež nikdo jiný nemohl mít, i vrozenou inklinaci k některým třídám kouzel nebo schopností hrdinů. V neposlední řadě hraje město důležitou roli jakožto zdroj příjmu. Na mapě se zpravidla nachází i několik neaktivních neutrálních měst, jež musí jednotliví hráči dobýt, aby si zlepšili své postavení. Protože na mapách bývá mnoho měst různých ras, není neobvyklé vídat smíšené armády  Ve většině map znamená ztráta všech měst a hrdinů porážku a dobytí všech nepřátelských měst a zajmutí hrdinů vítězství. V kampaních nebo speciálně navržených mapách může být cílem k vítězství splnění úkolu nebo několika úkolů. Často se to týká zisku speciálního artefaktu (Heroes I a II), grálu (Heroes III a IV) nebo Ashiny slzy (Heroes V). Tento artefakt bývá dobře schován pod zemí a hráč jej musí najít. Vodítkem mu jsou speciální obelisky, jež postupně ono místo odhalují na puzzle mapě. Artefakt pak zpravidla hráč vystaví v jednom ze svých měst a jeho prostřednictvím inkasuje nejrůznější bonusy v příjmu nebo produkci jednotek, čímž může zcela zvrátit průběh hry. V prvních dvou dílech měl artefakt hrdina pouze ve svém držení a do města se nevystavoval.

Suroviny.

Všechny jednotky a budovy ve městě si hráč kupuje za suroviny, jichž je celkem sedm druhů. Základními surovinami je zlato, dřevo, a kamení. Mezi vzácnější suroviny patří krystaly, drahokamy, síra, a rtuť. Nejvíce jsou potřeba k výstavbě budov v závěrečných fázích, aby si hráč mohl koupit nejsilnější bojovníky, aby si hráč mohl postavit některé ze silnější nestvůr a bojovníků do své armády, nebo při stavbě kouzelnické věže, kde se hrdinové učí používat svá kouzla. Rozmanitost surovin se napříč díly hry mění, v pátém díle jich je všech 7, v šestém pouze 4 (což vyvolalo mnoho negativních ohlasú) a v plánovaném sedmém díle jich má být znovu 7, ale s pozměněnými jmény vzácných surovin (například Dragonsteel).

Tahový systém hry.

Všechny hry Heroes of Might and Magic jsou rozděleny na tahy. Na herní mapě představuje jeden tah jeden herní den, kdy každý z hrdinů obdrží určité množství bodů pohybu, které určují, jak daleko se v tomto tahu může pohnout. Svou roli v tom hrají i typy terénů (po travnaté louce se jde mnohem lépe než po písčité poušti). Během jednoho tahu hráč může postavit jednu budovu v každém ze svých měst. Jednotliví hráči se při tazích střídají a ostatní čekají, až předchozí hráč svůj tah dokončí.  Při střetu se skupinkou nestvůr nebo s nepřátelským hrdinou začíná boj, který rovněž probíhá na základě tahového systému. Začíná hráč, který má na své straně nejrychlejší jednotku, v případě shody začíná útočník. Hráči se pak střídají v tazích podle pravidel (u Heroes I až IV): Na tahu je jednotka s největším parametrem rychlosti, která ještě v kole nehrála. Pokud je shoda, má přednost ten hráč, který předtím nebyl na tahu. Pokud má tento hráč takových jednotek více, je na tahu ta jednotka, která byla na začátku boje v sestavení armády na vyšší pozici. Po odehrání se všemi svými jednotkami končí jedno kolo boje a začíná kolo další dle stejných pravidel. Během každého kola se do bitvy může jednou zapojit každý hrdina (vyjma čtvrtého dílu) a seslat mocná kouzla, kterými ničí nebo oslabuje své nepřátele, nebo naopak posiluje své vlastní vojsko. Boj končí, když jsou všichni vojáci jednoho hrdiny poraženi, nebo se hrdina rozhodne utéct z boje.

Vlastnosti hrdinů.

Hrdinové v průběhu hry získávají zkušenosti. Zdrojem mohou být různé objekty na mapě, truhlice s poklady a zejména boj. Když hrdina získá dostatečné množství zkušeností, postoupí automaticky o úroveň výše a získá bonus k jedné ze svých čtyř základních vlastností. Jedná se o sílu a obranu, jež definuje útočnou schopnost a schopnost se bránit, nebo o Sílu kouzel a znalosti ovlivňující jen hrdinu, jenž je díky nim lépe schopen formou kouzel podpořit v bitvách své jednotky. Od druhého dílu přibyly i sekundární vlastnosti, jež se postupně učí. Mají tři (ve čtvrtém díle pět) úrovně a poskytují hrdinovi, jeho armádě či celkově hráči konkrétní vylepšení. Kromě základních a sekundárních vlastností hrdinu a jeho jednotky charakterizuje ještě štěstí a morálka. Ovlivňují je navštívené objekty, hrdinovy artefakty, kouzla, sekundární schopnosti, stavby v hradech nebo v případě morálky i skladba jednotek v armádě. Kladná morálka se projevuje tím, že v daném kole jednotka dostane možnost vykonat druhý tah, zatímco při projevu záporné morálky jednotka v kole tah nevykoná. Zdali je tento faktor uplatněn, hráč pozná díky charakteristické animaci nad hlavou jednotky. Kladné štěstí se projeví zdvojnásobením škod útočící jednotky (ve čtvrtém díle snížením inkasovaného poškození na polovinu) a při záporném štěstí jednotka udělí pouze poloviční škody (ve čtvrtém díle inkasuje dvojnásobné škody).

Hry.

Design série vychází ze hry King's Bounty (1990) od společnosti New World Computing.

Heroes of Might and Magic (zkráceně HoMaM), později Might & Magic Heroes, je série tahových strategických her od společnosti New World Computing odehrávající se ve světě Might and Magic. V roce 1996 byla NWC koupena 3DO. V roce 2003 3DO zkrachovalo a série byla prodána Ubisoftu. Hry této série jsou čistě fantasy hrami, přestože svět Might and Magic obsahoval sci-fi prvky.

Heroes of Might and Magic (souvent abrégé en HoMM ou Heroes, connue également sous le nom Might and Magic Heroes) est une série de jeux vidéo de stratégie au tour par tour. Elle est créée par Jon Van Caneghem qui est également à l'origine de "King's Bounty" et de la série "Might and Magic".


Život.

Mládí.

Gramsci se narodil v Ales na Sardinii (podobně jako i pozdější výrazný vůdce PCI Enrico Berlinguer). Byl čtvrté ze sedmi dětí nižšího úředníka Francesca Gramsci. Rodinné jméno odkazuje nejspíš k městu Gramsh v Albánii. Otcovy finanční problémy nutily rodinu k neustálému stěhování po Sardinii, až se konečně usadila v Ghilarze. V r. 1898 byl otec v pochybném procesu odsouzen za zpronevěru a uvězněn, což v rodině prohloubilo již tak značnou chudobu a donutilo malého Antonia opustit školu a vydělávat příležitostnou prací. To trvalo až do otcova propuštění v r. 1904. V dětství prodělal Antonio několik zdravotních potíží, z nichž nejhorším bylo poranění páteře, které vedlo k omezení růstu a shrbení postavy. Zdravotní potíže pak provázely Gramsciho po celý jeho život. Druhý stupeň školy dokončil Gramsci v Cagliari, kde bydlel se svým starším bratrem Gennarem. Ačkoli ten se stal jako bývalý voják militantním socialistou, Antoniovy sympatie měl v tehdy spíše sardinský nacionalismus jako odpověď na zbídačování místních zemědělců a horníků průmyslovým severem.

Turín.

Antonio Gramsci dostal v r. 1911 stipendium na Turínské univerzitě (ve stejný čas zde studoval i Palmiro Togliatti), kde se vrhl do četby a studia jazyků. Gramsci objevoval Turín v čase zvýšené industrializace, kdy fabriky jako Fiat a Lancia proletarizovaly příchozí z chudých zemědělských regionů, na vzestupu byly dělnické odbory a na obzoru první sociální bouře. Gramsci byl zasažen tímto pohybem, byl v kontaktu jak s tehdejšími socialistickými kroužky, tak i se sardinskými přistěhovalci, což jen radikalizovalo jeho pozici. V r. 1913 se připojil k Socialistické straně Itálie (PSI).

V politice.

Přes své mimořádné studijní nadání Gramsciho neustálé finanční a zdravotní problémy stejně jako závazek k politické činnosti vedly k jeho rozhodnutí opustit začátkem r. 1915 univerzitu. V kontaktu se svými učiteli jako byli Antonio Labriola, Rodolfo Mondolfo, Giovanni Gentile a v té době asi nejrespektovanější italský intelektuál Benedetto Croce, získal Gramsci vynikající vzdělání v historii a filozofii. Ve vztahu k marxismu mluvil Labriola o „filozofii praxe“, což si mladý Gramsci osvojil a přes jistou pojmovou ambivalenci později mnohokrát použil, mj. i ve vězeňské korespondenci k oklamaní cenzury.  Již od r. 1914 byl Gramsci významným přispěvatelem socialistických novin jako byl "Il Grido del Popolo", v r. 1916 se stal spolueditorem piedmontského vydání "Avanti!", oficiálních novin PSI. Zároveň se zapojil do organizování a vzdělávání turínských dělníků. Na otázku vzdělání kladl Gramsci silný důraz, od r. 1916 vystoupil s veřejnými projevy o Romainu Rollandovi, Francouzské revoluci, Pařížské komuně, a emancipaci žen. V důsledku zatýkání socialistických předáků po nepokojích z dubna 1917 se stal Gramsci jedním z vůdčích představitelů strany v Turíně a jako takový byl zvolen do prozatímního výboru PSI a hlavním editorem "Il Grido del Popolo".  V dubnu 1919 společně s Togliattim, Angelem Tascou a Umbertem Terracinim založil Gramsci týdeník "L’Ordine Nuovo". V listopadu téhož roku se vnitřně rozklížená PSI většinově přiklonila ke komunistické III. internacionále (KI), přičemž skupina kolem "L’Ordine Nuovo" byla Leninem podpořena jako bolševismu nejbližší, oproti další výrazné skupině levicově radikálních antiparlamentářů (absencionistů) kolem Amadea Bordigy.  Ve víru vnitrostranických debat se Gramsciho skupina vyznačovala mj. jasnou podporou dělnických rad, které spontánně vznikaly během stávek a zabírání továren v letech 1919–1920. Podle Gramsciho šlo v podstatě o to, umožnit dělníkům kontrolu nad organizováním výroby. Ačkoli věřil, že jeho pozice odpovídá Leninově heslu „všechna moc sovětům“, byl napadán zleva Bordigou, který se při kritice opíral o syndikalistické myšlenky Georgese Sorela a Daniela DeLeon. Na jaře 1920 zůstal Gramsci se svou podporou dělnických rad téměř osamocen.

V PCd’I.

Neúspěch dělnických rad vedla u Gramsciho k přesvědčení potřeby vzniku komunistické strany leninského typu. Skupina kolem L ́Ordine Nuovo, která soustavně napadala centristické vedení PSI, se nyní spojila s ultralevou Bordigovou skupinou absencionistů. Na sjezdu v Livornu se 21. ledna 1921 menšinová část „čistých“ komunistů oddělila od většinových „unitárních“ komunistů a jiných skupin v PSI a založila vlastní Komunistickou stranu Itálie (PCd’I). V čele strany stanul hlavní představitel absencionistů Amadeo Bordiga, který se sice opíral o „právo prvorozenství“, když jeho frakce jako první usilovala o vytvoření čistě revoluční strany bez revizionistů, jeho důraz na čistotu idejí, disciplínu a centralismus však podvazoval širší rozmach strany. Přes svou silnou pozici se Gramsci rozhodnutím strany podřizoval, nemohl ani jinak, proti Bordigovy však např. podpořil militantní antifašistickou skupinu Arditi del Popolo, která bojovala proti fašistickým Camicie Nere (Černým košilím).  V r. 1922 navštívil Gramsci jako reprezentant PCd ́I Sovětský svaz, kde se seznámil s mladou violončelistkou Julii Schucht, s kterou měl později dvě děti. Jeho cesta probíhala v době nástupu italského fašismu. Zpět se vrátil s instrukcemi napomáhat rozvoji politiky jednotné fronty. Ta však narážela na odpor jak levicového vedení strany v čele s Bordigou, který nadále usiloval o zachování akceschopné, ale ideově čisté strany, tak vedení socialistů, kteří nevěřili v účinnost spojení s komunisty a báli se, že je tito přes aparát Kominterny ovládnou nebo dostanou do izolace.  Na přelomu let 1922–23 spustil Mussoliniho režim represe proti opozičním stranám, přičemž uvěznil mnoho z čelných představitelů PCd’I včetně Bordigy. Gramsci mezitím pobýval ve Vídni, odkud se snažil znovu semknout rozpolcenou stranu. V následujícím roce 1924 se stal předsedou PCd’I a byl zvolen poslancem italského parlamentu za město Benátky. Zatímco rodina přebývala v Moskvě, Gramsci se přestěhoval do Říma, kde organizoval počátky stranického listu "L’Unità". V lednu 1926 na stranickém sjezdu v Lyonu přijala PCd’I Gramsciho program jednotné fronty za restauraci demokracie v Itálii.

Dne 9. listopadu 1926 schválila fašistická vláda po čtvrtém neúspěšném pokusu o zabití Mussoliniho novou vlnu mimořádných represivních zákonů. I přes parlamentní imunitu byl Gramsci zatčen a uvězněn v známé římské věznici Regina Coeli. Při soudním procesu se státní žalobce nechal slyšet: „Na dvacet let musíme zastavit tento mozek“. Gramsci byl odsouzen k 5 (na ostrově Ustica) a následující rok k 20 letům vězení (Turi, nedaleko Bari). Jeho zdravotní stav se postupně zhoršoval. V r. 1932 ztroskotal projekt výměny vězňů mezi Itálií a SSSR. Od r. 1934 se Gramsci léčil postupně v několika nemocnicích, zemřel krátce po svém podmínečném propuštění v r. 1937 ve věku 46 let. Je pochován v Římě na protestantském hřbitově.

Myšlení.

Gramsci je považován za jednoho z nejinspirativnějších marxistických myslitelů 20. století, a v zásadě za klíčového představitele západního marxismu. Během svého vězení napsal více než 30 brožur z historie a různých analýz. Celkem na 3000 stran známých jako "Sešity z vězení" obsahují témata jak z italské historie a nacionalismu tak z marxistické teorie, kritické teorie aj., jako např.

Hegemonie.

Koncepce hegemonie byla používána marxisty jako byl Lenin k vyjádření politického vedení dělnické třídy v demokratické revoluci. U Gramsciho ale byla prohloubena v kritickou analýzu toho, proč ortodoxními marxisty tolik předvídaná nevyhnutelnost socialistické revoluce se do počátku 20. stol. neuskutečnila. Kapitalismus je podle Gramsciho zakořeněn hlouběji, než se doposud připouštělo, když udržuje kontrolu nad společností nejen skrze násilí, politickým a hospodářským nátlakem, ale hlavně ideologicky skrze kulturní hegemonii, kdy se hodnoty buržoazie stávají „společnými hodnotami“ všech. A tak vytváření politiky souhlasu, kdy pracující třída spojuje své dobro s dobrem třídy buržoazie pomáhá udržovat status quo a odvracet vzpoury. Pracující potřebují podle Gramsciho vytvořit svou vlastní kulturu, která překoná představu, že buržoazní hodnoty jsou „přirozenými“ nebo „normálními“ hodnotami společnosti. Oproti Leninovi, který viděl v kultuře jen doplňkový segment politického zájmu, pro Gramsciho představovala kulturní hegemonie první věc, které mělo být dosaženo na cestě získávání politické moci. V jeho pohledu, každá třída, která si přeje dominovat v moderních podmínkách se musí oprostit od úzkých ekonomicko-společenských zájmů a vynaložit úsilí k intelektuálnímu a morálnímu vedení, přičemž by byla schopna vytvářet kompromisy s různorodými silami. Gramsci si pro takovéto spojení různých sociálních sil vypůjčil termín od Georgese Sorela, když jej nazýval „historický blok“. Ten by měl vytvořit základnu souhlasu k sociálnímu řádu, v němž by se dále reprodukovala hegemonie dominantní třídy skrze spojení institucí, sociálních vazeb a idejí.  Dominantní hodnoty západní buržoazní kultury byly podle Gramsciho úzce spjaty s křesťanstvím a proto mnoho jeho polemických prací ohledně kulturní hegemonie je zaměřeno proti církevním normám a hodnotám. Byl zaujat mocí, kterou má římský katolicismus nad lidskou myslí a kterou využívá v udržování společenských nerovností. Gramsci věřil, že marxistická kritika náboženství, která v sobě spojuje intelektuální kritiku s renesančním humanismem a reformací, je pro masy přitažlivá. Avšak marxismus má podle něj naději v nahrazení náboženství pouze tehdy, pokud uzná potřebu lidské spirituality a ukáže, že jde o výraz vlastní lidské zkušenosti.

Intelektuálové a vzdělání.

Gramsci se výrazně zaměřil na úlohu inteligence ve společnosti. Považoval všechny lidské bytosti za potenciální intelektuály, když všichni máme schopnost jimi být, ne však všichni disponujeme sociální roli intelektuálů. Tvrdil, že moderní intelektuál nemůže být pouze řečníkem, ale též tím, kdo pomáhá organizovat společnost a ideovou hegemonii prostřednictvím vzdělání a skrze média. Mimoto Gramsci rozlišoval mezi „tradiční“ inteligencí, která sama sebe vidí (chybně) jako třídu stranou společnosti a těmi myslícími, které každá třída „organicky“ produkuje ze svého středu. Tito „organičtí“ intelektuálové nepopisují sociální život v souladu s vědeckými pravidly, ale raději vyjadřují jazykem kultury pocity a zkušenosti, které masy samy nemohou vyjádřit. Potřeba vytvořit kulturu dělnické třídy vedla u Gramsciho k požadavku takového druhu vzdělávání, které může rozvinout pracující inteligenci, aniž by ta pouze schematicky neinterpretovala marxistickou ideologii, ale raději sama navázala a rozvíjela kritiku statusu quo vycházející z intelektuálních aktivit mas. Jeho představa vzdělávacího systému se v tomto směru shoduje s tradicí kritické pedagogiky a lidového vzdělávání, tak jak byla později zpracována a praktikována u Paula Freireho v Brazílii či skrze Frantze Fanona. Pro mnohé propagátory lidového sekundárního vzdělávání se stal Gramsci důležitým hlasem.

Stát a občanská společnost.

Gramsciho teorie hegemonie je svázaná s jeho koncepcí kapitalistického státu, který je založen na násilí a souhlasu. Místo úzkého vidění státu jen skrze jeho vládu, Gramsci stát rozděluje na „politickou společnost“, což je svět politických institucí a zákonné ústavní kontroly a „občanskou společnost“, která je obecně považována za privátní či nestátní a která zahrnuje též ekonomiku. Zatímco „politická společnost“ je podle Gramsciho nástrojem síly, občanská prostředkem souhlasu. Jak Gramsci sám uvádí, toto rozdělení je pouze orientační, ve skutečnosti se tyto dvě kategorie překrývají.  Gramsci předesílá, že v moderním kapitalismu buržoazie udržuje svou ekonomickou kontrolu tím, že připustí jisté odborové požadavky a nároky masových politických stran, ba co víc, sama se stává aktérem „pasivní revoluce“ skrze niž pašuje své bezprostřední ekonomické zájmy a modernizuje formy své hegemonie. Gramsci mínil, že důsledkem toho jsou hnutí jako reformismus či fašismus, stejně jako „racionální vedení“ nebo metoda pásové výroby zavedená Frederickem Taylorem a hlavně Henrym Fordem.  Inspirován Machiavellim, Gramsci tvrdí, že revoluční strana jako „moderní princ“ je sílou, která umožní pracující třídě rozvinout schopnosti jejich „organických“ intelektuálů a alternativní hegemonii uvnitř občanské společnosti. Spletitá povaha moderní občanské společnosti vede Gramsciho k závěru, že jedinou taktikou schopnou podlomit buržoazní hegemonii a vést k socialismu je „boj o pozice“ (analogicky k zákopové válce) kterážto povede k „válce hnutí“ (nebo frontálnímu útoku). Gramsciho příkladem „války hnutí“ je dobytí Zimního paláce během bolševické revoluce.  Přes svá tvrzení, že politická a občanská společnost se vzájemně překrývají, Gramsci odmítl stírání jejich hranic, jak to viděl u zbožštěného státu v případě jakobínů nebo fašistů. Věřil, že historická role proletariátu je ve vytvoření „řízené společnosti“, která povede k odumírání státu a tím k plnému rozvoji samoregulačních schopností občanské společnosti.

Historicismus.

Gramsci, stejně jako raný Marx, byl rozhodným zastáncem historismu. Podle něj veškeré poznání vychází ze vztahu mezi praktickou lidskou činností („praxis“) a „objektivními“ historickými a sociálními procesy, kterými je součástí. Ideje nemohou být pochopeny samy o sobě mimo jejich sociální a historický kontext, odděleně od jejich významu a původu. Koncepce, do kterých skládáme naše vědění o světě nevychází primárně z našeho vztahu k věcem, ale hlavně z našich sociálních vazeb a vazeb mezi uživateli této koncepce. V důsledku toho neexistuje něco jako nezměnitelná „lidská povaha“, ale pouze idea toho, co se historicky stále proměňuje. Navíc, filosofie ani věda nereflektuje realitu nezávisle na člověku, nýbrž nejblíže k pravdě je, když vyjadřuje reálný vývojový trend určité historické skutečnosti.  Pro většinu marxistického myšlení je pravda objektivní a daná nezávisle na tom, kdy a kde je jako pravda uznána. Vědecké poznání (včetně marxismu) se neustále rozšiřuje ve smyslu jeho každodenního se přibližování k pravdě. Naproti tomu Gramsci věřil, že marxismus je „pravdivý“ ve smyslu jeho společenské role. Tím, že vede k formování třídního vědomí proletariátu, vyjadřuje „pravdu“ své doby daleko lépe, než jakékoli jiné teorie. Toto „antivědecké“ a antipositivistické stanovisko odkazovalo u Gramsciho k vlivu Benedetta Croce. Avšak je třeba zdůraznit, že Gramsci byl příznivcem „absolutního historicismu“, který se rozešel s hegeliánstvím a odmítl idealistické vlivy Croceho a jeho snahy o zahrnutí metafyziky v historický „osud“. I když Gramsci odmítal tato obvinění, jeho pojetí pravdy bylo kritizováno jako relativistické.

Kritika „ekonomismu“.

Ve své známém článku "Revoluce proti Kapitálu", který Gramsci vydal ještě před svým uvězněním, tvrdí, že bolševická revoluce v Rusku otřásla dosavadním přesvědčením, podle kterého socialistická revoluce měla přijít až po plném rozvinutí kapitalistických sil produkce. To odráží jeho pohled na marxismus, který podle Gramsciho není deterministickou filozofií. Princip příčinného „prvenství“ sil produkce bylo nepochopením marxismu. Stejně jako ekonomické změny, jsou i změny kulturní projevem „základního historického procesu“ a je těžké říci, která z nich předchází kterou. Fatalistická víra, všeobecně rozšířená v dělnickém hnutí v jeho raných dobách, která odvozovala vítězství z nevyhnutelných „dějinných zákonů“, byla produktem historických souvislostí utlačované třídy omezené na obranné akce a byla by opuštěna jako překážka, kdyby pracující převzali společenskou iniciativu. Protože je marxismus „filozofie praxe“, nemůže se spoléhat na neviditelné „historické zákony“ jako hybatele sociálních změn. Historie je formována lidskou praxí a jeho konáním. Nicméně dialekticky, žádná síla vůle nedosáhne ničeho bez vhodné situace. Ta je v tomto případě dána skutečností, kdy dělnická třídy dosáhne takového stupně uvědomění, které jí dovoluje jednat a potká se zároveň se zralými historickými okolnostmi bez alternativ. Není to dáno historickou nevyhnutelností, ale v důsledku jde o projev několika zmnožených událostí.  Gramsciho kritika ekonomismu zahrnovala též praxi syndikalistů v italských odborech. Věřil, že mnoho odborářských představitelů je ukotveno v reformismu a že se pro ekonomické ústupky ze strany kapitálu odmítají angažovat v politickém boji. Zatímco jejich předáci viděli v reformních odborech prostředek k prosazování dělnických požadavků, Gramsci je považoval za součást hegemonické moci kapitalismu a jejich „vulgárně ekonomickou“ pozici přirovnával k liberalismu.

Kritika materialismu.

Na základě svého přesvědčení, že lidská historie a kolektivní zkušenost determinuje jakoukoli smysluplnost filozofického myšlení, Gramsci odmítal metafyzický materialismus a navazoval, i když velmi rezervovaně, na teorii poznání, jak ji rozvíjel Engels a později Lenin. Gramsciho marxismus nepojednává o realitě, která existuje sama o sobě, nezávisle na lidech. Koncepce objektivního universa mimo lidskou historii a praxi byl v jeho pohledu podobný víře v Boha, v budoucí komunistické společnosti nejde o abstraktní objektivitu, ale o univerzální prostor interakce mezi subjekty. Výklad vnější fyzické přírody je tak pro člověka smysluplný pouze ve vztahu k němu. Z tohoto pohledu vychází u Gramsciho filozofický materialismus v základě ze samotné potřeby kritického myšlení a ne jen, jako u Lenina, z pouhé opozice k náboženským předsudkům. Přesto, že Gramsci chápal nutnost jistého zjednodušení marxismu pro jeho běžné použití, k tomu aby byl schopen čelit ideologii vzdělané hegemonní třídy požadoval jeho neustálé rozvíjení a kultivaci.

Vliv.

Ačkoli Gramsciho myšlení vycházelo z organizované levice, stal se rovněž důležitou postavou akademické diskuse v oblasti kulturních studií a kritické teorie. Inspiraci u něj nacházejí i političtí teoretikové centrismu a pravice, například jeho teorie hegemonie se stala široce citovanou. Jako neogramscismus je jeho vliv patrný též v současném politickém diskurzu, a to i u elit neoliberalismu. Jeho práce rovněž silně ovlivnily intelektuální diskuse o masové kultuře a o možnostech obrany proti dominují politické a ekonomické moci.  Kritici Gramsciho obviňovali, že skrze teoretické bádání pouze rozvíjí své představy o mocenském boji. Shledali jeho přístup k filozofické analýze v rozporu s otevřenou liberální tradicí západní kultury, založené na apolitickém kritickém přístupu. Je však třeba zdůraznit, že se Gramsci nepovažoval za pozitivistického akademického badatele a v tom smyslu se nechal hluboce ovlivnit italskou kulturou, její historií a soudobým liberálním myšlením.  Gramsciho odkaz jakožto socialisty je doposud předmětem sporu. Palmiro Togliatti, který vedl PCI po druhé světové válce a jehož přístup umožnil pozdější příklon strany k eurokomunismu, se ke Gramscimu odvolával a viděl politiku PCI ve shodě s jeho myšlením. Jiní naopak považovali Gramsciho za levého komunistu, který by byl pravděpodobně vyloučen ze strany, pokud by jej vězení neizolovalo od nastupujícího stalinismu.

Antonio Gramsci [gramši] (23. ledna 1891, Ales – 27. dubna 1937, Řím) byl italský politik, publicista a marxistický filosof. Jako zakládající člen a vedle Amadea Bordigy, kterého vystřídal ve vedení, nejvýraznější osobnost Komunistické strany Itálie 20. let 20.století, byl dlouhodobě vězněn Mussoliniho fašistickým režimem. Ve svých pracích se zaměřil na analýzu kulturní a politické dominance, je proslulý svou koncepcí kulturní hegemonie jakožto prostředku udržování moci v kapitalistické společnosti. Patří k nejvýraznějším osobnostem marxistického myšlení.

Antonio Gramsci, né le à Ales (Sardaigne) et mort le à Rome, est un philosophe, écrivain et théoricien politique italien.


Popis.

Proskurník lékařský je vytrvalá bylina dorůstající výšky 70 až 180 cm. Celá rostlina je sametově chlupatá. Lodyhy vyrůstají trsnatě, jsou přímé a jen s krátkými postranními větvemi. Listy jsou řapíkaté, 3 až 8 cm dlouhé a 1,5 až 6 cm široké, dlanitě laločnaté až téměř celistvé, na bázi srdčité až tupě klínovité, na vrcholu špičaté, na okraji nepravidelně zubaté. Palisty jsou úzké, chlupaté a záhy opadávají. Květy vyrůstají v paždí listů většinou po 2 až 4, lodyha postupně přechází ve vrcholové květenství. Kalich je 8 až 10 mm dlouhý, zakončený trojúhelníkovitými cípy, za plodu vytrvalý. Kalíšek se skládá z 8 až 10 na bázi krátce srostlých, úzce kopinatých až čárkovitých lístků. Koruna je světle růžová až nafialovělá, korunní lístky jsou 8 až 10 mm dlouhé a 7 až 16 mm široké, na vrcholu mělce vykrojené. Nitky tyčinek jsou srostlé do trubičky. Plody jsou poltivé, rozpadavé na 15 až 25 plůdků, 7 až 9 mm široké, obklopené vytrvalým kalichem. Jednotlivé plůdky jsou ledvinovité, za zralosti okrové, a obsahují po 1 semeni. Semena jsou ledvinovitá, hladká, tmavě hnědá.

Rozšíření.

Proskurník lékařský pochází pravděpodobně z oblasti od Středomoří po Střední Asii. Vzhledem k dlouhé historii jeho používání a pěstování se vyskytuje i v jiných oblastech Evropy a Asii a též v Severní Americe. Roste i v České republice, za původní jsou však považovány pouze populace na jižní Moravě, které zde tvoří severní hranici přirozeného areálu. V Polabí a některých jiných oblastech Čech byl široce rozšířen již v 19. století.  Proskurník lékařský je dosti vlhkomilný, v ČR se vyskytuje zejména na vlhkých loukách a pastvinách, v pobřežních houštinách a v okolí řek, druhotně pak na vlhkých narušených místech v obcích a jejich okolí. Často roste na místech zaplavovaných nebo s vysokou hladinou spodní vody.

Význam.

Proskurník lékařský je využíván jako léčivá rostlina již od starověku. Pěstuje se pro farmaceutické účely a je to dobrá medonosná rostlina. K lékařským účelům se sbírá kořen, list i květ. Hlavními účinnými látkami jsou slizy, které usnadňují odkašlávání a mírní dráždění sliznic. Užívá se zejména při nejrůznějších zánětech sliznic dýchacího ústrojí, dále při zánětech močových cest či střev. Doporučuje se také při těžkých průjmech u dětí. K podobným účelům se používá i v léčitelství, za nejúčinnější formu je pokládán macerovaný kořen.  Z proskurníku lékařského se od starověku do 19. století vyráběly cukrovinky, předchůdci dnešních marshmallow (podle něj mají jméno), ve starověku ovšem vyhrazené pouze pro nejvyšší vrstvy.

Externí odkazy.

Proskurník lékařský ("Althaea officinalis") známý též pod lidovým (a nesprávným) názvem ibišek, je rostlina z čeledi slézovité. Je to vytrvalá chlupatá bylina s laločnatými jednoduchými listy a růžovými květy. Pochází z oblasti od Středomoří po Střední Asii, dnes však roste zdomácnělá i jinde. V České republice roste jako původní rostlina jen na jižní Moravě. Proskurník lékařský je již od starověku využíván jako léčivá rostlina. Má široké použití v lékařství i léčitelství a je pěstován i v polních kulturách.

La Guimauve officinale (Althaea officinalis L.), aussi appelée Guimauve sauvage ou Mauve blanche, est une plante herbacée vivace de la famille des Malvacées, commune en Europe. Elle est cultivée comme plante médicinale pour ses propriétés émollientes, comme plante ornementale pour ses fleurs et quelquefois comme plante potagère principalement pour ses racines.


Popis.

Dospělec.

Dospělci mají tělo většinou nenápadně zbarvené. Na hlavě a svrchu hrudi mívají skvrnité, temněji zbarvené útvary. Hlava je zploštělá a směřuje ústním otvorem dolů. Ústní ústrojí je kousací, u čeledi "Corydalidae" mohou mít samci zvětšená a dopředu protáhlá kusadla (dlouhá 30–60 mm). Na bocích hlavy jsou velké polokulovité složené oči. Kromě čeledi "Sialidae" mají vyvinuté 3 jednoduchá očka svrchu hlavy uprostřed. Tykadla jsou umístěna hned nad ústním ústrojím, jsou dlouhé, tenké a složené až ze 40 článků (u některých druhů podčeledi "Chauliodinae" mohou být hřebenité). Předohruď je volně připojená, větší než středohruď se zadohrudí dohromady. Středohruď je se zadohrudí nepohyblivě spojená a jsou na nich narostlé oba páry křídel. Přední křídla jsou skoro stejná jako zadní, i žilnatina v nich si je velmi podobná. Křídla jsou v klidu složena nad tělem do stříšky. Jsou světleji zbarvená než žilnatina v nich a bývají trochu průhledná. Nohy mají dlouhé. Zadeček je desetičlánkový.

Larva.

Larvy jsou plně přizpůsobeny životu ve vodě. Tělo může dosahovat délky až 30 mm a je skvrnité. Ústní ústrojí mají stejně jako dospělci kousací, v posledním vývojovém stupni mají kusadla dokonce větší. Složené oči jsou drobné. Tykadla mají tříčlánková. Předohruď je větší než ostatní články hrudi. Nohy mají přibližně stejně dlouhé jako dospělci. Na většině zadečkových článků mají dlouhé třásnité žaberní přívěsky, které jsou při pohybu volně rozprostřeny. Larva pro své žaberní výrůstky může pohybem připomínat stonožku.  První stádium vývoje larvy je výrazně odlišné od pozdějších vývojových stupňů. Hlava je u něj nejširší z celého těla a hruď se zadečkem se postupně kuželově zužuje až na konec těla, skoro do špičky. Je menší než 1 mm.

Vývoj jedince a rozmnožování.

Střechatky se vyvíjejí proměnou dokonalou. Při kopulaci je sameček natočen stejným směrem jako samička. Zadeček má stočený vrchem až před hlavu, kde se stýká se zadečkem samičky. Sameček přemísťuje spermie do semenné schránky samičky. Schránku poté otevírá svým ústním ústrojím samička a teprve pak se dostávají spermie do pohlavního ústrojí samičky. Samička pak ve velkém počtu snáší vajíčka na pobřežní vegetaci. Snůška může dosahovat až 3 000 vajíček. Vajíčka jsou na rostliny přilepována v jedné až dvou vrstvách sekretem vylučovaným samičkou. Po 8-14 dnech se z vajíčka líhne první stadium larvy, která se musí dostat co nejrychleji do vody aby přežila. Po dvou letech vývoje ve vodě, larva vyleze na břeh a tam se v hlíně nebo trávě zakuklí. Kukla je zpočátku pohyblivá a zavrtává se pod zem. Po uložení v zemi se stane nepohyblivou asi na 5-7 dní. Celkem je kuklou střechatka přibližně 14 dní. Po této době kukla vyleze na povrch a vylíhne se z ní dospělec. Dospělé střechatky žijí 1-14 dní.

Způsob života a stanoviště.

Dospělé střechatky žijí vždy u vody, vyhledávají prosluněná místa. Létají za teplého počasí ve dne. V Česku se vyskytují od konce dubna do června. Létají váhavě a jen na menší vzdálenosti. Pravděpodobně vůbec nepřijímají potravu.  Larvy střechatek žijí ve vodě. Mladé larvy jsou hodně pohyblivé a aktivně vyhledávají potravu po dně. S dospíváním larva ztrácí na pohyblivosti, v posledním larválním stadiu se už jen pomalu pohybuje po dně. Larvy se živí dravě jiným vodním hmyzem a larvami.

Druhy v Česku.

V Česku se vyskytují jen 4 druhy střechatek, všechny jsou z rodu "sialis". Dva druhy jsou kriticky ohrožené.

Paleontologie.

Nejstarší nálezy zkamenělin střechatek pocházejí z prvohorního permu. Předpokládá se, že střechatky měly velkou část historického vývoje společného s řády dlouhošíjek a síťokřídlých a odštěpily se ze stejného kmene "Palaeodictyoptera".

Střechatky (Megaloptera) jsou řádem křídlatého hmyzu. Jedná se o hmyz většinou střední velikosti, ale některé druhy mohou být až 130 mm dlouhé. Jsou charakteristické složením křídel v klidu nad tělem do stříšky. Počtem druhů se jedná o chudý řád, na světě je jich známo přibližně 200, v Česku jen 4 druhy. Nejvíc druhů je známo z tropů. Dříve byly střechatky řazeny do jednoho řádu síťokřídlých spolu s řády dlouhošíjek a síťokřídlých.

Les mégaloptères (Megaloptera) sont un ordre d'insectes, de la sous-classe des ptérygotes, de la section des néoptères, de la division des holométaboles et du super-ordre des mécoptéroïdés.


Historie.

Ostrov "Dominika" objevil Kryštof Kolumbus 3. listopadu 1493. Španělé ho ale nemohli kolonizovat, protože původní obyvatelstvo (Indiáni Karibové) své území bránili. Roku 1635 se na ostrově usadili francouzští misionáři. O ostrov s Francií bojovala Velká Británie. Nakonec se stal britskou kolonií, na základě pařížského míru na konci sedmileté války. Britové založili parlament zastupující pouze bílé obyvatele. Francouzi na ostrov dále útočili; pařížský mír z roku 1783 (mírová smlouva mezi USA a Velkou Británií) potvrdila nadvládu Britů, přesto Francie ještě několikrát neúspěšně zaútočila mezi lety 1795 a 1805, při posledním útoku vypálili dnešní Roseau, tehdejší "Clarence Town".  V roce 1831 (po zrušení otroctví) získali práva i obyvatelé a přistěhovalci, kteří neměli evropský původ. Od roku 1871 byl ostrov součástí kolonie Závětrné ostrovy, roku 1940 patřil pod Návětrné ostrovy. Roku 1956 se Dominika stala opět oddělenou kolonií, v letech 1958 až 1962 byla členem Západoindické federace, pak opět samostatnou kolonií a v roce 1967 se jí podařilo získat vnitřní samosprávu. 3. listopadu 1978 vyhlásila Dominika samostatnost a Roseau se stalo jejím hlavním městem.  V roce 1979 město výrazně poškodil hurikán.

Současnost.

Mezi významnější dochované památky patří římskokatolická katedrála z roku 1854, Biskupský palác a anglikánský kostel Svatého Jiří, dále zaujme například Vládní palác, muzeum Victoria Memorial a botanická zahrada.  Poblíž města se nachází vodopády a termální prameny, známé je jezero Boiling Lake.  Největší ekonomický význam má export, vyváží se tropické plodiny jako banány, citrusy, vonný olej a různé druhy koření. Nezanedbatelný podíl má i cestovní ruch.

Podnebí.

Ve městě celoročně panují vysoké teploty, v lednu se přes den vyšplhají v průměru na 25 °C, v červenci až na 28 °C. Nejvíce srážek (300 mm) spadne v říjnu, lednový průměr je 140 mm a červencový 275 mm.

Obyvatelstvo.

V roce 1900 město obývalo asi 5 000 lidí. Další vývoj počtu obyvatel ukazuje tabulka (některé údaje započítávají celou aglomeraci):

Roseau je hlavní a zároveň největší město státu Dominika. Rozkládá se na pobřeží Karibského moře kolem ústí řeky, která se rovněž jmenuje Roseau.

Roseau est la capitale de la Dominique, île et pays de l'archipel des Caraïbes. Sa population était estimée à en 2006 ( au recensement de 2001).


Historické pozadí.

V pozadí bitvy u řeky Fej byla dezintegrace Číny z důvodu občanské války, zvané nepokoje osmi knížat, a následným útokům pěti barbarských kmenů ze severu a západu na přelomu 3. a 4. století. Pod tlakem útoků nomádských jezdců byli panovníci dynastie Ťin vypuzeni ze severní Číny na území na jih od řeky Jang-c’, kde se jeden z ťinských knížat chopil moci a roku 317 prohlásil císařem. takto omezená říše Ťin je nazývána Východní Ťin.  Na severu se po čase prosadila říše Raná Čchin, jejíž panovník Fu Ťien sjednotil severní Čínu. Krátce poté započal vyvíjet nátlak i na Východní Ťin a v roce 379 dobyl důležité město Siang-jang. Čtyři roky na to se pokusila ťinská armáda o znovudobytí města, ale bez úspěchu. Na to se Fu Ťien rozhodl, že je správný čas k zahájení hlavního útoku na jižní Čínu. Shromáždil armádu skládající se z 600 000 mužů a 270 000 jezdců. I za předpokladu, že jsou tyto počty přemrštěné, se muselo jednat o obrovskou armádu, skládající se ze spousty národů pod Fu Ťienovou vládou. Toto mnohonárodnostní vojsko se vydalo na jih do údolí Jang-c’ k řece Fej.

Bitva.

Šance Ťinů, vzhledem k převaze protivníka 10:1, byly mizivé. Žádné důvěryhodné záznamy bitvy se nedochovaly. Podle jedné z verzí vyslal ťinský generál Sie Süan k Fu Ťienovu veliteli Fu Žungovi posla, jenž předal nabídku utkat se v řádné bitvě za předpokladu, že se čchinské vojsko stáhne od břehu řeky, aby ji ťinská armáda mohla přebrodit. Poněvadž v tom viděl příležitost jak ťinské jednotky zničit, nařídil Fu Žung celé armádě, aby se stáhla, přičemž plánoval, že jakmile nepřítel překročí řeku, obrátí se proti němu a zničí ho. Nicméně během přeskupování vojska se mezi muži rozkřikla fáma, že ustupují kvůli tomu, že byli poraženi. Navíc k tomu všemu ihned po překročení řeky ťinské oddíly započaly útok na týl Fu Ťienových sil. Chaos vzniklý uvnitř čchinské armády nedokázal Fu Žung zkrotit a byl smeten spolu se svými muži při hromadném úprku z bitevní vřavy.

Důsledky bitvy.

Zatímco říše Východní Ťin si zachovala nezávislost, říše Raná Čchin se v následujících letech rozpadla.

Bitva u řeky Fej byla vojenským střetnutím mezi útočící tiskou říší Raná Čchin, která ovládala severní Čínu, a bránící se jihočínskou říší Ťin. Stalo se tak v listopadu roku 383 n. l., Ťinové dokázal odvrátit hrozbu a zvítězit i přes obrovskou převahu nepřítele.

La bataille de la rivière Fei (chinois traditionnel : 淝水之戰 ; chinois simplifié : 淝水之战; pinyin : Féishŭi zhī zhàn) est une bataille de 383 où l'empereur Fu Jiān du Qin antérieur est vaincu par l'armée de la dynastie Jin, pourtant en désavantage numérique. La rivière Fei n'existe plus de nos jours et on pense qu'elle s'écoulait a proximité des villes contemporaines de Lu'an et Anhui, près de la rivière Huai. C'est une des batailles les plus significatives de l'histoire de la Chine. Elle a entraîné la perte de l'empire du Qin antérieur à la suite d'une guerre civile et assuré la survie de la dynastie Jin et des autres régimes au sud du Yangzi Jiang.


Championnat de République tchèque de hockey sur glace 2008-2009

Kluby podle krajů.

Systém soutěže.

Základní část se hrála od září do února, kdy se všechny týmy utkaly každý s každým celkem čtyřikrát. Poté následovalo play-off. Nejprve se hrálo předkolo play-off, ve kterém se utkaly sedmý s desátým a osmý s devátým umístěným klubem v tabulce po základní části. Předkolo play off se hrálo na 3 vítězné zápasy. Poté následovalo klasické play-off, kdy hrál první s osmým, druhý se sedmým, třetí s šestým a čtvrtý s pátým. Od čtvrtfinále se hrálo na 4 vítězné zápasy. Čtyři vítězné týmy ze čtvrtfinále postoupily do semifinále. Vítězní semifinalisté do finále. Vítěz finále se stává Mistrem extraligy, konečné druhé až desáté místo je určeno úspěšností týmů v play-off.  Jedenáctý až čtrnáctý tým tabulky po základní části hráli play-out skupinu o udržení, ve které se každý s každým utkal čtyřikrát, přičemž se započítávaly všechny body ze základní části. Tým, který skončil ve skupině o udržení poslední, hrál baráž o udržení v extralize s vítězem 1. ligy. Tato baráž se hrála na čtyři vítězná utkání.

Konečná tabulka základní části OELH.

Poznámky:

Předkolo.

HC Lasselsberger Plzeň (7.) – HC Oceláři Třinec (10.).

1. utkání  2. utkání  3. utkání  4. utkání  5. utkání Do čtvrtfinále postoupil tým HC Lasselsberger Plzeň, když zvítězil 3:2 na zápasy

HC Vítkovice Steel (8.) – Bílí Tygři Liberec (9.).

1. utkání  2. utkání  3. utkání Do čtvrtfinále postoupil tým HC Vítkovice Steel, když zvítězil 3:0 na zápasy

Čtvrtfinále.

HC Slavia Praha (1.) – HC Vítkovice Steel (8.).

1. utkání  2. utkání  3. utkání  4. utkání  5. utkání  6. utkání  7. utkání Do semifinále postoupil tým HC Slavia Praha,když zvítězil 4:3 na zápasy

HC Moeller Pardubice (2.) – HC Lasselsberger Plzeň (7.).

1. utkání  2. utkání  3. utkání  4. utkání  5. utkání  6. utkání  7. utkání Do semifinále postoupil tým HC Lasselsberger Plzeň, když zvítězil 4:3 na zápasy

HC Litvínov (3.) – HC Energie Karlovy Vary (6.).

1. utkání  2. utkání  3. utkání  4. utkání Do semifinále postoupil tým HC Energie Karlovy Vary, když zvítězil 4:0 na zápasy

HC Sparta Praha (4.) – RI Okna Zlín (5.).

1. utkání  2. utkání  3. utkání  4. utkání  5. utkání Do semifinále postoupil tým HC Sparta Praha, když zvítězil 4:1 na zápasy

Semifinále.

HC Slavia Praha (1.) – HC Lasselsberger Plzeň (7.).

1. utkání  2. utkání  3. utkání  4. utkání  5. utkání Do finále postoupil tým HC Slavia Praha, když zvítězil 4:1 na zápasy

HC Sparta Praha (4.) – HC Energie Karlovy Vary (6.).

1. utkání  2. utkání  3. utkání  4. utkání  5. utkání  6. utkání Do finále postoupil tým HC Energie Karlovy Vary, když zvítězil 4:2 na zápasy

Finále.

HC Slavia Praha (1.) – HC Energie Karlovy Vary (6.).

1. utkání  2. utkání  3. utkání  4. utkání  5. utkání  6. utkání Tým HC Energie Karlovy Vary se stal mistrem republiky pro ročník 2008/2009.

Play out.

Zápasy.

1. kolo: (25. února) 2. kolo: (27. února) 3. kolo (1. března) 4. kolo (3. března) 5. kolo (6. března) 6. kolo (8. března) 7. kolo (10. března) 8. kolo (13. března) 9. kolo (15. března) 10. kolo (17. března) 11. kolo (20. března) 12. kolo (22. března)

Baráž o extraligu.

1. utkání  2. utkání  3. utkání  4. utkání

Hlavním sponzorem 16. ročníku české hokejové extraligy v sezóně 2008/2009 byla opět společnost Telefónica O2 Czech Republic, a tak soutěž nesla jméno O Extraliga. Soutěž začala 9. září 2008. Mistrem se stal tým HC Energie Karlovy Vary po vítězství 4:2 na zápasy nad obhájcem titulu – HC Slavia Praha.

La saison 2008-2009 est la seizième saison des championnats de hockey sur glace de République tchèque : l’', la première division, la ', second échelon, la "", troisième division et des autres divisions inférieures. Les résultats présentés ici ne reprendront que les trois premières divisions.