5' nepřekládaná oblast (5' UTR).

5' nepřekládaná oblast začíná na první nukleotidu mRNA a končí na posledním nukleotidem před počátkem translace. 5'UTR často nese regulační oblasti a u prokaryot většinou obsahuje vazebné místo pro ribozom, takzvanou Shine-Delgarnova sekvence. U eukaryot má 5' UTR medián délky kolem 150 nukleotidů, ale může být dlouhý i několik tisíc bází. Některé viry mají neobvykle dlouhé a strukturované 5'UTR, které umožňují regulovat genovou expresi (viz IRES). Obecně platí, že silně překládané mRNA mají krátké 5'UTR s nízkým obsahem GC-párů a bez výrazné sekundární struktury; mRNA s výraznou regulací, tkáňově specifické nebo zodpovědné za regulaci vývoje mají naopak dlouhé a strukturované 5'UTR oblasti.  mRNA kódované jedním genem se mohou lišit ve svých 5'UTR, pokud dojde k alternativnímu splicingu molekuly pre-mRNA nebo alternativnímu výběru počátku transkripce, a tedy nést různé regulační oblasti pro jednu kódující oblast. Řada lidských nemocí je spojována s mutacemi v 5'UTR, například rakovina prsu, dědičná trombocytémie a řada dalších.  Některé významné regulační oblasti na 5' UTR:

3' nepřekládaná oblast (3' UTR).

3' nepřekládaná oblast v mRNA začíná bezprostředně za stop kodonem a často obsahuje řadu regulačních elementů. mRNA na 3' konci většinou dále pokračuje poly(A) koncem. Délka 3'UTR u savců se pohybuje mezi 80 a 4000 nukleotidy, typická délka je kolem 800 nukleotidů. Jejich délka tedy bývá delší, než v případě 5' UTR. mRNA s větší délkou jsou výrazně méně překládány do proteinů. Předpokládá se, že důvodem je větší pravděpodobnost výskytu míst vazby miRNA.  Regulační oblasti na 3'UTR ovlivňují polyadenylaci, efektivitu translace, lokalizaci mRNA a stabilitu RNA. Kromě sekvence 3'UTR závisí i na její délce a sekundární struktuře. Regulační mechanismy na 3'UTR dále zpřesňují kontrolu nad mRNA.  Některé významné regulační oblasti:

Nepřekládaná oblast (untranslated region, UTR) je v molekulární biologii oblast mRNA, která není překládána do proteinů. Nepřekládané oblasti jsou na 5' i 3' konci mRNA a u mRNA eukaryotních organismů typicky ohraničeny 5'čepičkou a 3' poly(A) koncem.

Les régions non traduites, ou régions UTR ("" en anglais), sont les parties de l'ARNm issues de la transcription de l'ADN qui ne sont pas traduites en protéines.


Filmová postava.

Z literárních děl pak tato postava pronikla i do některých pozdějších filmových verzí příběhů o Petru Panovi a následně i do dalších filmových děl. Podle serveru "imdb" se její postava vyskytuje minimálně v 19 audiovizuálních dílech (stav v roce 2013).

Charakteristika postavy.

Sama postava v příbězích o Petru Panovi není vždy jednoznačně zcela kladná. Ačkoliv se jedná zcela jistě o Petrovu přítelkyni a kamarádku, někdy se vůči němu chová velice podivně. Je vzpurná, vzteklá a kvůli dívce Wendy i žárlívá. Ani animovaná disnejovská verze ze stejnojmenné filmové série nepřehlíží její osobní nedostatky: její velkou horkokrevnost, temperament, sebevědomí, výrazný talent i velkou osobitost, někdy i sklony k nepromyšlenému a neuváženému jednání a chování. Nicméně jde o postavu s dobrým srdcem, která se, zde zejména ve všech v kritických chvílích, nikdy neváhá obětovat ať už pro kamaráda nebo i pro společné dobro Hvězdné roklinky.  Převážná většina filmových pojetí ji znázorňuje jakožto maličkou nadpřirozenou pohádkovou bytost ženského pohlaví, která nemluví lidskou řečí, pokud vůbec mluví tak při při hovoru jakoby cinká nebo zvoní - odtud pak pochází její pojmenování. V původní divadelní hře J. M. Barrieho prý její jevištní řeč nahrazovalo cinkání dvou švýcarských zvonců. V nejnovější disneovské sérii ale Zvonilka poprvé promluví, ale opět jde o fiktivní "vílí řeč" ze Země Nezemě, které rozumí pouze víly mezi sebou navzájem (lidé jim ale vůbec nerozumí).  Zvonilka je, podle původního pojetí, údržbářka opravářka, která kladivem spravuje kovové hrnce a další předměty domácí potřeby (klempířka), což také vydává cinkavý až zvonivý zvuk. Současné disneyovské pojetí ji ztvárnilo poněkud moderněji, Zvonilka je pojata spíše jako velká vílí kutilka, strojní zámečnice a konstruktérka, výrobní návrhářka a mechanizátorka.

Zvonilka, případně i Zvoněnka, anglicky Tinker Bell, zkráceně označovaná i slovem Tink (Cink), je fiktivní literární a filmová postava malé létající okřídlené víly (jakési létající elfky - "pixie"), která původně pochází z literárního a dramatického díla J. M. Barrieho pojednávajícího o Petru Panovi. Jeho Zvonilka žije ve fiktivní pohádkové fantasy Zemi Nezemi (anglicky "Neverland"). Již v roce 1902 v knize pro dospělé "Malý bílý pták", anglicky "The Little White Bird", se její autor zmínil o Zemi Nezemi a Petru Panovi, právě z této knihy také pochází myšlenka o prvním dětském smíchu a jeho účinku na okolí, tato jeho myšlenka pak byla rozvedena v roce 2008 v úvodním snímku "Zvonilka" stejnojmenné animované filmové série. Postava víly Zvonilky se vůbec poprvé objevila již v autorově původní divadelní hře o Petru Panovi v roce 1904, později i pronikla do literárního zpracování příběhů Petra Pana, vyskytuje se, mimo jiné, také v autorově knize "Petr a Wendy".

La Fée Clochette est un personnage créé par J. M. Barrie en 1904 dans sa pièce de théâtre "Peter Pan" sous le nom de Tinker Bell, traduit en France par Tinn-Tamm. Elle apparaît également dans les nombreuses œuvres adaptées ou dérivées de la pièce de Barrie.


Děj.

V této části filmové série se Zvonilka vydává na odvážnou výpravu do všem vílám a elfům královnou Klarion zapovězené části Hvězdné roklinky v Zemi Nezemi, poprvé navštíví Zimní lesy resp. část Hvězdné roklinky nazvanou Zimoles. Během její první návštěvy jí namrznou její blanitá průhledná křidélka, která mrazem popraskají a začnou podivně světélkovat. Zvonilka se musí pracně vyléčit, neboť jí aktuálně hrozí, že již nikdy nebude létat, což ji ale nedokáže nijak odradit od další návštěvy královnou zakázané zimní oblasti. Zajímá jí, proč její křídla v chladnu světélkují, proto se vydá za vílím učencem do knihovny, kde pátrá v literatuře o "křídlologii", kde zjistí, že příslušnou stránku o světélkování křídel sežral místní knihomol natolik, že je nečitelná resp. nesrozumitelná. Místní "letní" správce vílí knihovny jí poradí, že onu nečitelnou stránku bude znát vílí Knihovník, který ale sídli v Zimolese. Zvonilka si učebnici vílí křídlologie vezme sebou domů.  Na druhou výpravu do Zimolesů si Zvonilka sebou vezme vlastnoručně ušitý zelený kožešinový kabátek s kapucí a teplé zelené kožešinové kozačky. Svá křídla pak do kabátku schová tak, aby nenamrzala. Do Zimolesa ji zanese bílá sněžná sova (sovice sněžní), která do teplomilné části zalétá pro pletené košíky na sněhové vločky. Při tvrdém přistání na zamrzlém horském jezeře Zvonilka ztratí knihu o křídlolgii, tu najde místní vladař lord Milori, který brzy pojme podezření, že tuto knihu sem zanesla nějaká neukázněná teplomilná víla. V Zimolese se Zvonilka setká v knihovně u zimního Knihovníka se zimní vílou Modrovločkou. Knihovník zde s údivem zjistí, že obě víly mají zcela shodná křidélka, která navíc při vzájemném setkání podivně světélkují, což Knihovník pokládá za vzácný "vílí" úkaz. Obě víly dojdou s jeho pomocí k závěru, že jsou obě zrozené z téhož dětského smíchu a že jsou rodné sestry. Zvonilčina zimní sestra se jmenuje Modrovločka a je víla mrazilka, kdezto Zvonilka je víla všeumělka. Obě se brzy skamarádí a posléze společně provádí i různá alotria a zažívají rozličná zimní dobrodružství, bruslí a sáňkují. Obě sestry jsou si v obličeji velice podobné, mají mnoho společných zálib, zvyků a povahových rysů, obě například sbírají ztracené lidské věci. Nicméně kvůli velkému ochlazení Zimolesa se Zvonilka musí vrátit brzy zpět domů, při vzájemném rozloučení Modrovločka zatouží navštívit letní, jarní a podzimní část Hvězdné roklinky, tak aby viděla na vlastní motýly a květiny, které doposud vůbec nezná.  Zvonilka pak, společně se dvěma kamarády elfy všeuměly, vymyslí "zimní" stroj na výrobu sněhu z ledu, který umožní Modrovločce návštěvu Hvězdné roklinky mimo Zimolesy. Nicméně celý experiment nakonec skončí špatně, Modrovločce se z přílišného tepla udělá velmi nevolno a je s vypětím všech sil se jí podaří na poslední chvíli vrátit do Zimolesa a tím ji zachránit. Lord milori se zlobí, proto stroj na výrobu sněhu shodí do místní říčky, která tvoří hranici mezi zimní a letní částí. Jeho likvidace však neproběhne optimálním způsobem, zimní stroj pracuje samovolně dál v místní říčce, kde jej pohání voda a strouhá zde nahromaděné ledové kry. To nakonec způsobí, že je narušena křehká tepelná rovnováha ve Hvězdné roklince, která začne rychle zamrzávat a hrozí zánik velkého posvátného Stromu obrození, který dává Hvězdné roklince veškerý kouzelný život.  Spojeným úsilím všech elfů a víl z obou částí Hvězdné roklinky se nakonec podaří tuto hrozbu odvrátit pomocí námrazy a Hvězdná roklinka je nakonec zachráněna. Zvonilka si v této záchranné akci podruhé poškodí svá blanitá křídla, která v chladném prostředí popraskají, ale nakonec spojením s Modrovloččínými křidélky se jakoby zázrakem její poškozená křídla opět uzdraví a prasklina v nich se kouzlem dotyku sestřiných křídel sama zacelí (což je, kromě jejich světélkování, další objevené tajemství křídel). Navíc vyjde najevo další velké tajemství, totiž to, že královna Klarion měla kdysi milostný "poměr" s vládcem Zimolesa lordem Milorim, a že obě sestry víly, Modrovločka i Zvonilka by mohly být jejich dcery (v tomto případě by se Zvonilka s Modrovločkou, de facto, staly vílími princeznami). Královna Klarion zruší svůj zákaz návštěv a teplomilné víly a elfové zachumlaní do kožíšků smí Zimoles pravidelně navštěvovat, což také s oblibou činí. Letní víly pokropí zimoles květy a zimní elfové se dvoří půvabným letním vílám. Elfové všeumělci poznávají skutečný ledovec.

Poznámky.

Tyto odlišnosti lze však přehlédnout, zváží - li se, že výrobci nepočítali se čtvrtým (zimním) pokračováním prvního filmu a s jeho spoučasnou podobou.

Zvonilka: Tajemství křídel (Zvonilka 4), anglicky "Tinker Bell: Secret of the Wings" nebo " Tinker Bell and the Mysterious Winter Woods" (pouze v USA) je americký počítačově animovaný film z roku 2012, fantastická filmová pohádka studia Walta Disneye natočená ve 3D, celkově pátý snímek (4. celovečerní) z filmové série příběhů o létající víle Zvonilce.

Clochette et le Secret des fées ou Le Secret des ailes magiques au Québec ("") est le long-métrage d'animation des studios Disney. Réalisé par Peggy Holmes et Bobs Gannaway, il est sorti en 2012.


Camp de femmes pour la paix de Greenham Common

Historie.

V prosinci 1982 spojilo 30 000 žen své ruce, aby vytvořily lidský řetěz okolo základny v rámci happeningu "Embrace the Base" (česky „Obejmi základnu“). 29. září byly ženy vykázány městskou radou v Newbury, ale během několika dnů založily nový tábor nedaleko původního.  Tábor se stal známým, když 1. dubna 1983 přibližně 70 000 protestujících utvořilo 23 km dlouhý lidský řetěz z Greenhamu do Aldermastonu a zbrojovky v Burghfieldu. Ženský mírový tábor přitáhl pozornost médií a „inspiroval vytvoření dalších mírových táborů na více než tuctu dalších místech v Británii a jinde po Evropě.“ Další obklopení základny proběhlo v prosinci 1983, kterého se zúčastnilo zhruba 50 000 žen. Oplocení bylo na mnoha místech přestříháno a byly vydány stovky zatykačů.  4. dubna 1984 byly ženy z Common znovu vyhoštěny a znovu se všechny po setmění vrátily tábor znovu vybudovat.  Tábor se skládal z osmi menších táborů u různých bran okolo základny. První byl nazván Žlutá brána, další pak Modrá brána (se zaměřením na hnutí New Age), Fialová brána (se zaměřením na náboženství) a Zelená brána, který byl výhradně pro ženy a muži do něj neměli povolený vstup.  Poslední střely byly ze základny odvezeny v roce 1991 v důsledku uzavření smlouvy o likvidaci raket středního a kratšího doletu, ale tábor byl zrušen až v roce 2000 poté, co protestující získali oprávnění postavit na jeho místě památník. Ačkoliv střely byly odvezeny, tábor pokračoval v protestu proti blížícímu se britskému programu Trident. Mezi posledními čtyřmi protestujícími, kteří místo opouštěli, byla Sarah Hippersonová, která se protestů v táboře účastnila celkem 19 let.  Na místě původního tábora byl 5. října 2002 odhalen památník v podobě sedmi vztyčených kamenů umístěných v kruhu kolem sochy "Flame" (česky "Plamen"), která představuje táborový oheň.

Ženský mírový tábor v Greenham Common byl mírový tábor založený na protest proti rozmístění jaderných zbraní na základně RAF Greenham Common v Berkshire v Anglii. Tábor vznikl v září 1981 poté, co velšská skupina „Women for Life on Earth“ dorazila do Greenhamu, aby protestovala proti rozhodnutí britské vlády povolit umístění střel s plochou dráhou letu. První blokáda základny proběhla v květnu 1982, kdy z 250 protestujících žen bylo 34 zatčeno.

Le Camp de femmes pour la paix à Greenham Common est un campement de protestation pacifiste contre l'installation de missiles nucléaires sur la base Royal Air Force de Greenham Common, dans le Berkshire, l’un des plus anciens comtés d’Angleterre où se trouve le château de Windsor. Le camp de femmes pour la paix a démarré en septembre 1981 et a duré dix-neuf ans, jusqu’à son démantèlement définitif en 2000.


Výskyt.

Druh je rozšířen převážně v severní a západní Evropě, dále východním směrem řídce vyrůstá v České republice, Polsku, Pobaltí a na severozápadě Ruska, vyskytuje se i v severní Africe. Roste i na východě Severní Ameriky včetně Grónska. Neroste např. na Slovensku nebo v Maďarsku.  Nachází se v chladných, oligotrofních, dostatečně okysličených, neznečištěných, stojatých i tekoucích vodách s nízkým obsahem vápníku. Vyhovuje mu prostředí s pískovým, štěrkovým nebo bahnitorašelinným dnem, kde se výška vodního sloupce pohybuje obvykle od 0,1 do 1 m. V ČR se vyskytuje vzácně, prokazatelně jen na horním toku Vltavy od Lenory po Lipno a od Vyššího Brodu po České Budějovice a v malé míře i na řece Otavě a u Nemanic na Domažlicku. Je dobrým indikátorem znečištěných vod.

Popis.

Vytrvalá vodní rostlina s často načervenalými nebo světlehnědými lodyhami, které dorůstají do délky i přes 1 metr. Lodyhy tlusté 1 až 2 mm se větví po celé délce a porůstají měkkými listy, které vyrůstají v přeslenech po třech nebo častěji po čtyřech. Směrem k vrcholu se vzdálenosti mezi nimi zmenšují a u konce lodyh jsou někdy na sebe přímo nahuštěny. Velmi jemné listy dlouhé 1 až 2,5 cm jsou děleny do 9 až 18 nitkovitých, obvykle střídavě umístěných segmentů dlouhých 4 až 17 mm.  Na konci lodyh rostou chudokvětá, někdy zakřivená, 3 až 7 cm dlouhá klasovitá květenství, která jsou před rozkvětem převislá. Na koncích klasů vyrůstají v úžlabí nepatrných listenů vstřícně nebo střídavě (ne v přeslenech) samčí květy. Jejich zvonkovitý kalich je dlouhý jen asi 0,3 mm; mírně průsvitné žlutavě-načervenalé, obvejčité korunní lístky bývají asi pětinásobně delší než kalich, červeně pruhovaných tyčinek nesoucích až 1,5 mm velké prašníky je v květu osm. Ve spodní části klasu vyrůstají nemnohé samičí květy v přeslenech, jejich vztyčené listeny delší než květy jsou zpeřeně dělené, zvonkovitý kalich asi 1 mm dlouhý je tříhrotý, spodní semeník je čtyřdílný. Na vřetenu květenství je mezi samčími a samičími květy znatelná mezera. Kvete od července do září, jeho pyl roznáší vítr.  Plody jsou přibližně 2 mm dlouhé a 1,5 mm široké suché tvrdky poltící se na čtyři plůdky. V přírodě ČR jsou však květy stolístku střídavokvětého ve většině případů sterilní a nevytvářejí plody. Rostliny se rozmnožují převážně vegetativně, časté úlomky křehkých lodyh v místech internodií vypouštějí kořínky.

Ohrožení.

V ČR vyrůstá stolístek střídavokvětý jen v několika málo populacích, které mohou být snadno zničeny nepříznivou přírodní událostí nebo lidmi zaviněným znečištěním životního prostředí. Byl proto "Červeným seznamem cévnatých rostlin České republiky z roku 2012" prohlášen za silně ohrožený druh (C2r).

Externí odkazy.

Stolístek střídavokvětý ("Myriophyllum alterniflorum") je v České republice poměrně vzácně se vyskytující, jednodomá, pouze v čisté vodě rostoucí, trvale ponořená vodní rostlina, jeden ze tří druhů rodu stolístek které v ČR rostou.

Myriophyllum alterniflorum, de nom commun Myriophylle à feuilles alternes, est une plante aquatique vivace du genre "Myriophyllum", de la famille des "Haloragaceae".


Život.

Poslední výzkumy potvrdily, že se narodil v Ronse (francouzsky Renaix), vlámském městě na franko-belgických hranicích jazykových a kulturních oblastí a to konkrétně ve vlámské části, a zároveň v srdci té části, na níž se rozvinula franko-vlámská hudební škola. Na jednu stranu je téměř jisté, že Cipriano de Rore pocházel z velmi zámožné rodiny, na druhou stranu nevíme téměř nic o tom, jaká studia v mládí absolvoval. Nejnovější bádání však odhalily jeho přítomnost ve skupině hodnostářů, ceremoniářů a služebníků, kteří roku 1533 doprovázeli Markétu Rakouskou na její cestě do Neapole, kde se měla stát manželkou Alexandra Medicejského, vévody florentského.  Je možné, že de Rore získal vzdělání až na dvoře vévodkyně v Itálii. Je však také možné, že první vzdělání získal již v Antverpách. Dlouho se mělo za to, že studoval Benátkách s Adrian Willaert a byl zpěvákem kapely Bazilika svatého Marka, ale jen velmi málo zdrojů potvrzuje tuto hypotézu. Nicméně, je možné, že mladý zpěvák od Svatého Marka nezanechal důkaz o své přítomnosti.  V roce 1542 byl v Brescii, kde pravděpodobně setrval až do roku 1546. Během této doby se začínal proslavovat jako skladatel, poté co zde zveřejnil jednu knihu madrigalů a dvě knihy motet.  V roce 1547 vstoupil do služeb vévody Herkula II. D‘Este ve Ferraře jako „maestro del coro“. Zde měl žáky Giacha de Wert a Luzzascha Luzzaschiho, kteří se později stali praotci jedné z nevýznamnějších hudebních avantgard pozdní renesance v Itálii. Po smrti vévody v roce 1559, nabídl de Rore své služby jeho následníkovi Alfonsovi, nový vévoda jej však odmítl a na jeho místo přijal Francesca dalla Viola.  V letech 1560 až 1563 byl de Rore ve službách Markéty Rakouské v Bruselu a jejího manžela Ottavia Farnese vévoda z Parmy v Emílii. V roce 1562 byl jmenován ředitelem kůru bazilika svatého Marka v Benátkách, ale roku 1564 odstoupil a vrátil se do Parmy, kde setrval až do své smrti.

Dílo a odkaz.

De Rore je znám svými madrigaly v italském stylu, ale byl také plodný skladatel duchovní hudby, ať již šlo o mše nebo moteta. Jeho vzorem byla hudba Josquina des Prez, již rozvinul podle antického stylu. De Rore byl nejvýznamnějším madrigalistou poloviny 16. století a napsal přes 120 madrigalů, jež publikoval v 10 knihách mezi lety 1542 a 1565. Další madrigaly byly publikovány odděleně. Ty jsou nejčastěji čtyř nebo pětihlasé, jeden pro šest a jeden pro osm hlasů. Zvuk těchto skladeb je spíše vážný a je velmi kontrastní v porovnání s prvními madrigalisty jako byli Jacques Arcadelt a Philippe Verdelot.  De Rore se mimo jiné zabýval chromatikou, která představovala novinku v polovině století. Byl vyspělým kontrapunktistou a užíval kánon a techniku imitace. Pochopitelně používal také všech prostředků polyfonie, které předtím ve světské hudbě rozvinul v první polovině století. Vliv de Roreho stylu je evidentní v díle Orlanda di Lasso, Giovanni Pierluigiho da Palestrina, Andrey Roty, Philippa de Monte a rovněž Claudia Monteverdiho. Alfred Einstein ve své práci "The Italian Madrigal" (1949) píše: "Skutečným duchovním následníkem de Roreho byl Monteverdi, ale de Rore detenne klíč k celému rozvoji italského madrigalu po roce 1550."  De Rore skládal také světská moteta v latině na rozdíl od "madrigali spirituali" – duchovních madrigalů psané pro duchovní účel. Ze stylistického hlediska se tato moteta podobají madrigalům.

Cipriano de Rore (1515 nebo 1516 − 1565) byl vlámský hudební skladatel renesanční epochy. Byl typickým představitelem franko-vlámské školy po Josquinovi des Prez. Přestěhoval se do Itálie a velmi aktivně se podílel na rozvoji hudby pozdní renesance. Byl rovněž jedním z nejvýznamnějších autorů madrigalů poloviny 16. století.

Cyprien de Rore (avec le prénom italianisé : "Cipriano de Rore") (né à Renaix en 1515 ou en 1516 – mort à Parme, entre le 11 et le ) est un compositeur franco-flamand.


Sportovní kariéra.

Začínal v 10 letech se sambem v rižském klubu Zijemelblazma. Na začátku devadesátých let reprezentoval Sovětský svaz na juniorských soutěžích v sambu. Na judo přesedlal s rozpadem Sovětského svazu v roce 1991, kvůli finanční podpoře juda jako olympijského sportu. V nově formované lotyšské reprezentaci se prosadil v roce 1992 v pololehké váze do 65 kg a druhým místem na mistrovství Evropy si potvrdil účast na olympijských hrách v Barceloně. Premiéru na olympijských hrách v 19 letech nezvládl a vypadl v úvodním kole s Jihokorejcem Kim Sang-munem. V roce 1996 se na olympijské hry nekvalifikoval kvůli potížím se shazováním váhy. Od roku 1997 přešel natrvalo do lehké váhové kategorie do 73 kg.  V roce 2000 se kvalifikoval na olympijské hry v Sydney. Ve čtvrtfinále nestačil v boji o úchop na Itala Giuseppe Maddaloniho a prohrál na počet napomenutí. Přes opravy se odostal do boje o třetí, ve kterém v úvodních sekundách zaskočil Jihokorejce Čchoi Jong-sina zvědačkou sukui-nage na ippon a získal bronzovou olympijskou medaili. Po olympijských hrách v Sydney se účastnil ještě dvou olympijských her v roce 2004 a 2008 a v obou případech nepřešel přes úvodní kolo. Sportovní kariéru ukončil v roce 2009. Věnuje se trenérské a funkcionářské práci.  Vsevolod Zeljonyj byl levoruký judista s osobními technikami plynoucími z příbuzného sportu sambo. Bojoval výhradně z obousměrného úchopu s cílem strhnout, povalit jakýmkoliv způsobem soupeře na zem. V rozvoji zápasnického talentu mu bránily složité podmínky doma v Lotyšsku. Přípravu na olympijské hry, mistrovství světa, Evropy si z větší části hradil sám a přes sponzory. V dobách největší nouze mu pomáhal vlivný lotyšský podnikatel Gunārs Ķirsons.

Vsevolod Zeljonyj (* 24. února 1973 Riga, Sovětský svaz) je bývalý sovětský a lotyšský zápasník–judista, sambista ruské národnosti, bronzový olympijský medailista z roku 2000.

Vsevolods Zeļonijs (né le à Riga) est un judoka letton. Il participe aux Jeux olympiques d'été de 2000 dans la catégorie des poids légers et remporte la médaille de bronze. Il a participé à trois autres reprises aux Jeux olympiques (1992, 2004 et 2008) mais est éliminé dès les premiers tours de la compétition. Durant sa carrière sportive, il est monté également sur un podium mondial (1997) et sur plusieurs podiums européens.


Nálezy.

Griphopithecus byl popsán již v roce 1902 podle nálezu izolované stoličky z lokality Sandberg u Devínské Nové Vsi na Slovensku. Další nálezy pochází z Rakouska (Kleinhadersdorf), Německa (Engelswies) a Turecka (Paşalar, Çandir), jedná se tudíž o poměrně rozšířený rod.  Lokalita Kleinhadersdorf vydala kromě několika zubů též loketní a pažní kost. Nejčetnější doklady ovšem pochází z naleziště Paşalar v západní Anatolii, které je vůbec nejbohatší miocénní lokalitou Turecka.  Nález z Engelswies je zatím nejstarší a posouvá šíření hominoidů do Evropy až do doby před 16,5 - 17 miliony let. Na lokalitě však byla objevena jen jedna rozlomená stolička, a proto je její taxonomické určení značně nejisté. Nese ovšem jasné hominoidní znaky a nejblíže má právě k rodu Griphopithecus.

Popis.

Podle velikosti zubů byl Griphopithecus velký asi jako šimpanz. O celkové stavbě těla nelze říci téměř nic, protože jsou zatím nalézány převážně jen jednotlivé zuby, popřípadě zlomky horních a dolních čelistí.  Podle zachovaných částí postkraniální kostry byl Griphopithecus nespecializovaný stromový tvor, pohybující se po všech čtyřech končetinách podobně jako starší rody Proconsul či Afropithecus. V roce 2008 byly na lokalitě Paşalar v Turecku nalezeny články prstů druhu "Griphopithecus alpani", které by mohly naznačovat částečný, avšak ne výlučný pohyb po zemi. Většinu času Griphopithecus zřejmě trávil stále ve větvích stromů. Nález také potvrdil dřívější předpoklady o kvadrupedním pohybu bez náznaků vzpřímenějšího postoje nebo šplhání a brachiace moderních lidoopů.  Zuby rodu Griphopithecus jsou oproti časně miocénním proconsulidům modernější a nesou kromě několika primitivních znaků i typické charakteristiky středně miocénních hominoidů. Patří mezi ně robustnější čelisti, širší a plošší hrbolky zubů i silnější sklovina, ukazující na potřebu silného žvýkání, mletí a drcení potravy. Podle mikroskopických stop, zanechaných na zubech, konzumoval Griphopithecus malé, tvrdé objekty.  Předpokládá se, že tyto úpravy chrupu souvisí s postupným vysušováním klimatu během miocénu a se zvyšováním rozdílů mezi ročními obdobími. Ačkoliv ve výživě mohlo stále převažovat měkké ovoce a mladé listy, během suchých etap roku se museli hominoidi uchylovat ke konzumaci tužší potravy, jako jsou ořechy, semena jehličnanů, hlízy a podobně.

Fylogeneze.

Nekompletnost nalézaných ostatků znesnadňuje identifikaci fylogenetických vazeb k vzácným africkým hominoidům středního miocénu i k eurasijským pozdně miocénním druhům.  Morfologicky je Griphopithecus příbuzný zejména k rodu Kenyapithecus a blízký je mu i Equatorius. Dosud není jisté, zda byl Griphopithecus původně africkým rodem, který zahájil expanzi hominoidů do Eurasie a nebo zda se jednalo o potomka starších afrických rodů (Afropithecus, Heliopithecus), který se vyvinul již v Evropě či v Asii a prostřednictvím svých potomků (Kenyapithecus) se vrátil zpět do Afriky.  Rod Griphopithecus je vzhledem k nedostatku nálezů jen s opatrností stavěn na počátek výrazné adaptivní radiace hominoidů v Eurasii. Je možné, že patří k vývojové linii orangutanů, může jít ale i o slepou vývojovou větev. Dokladem spojení a návaznosti afrických a eurasijských hominoidů může být identifikace ostatků rodu Kenyapithecus na turecké lokalitě Paşalar, nalezených společně s pozůstatky rodu Griphopithecus. Na jejich základě ovšem dosud nelze rozhodnout o konkrétní podobě vzájemného vztahu obou rodů.

Členění.

Rozeznává se několik druhů rodu Griphopithecus s pestrou taxonomickou historií:

Griphopithecus je rod vyhynulých úzkonosých primátů, žijící ve středním miocénu (před 13,5 - 17 miliony let) v jihozápadní Asii a ve střední Evropě. Jedná se o dosud nejstaršího známého zástupce nadčeledi Hominoidea mimo Afriku.

Griphopithecus est un genre éteint de singes appartenant à la famille des hominidés. Il vivait en Europe centrale et en Turquie au cours du Miocène moyen, il y a entre d'années (Ma).


Kariéra.

Parker se narodil v londýnské čtvrti Lambeth a v deseti letech nastoupil do akademie Chaltonu. Do prvního týmu se dostal v roce 1997 a zůstal tam až do roku 2004. Celkem za Charlton odehrál 145 zápasů a vstřelil 10 gólů. Díky svým výkonům si vysloužil přestup do Chelsea FC, která za něj zaplatila 10 milionů liber. U Blues podepsal Parker smlouvu na čtyři a půl roku, jenže zde nakonec neodehrál ani 30 utkání. V sezoně 2004-05 Chelsea získala mistrovský titul, který je Parkerovi také počítán, ale v této sezoně odehrál pouhé 4 ligové zápasy. V létě 2005 se střední záložník stěhoval na sever - do Newcastlu za 6,5 milionu liber. Během tohoto angažmá odehrál třetí zápas za národní tým, ale od té doby se na soupisku Albionu nedostal. Až v roce 2011. Po dvou sezonách se Parker vrátil zpět do Londýna, kde ho koupil West Ham za 7 milionů. Zde odehrál výborné čtyři sezony, během kterých se stal oporou týmu, ale po sestupu v roce 2011 odešel do Tottenhamu, ke si ho vyhlédl trenér Harry Redknapp. Sezona 2011-12 se dá považovat za jeho životní, kdy se stal jasnou oporou Tottenhamu, který se během sezony nacházel na příčkách zajišťujících účast v Lize mistrů. Za své skvělé výkony se dostal zpět do reprezentace, kde odehrál v roce 2011 sedm utkání, a nakonec se dostal i do týmu pro Euro 2012. V létě 2013 přestoupil do Fulhamu, v pořadí již pátého londýnského klubu, za který hrál.

Reprezentace.

Scott Parker reprezentoval Anglii v každém výběru od 15 let. První zápas za Albion odehrál 16. listopadu 2003 proti Dánsku, když střídal v 66. minutě tehdy osmnáctiletého Wayna Rooneyho. V letech 2003-2006 odehrál pouhé 3 zápasy, až v roce 2011 se zařadil do základní sestavy a odehrál 7 utkání. V roce 2012 byl Royem Hodgsonem nominován na Euro, kde odehrál v základní sestavě všechna tři utkání ve skupině a pomohl k výhrám nad Ukrajinou, Švédskem a remíze s Francií. Ve čtvrtfinále proti Itálii odehrál 93 minut, poté byl vystřídán Jordanem Hendersonem, Anglie však nakonec vypadla na penalty 2-4.

Scott Matthew Parker (* 13. října 1980, Londýn, Anglie) je anglický fotbalista v současné době hrající za Fulham a je také oporou anglického národního týmu, se kterým si naposledy zahrál na Euro 2012. Ve své kariéře hrál za 5 londýnských klubů a v Premier League již nasbíral více než 300 startů.

Scott Matthew Parker, né le à Lambeth, est un footballeur international anglais qui évolue au milieu de terrain entre 1997 et 2017.


Historie.

První známky osídlení oblasti dnešního Rheine sahají až do období mladší doby kamenné. Archeologické nálezy vykazují známky osídlení přibližně z období 3200 let před našim letopočtem. Další vykopávky, nalezené v městské části Altenrheine, jsoud datovány do období asi 600–500 let před našim letopočtem. V období raného středověku byla oblast osídlena germánským kmenem Sasů. Kmen obýval v 5. století oblast východně od řeky Emže. Tomu napovídají také názvy sídel, které jsou zakončeny na -dorf, například Enschendorf nebo Gellendorf. Západní část města, vlevo od řeky Emže, ve které se dnes nachází převážně centrum města, byla až do 8. století neobydlena. To bylo dáno především bažinatým terénem a kamenitou půdou. Od 9. století, kdy docházelo k franské kolonizaci, byla obydlena také část města západně od řeky Emže. Během saských válek nechal franský král Karel Veliký vybudovat nedaleko Rheine královské panství Villa Reni, které sloužilo jako obrana Franků před kmenem Sasů. V dnešní době je raně středověké panství součástí historického jádra města. První zmínka o Villa Reni pochází z roku 838, kdy bylo zmíněno v listinách krále Ludvíka I. Pobožného. Samotné město Rheine, ovšem pod názvem Hreni, bylo poprvé zmíněno v roce 853. V letech 995 a 1002 je pak zmiňováno pod názvem Hreini a potvrzuje existenci kláštera Herford. Dochované dokumenty vykazují silný populační růst obyvatelstva v 11. století. V průběhu 13. a 14. století doznalo město většího významu, když přes něj vedla obchodní stezka do vychodofríského města Emden. Rheine se v tomto období stalo součástí biskupství v Münsteru. V roce 1314 je Rheine označováno jako oppidum, což vykazuje, že se v této době jednalo již o opevněné město. V roce 1327 získalo Rheine městská práva. Kolem roku 1400 začala výstavba kostelu v pozdně gotickém slohu. Jeho stavba byla dokončena až o 120 let později, v roce 1520. V 16. století zasáhla město reformace. Město hrálo svou roli také během osmdesátileté války v 16. a 17. století. V roce 1589 se jej pokusili obsadit španělští vojáci, ale neuspěli. V 17. století bylo Rheine obléháno během třicetileté války. V roce 1759 zasáhl město požár, který poničil řadu budov. V roce 1815 bylo Rheine začleněno do pruské Provincie Vestfálsko. V 19. století měl pro město význam především textilní průmysl. Roku 1855 bylo Rheine propojeno s Osnabrückem železnicí a o rok později byla dokončena také železnice do města Emden. V roce 1899 byl stavebně dokončen kanál Dortmund-Emže. Do roku 1927 žilo ve městě přibližně 10 tisíc obyvatel, ale po přičlenění několika obcí vzrostl počet obyvatel na hodnotu přes 27 tisíc. V období druhé světové války bylo město několikrát bombardováno spojeneckými vojsky. Po válce se stalo součástí britské okupační zóny Německa a bylo začleněno do spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko. V roce 1975 byly k městu přičleněny obce Ems, Elte a Mesum a počet obyvatel vzrostl na 71 tisíc.

Rheine je město v německé spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko. Je největším městem zemského okresu Steinfurt ve vládním obvodu Münster. Rheine leží na řece Emži přibližně 40 km severně od Münsteru, asi 45 km západně od dolnosaského města Osnabrücku a 45 km východně od nizozemského města Enschede. V roce 2012 zde žilo přes 73 tisíc obyvatel.

Rheine est une ville de Rhénanie-du-Nord-Westphalie (Allemagne), située dans l'arrondissement de Steinfurt dans le district de Münster. Cette ville, la plus peuplée de l'arrondissement de Steinfurt (), est arrosée par l'Ems.


Osobní život.

Narodila se v New Yorku jako dcera herečky Anne Knoll a novináře Waltera E. Nixona. Absolvovala na Hunter College High School a navštěvovala Barnard College. Na jaře roku 1986 studovala v zahraničí v rámci programu Semester at Sea (Semestr za mořem).  V letech 1988 až 2003 byla ve vztahu s učitelem a fotografem Dannym Mozesem. Mají spolu dvě děti, dceru narozenou v roce 1996 a syna narozeného v roce 2002. V roce 2004 Nixon začala chodit se vzdělávací aktivistkou Christine Marinoni. Nixon a Marinoni se zasnoubily v dubnu 2009. Marinoni porodila jejich syna v roce 2011. Nixon a Marinoni se vzaly v New Yorku dne 27. května 2012 a Nixon měla na sobě zelené šaty na míru od návrhářky Caroliny Herrery. Pokud jde o její sexuální orientaci, tak v roce 2007 poznamenala: "Necítím, že bych se změnila. Celý život jsem byla s muži a nikdy předtím jsem se nezamilovala do ženy. Ale když jsem to udělala, nevypadalo to tak divně. Jsem prostě žena, která je zamilovaná do jiné ženy." V roce 2012 samu sebe označila jako bisexuálku.  V říjnu 2006 jí během běžné lékařské prohlídky byla diagnostikována rakovina prsu. Ihned se rozhodla, že to široké veřejnosti neoznámí, protože by to vyvolalo velký rozruch, ale v dubnu 2008 během rozhovoru v pořadu "Good Morning America" prohlásila, že se jí její souboj s nemocí podařil vyhrát. Od té doby se stala aktivistkou v boji proti rakovině prsu

Raná kariéra.

V roce 1984 během prvního roku na Barnard College změnila divadelní historii tím, že se současně objevila ve dvou populárních divadelních hrách, které režíroval Mike Nichols. Jednalo se o hry "The Real Thing", kde hrála dceru Jeremyho Ironse a Christine Baranski a "Hurlyburly", kde ztvárnila mladou ženu, která se setká se slizkými hollywoodskými vedoucími. Dvě divadla, kde se hry uváděly, byla od sebe pouze dva bloky a obě dvě její role byly krátké, takže mohla běžet z jednoho do druhého. Na filmovém plátně si zahrála roli Salieriho služky a vyzvědačky Lorl ve filmu "Amadeus", kde se v sedmnácti letech postavila vedle velkých herců.  Poprvé se na obrazovce objevila v malé roli v seriálu "To Tell the Truth", kde pracovala její matka. Začala hrát ve dvanácti letech jako dívka, která se líbí bohatému spolužákovi v televizním speciálu "The Seven Wishes of a Rich Kid". Její broadwayský debut přišel v roli Dinah Lord v revivalu hry "The Philadelphia Story". Pendlovala mezi televizí, filmem a divadlem a účinkovala v projektech jako film "My Body, My Child", v divadelních hrách "Prince of the City" (1981), "Lydie Breeze" (1982) a "I Am the Cheese" (1983). V roce 1985 se objevila po boku Jeffa Danielse ve hře "Lemon Sky".  Její první větší vedlejší role přišla v roce 1986, když ztvárnila inteligentní dospívající dívku, která pomáhá svému příteli (Christopher Collet) ve vytváření nukleární bomby ve filmu "Vražedné hry" (1986). Byla součástí obsazení televizní "Vražda Mary Phaganové" (1988), kde se objevila po boku Jacka Lemmona a Kevina Spaceyho a ztvárnila dceru prezidentského kandidáta (Michael Murphy) v seriálu "Tanner '88" (1988). Svoji roli si zopakovala v pokračování z roku 2004 s názvem "Tanner on Tanner".

Politická dráha.

Nixon se od roku 2001 zajímá o veřejné vzdělávání. Je mluvčí Newyorské aliance pro kvalitní vzdělání. Podporuje organizace pro zdraví žen (s přesahem k tématům jako rakovina prsu, osvěta o sexu, apod.).  19. března 2018 Nixonová vyzvala republikánského kandidáta Andrewa Cuoma na souboj o post guvernéra státu New York, coby liberální kandidát za demokratickou stranu. V první fázi byla na sněmu demokratů vyřazena, ale vytvořila petici a získala dostatečný počet podpisu podporující pokračování její kandidatury. Datum primárek je stanoveno na 13. září. Mezitím přijala zásady demokratické frakce Justice Democrats, za něž kandiduje.

Cynthia Ellen Nixon (* 9. dubna 1966, New York City, New York, Spojené státy americké) je americká herečka nejvíce známá za ztvárnění Mirandy Hobbes v seriálu "Sex ve městě" (1998–2004), ve filmu "Sex ve městě" a i v jeho pokračování "Sex ve městě 2". Získala dvě ceny Screen Actors Guild Awards, dvě ceny Emmy, cenu Tony, cenu Grammy a cenu GLAAD Media Award. Nixon je taktéž politická aktivistka.

Cynthia Nixon, née le à New York, est une actrice et militante américaine principalement connue du grand public pour avoir joué le rôle de Miranda Hobbes dans la série "Sex and the City", qui lui vaut notamment un Emmy Award en 2004. La comédienne s'est également illustrée à Broadway, remportant deux Tony Awards au cours de sa carrière sur les planches.


Rodina.

Dědeček Eduarda Blocha - Joachim Bloch pracoval na panství knížete Schwarzenberga. Jeho otec Moritz Bloch byl jedním z prvních židovských absolventů pražské filosofické fakulty. Měl za manželku Fanny, dceru židovského rolníka. Eduard Bloch byl nejmladší z pěti dětí. Jeho sourozenci se jmenovali Adolf, Emma, Hermine a Eleonore.

Život.

Mládí.

Eduard Bloch se narodil 30. ledna 1872 v Hluboké nad Vltavou v jižních Čechách. Když bylo Eduardovi 10 let, přestěhoval se do Českých Budějovic a studoval na místním gymnáziu. Po složení maturity odešel do Prahy, kde studoval medicínu na Karlově univerzitě. Během studia absolvoval vojenskou službu jako jednoroční dobrovolník.

Lékařem v Linci.

Po ukončení studia musel Eduard Bloch na vojnu. Byl přidělen k posádkové nemocnici v Linci. Když v roce 1900 skončila jeho vojenská služba, přesunul se do Drážďan, kde pracoval jako externí asistent na ženské klinice. Velmi záhy se však brzy vrátil zpátky do Lince a zde si otevřel vlastní ordinaci. Jeho praxi se dařilo. Někteří důstojníci ho přijali jako domácího lékaře. Postupně se stal nejzaměstnanějším lékařem ve městě. Mezi lidmi si vysloužil přezdívku,doktor chudých“. V Linci se seznámil s Lillií Kafkovou, kterou si vzal za ženu. V roce 1903 se jim narodila holčička Ertrud.

Lékařem Hitlerovy rodiny.

14. března 1907 se dostavila do jeho ordinace Klara Hitlerová, matka Adolfa Hitlera, které diagnostikoval rakovinový nádor. Jelikož nemoc byla neléčitelná, pomáhal alespoň pacientce její utrpení zmírnit. Od 6. listopadu prováděl na Adolfovo výslovné přání každý den náročné a drahé ošetření otevřené rány jodoformem. Klara Hitlerová nakonec zemřela 21. prosince 1907. Přesto mu pozůstalí vyjádřili velké díky. Podle jeho vzpomínek mu tehdy mladý Adolf Hitler stiskl ruku a pronesl: „Budu vám, pane doktore, navěky vděčný.“ Od té doby se už s Hitlerem nikdy nesetkal. Dostal však od něj později písemný pozdrav - pohlednici, kterou sám Hitler nakreslil.

1. světová válka.

Eduard Bloch se po vypuknutí války dobrovolně přihlásil jako vojenský lékař a byl přidělen k linecké nouzové nemocnici ve funkci vedoucího lékaře. Manželka Lilli pomáhala po jeho boku jako dobrovolná sestra Červeného kříže a pečovala nejenom o nemocné, ale angažovala se i v péči o chudé. Od roku 1917 byl Bloch jedním z prvních nositelem nového titulu „zdravotní rada“.

Třetí říše.

Všeobecné pozornosti se Dr. Blochovi dostalo poté, co se v tisku objevila informace o jeho léčbě Hitlerovy matky. V roce 1938 ho navštívilo gestapo. Nekonala se žádná domovní prohlídka, pouze požádali o vydání děkovných dopisů od Hitlera. Dopisy byly zabaveny, Blochovi se ale dostalo u gestapa výsadní pozice. Tajná policie proti němu a jeho rodině nemohla zasahovat. Dokonce s ním musela dobře zacházet, aby neměla potíže s nadřízenými orgány. Byl to jediný Žid ve městě s tímto výjimečným postavením. Za války nepřestával pomáhat okolí. Ve své ordinaci nechával přenocovat několik Židů.

Emigrace do USA.

Na konci listopadu 1940 povolili nacisté doktoru Blochovi a jeho manželce odjet do USA. Neobvyklý osud Eduarda Blocha vyvolal brzy po příjezdu do New Yorku zvědavost mezi novináři. Jednomu z nich poskytl Bloch interview. Rozhovor vyšel nadvakrát pod titulem „Můj pacient Hitler“ v časopise "Collier's". Po vydání se rozpoutala ostrá debata, neboť Bloch vylíčil Hitlera jako skromného mladíka s dobrým vychováním. Dr. Eduard Bloch zemřel 1. června 1945 ve svém bytě v Bronxu.  Americký zakladatel psychohistorie Rudolf Binion dospěl k názoru, že za nenávistí Hitlera k Židům může právě Eduard Bloch, jenž svou neodbornou a předraženou péčí urychlil smrt Klary Hitlerové. Tuto teorii však vyvrací kniha „Život ušlechtilého Žida“ od rakouské historičky Brigitte Hamannové.

Eduard Bloch (30. ledna 1872 Hluboká nad Vltavou – 1. června 1945 Bronx) byl židovský lékař původem z Čech. Do roku 1907 byl ošetřujícím lékařem matky Adolfa Hitlera. Po anšlusu Rakouska se dostal na příkaz Hitlera pod ochranu lineckého gestapa.

Eduard Bloch ( – ) est un docteur juif autrichien, pratiquant à Linz en Autriche. Jusqu'en 1907, le Bloch est le médecin de la famille d'Hitler. Plus tard, après l'annexion de l'Autriche par les nazis, Hitler assurera une protection spéciale pour E. Bloch.


Sportovní kariéra.

Od pěti let se věnoval v rodném Songnamu korejskému bojovému umění taekwondo. S olympijským zápase se seznámil ve 13 letech na druhém stupni základní školy Mun-won. Jako většina mladých Korejců se nejprve věnoval volnému stylu, ve kterém pokračoval i na soulské střední sportovní škole. Na zápas řecko-římský se přeorientoval počátkem devadesátých let, když se během studií na Soulské národní sportovní univerzitě dostal do tréninkové skupiny Pang Te-tua. V jihokorejské klasické reprezentaci se pohyboval od konce roku 1991 ve váze do 48 kg. V roce 1992 dostal v jihokorejské olympijské nominaci na olympijské hry v Barceloně přednost úřadující mistr světa Kwon Tok-jong.  Od roku 1995 byl členem profesionálního týmu jihokorejské developerské společnosti Land and Housing. V roce 1996 startoval na olympijských hrách v Atlantě jako úřadující mistr světa a Asie. Ve druhém kole porazil po prodloužení Zafara Gulijeva z Ruska těsně 2:1 na technické body a později ve finále se utkal s Alexandrem Pavlovem z Běloruska. Minutu před koncem finálového zápasu dostal výhodu v parteru, při které soupeře přetočil a ujal se vedení 2:0 na technické body. Protože šlo o malý bodový zisk, zápas pokračoval po uplynutí hrací doby prodloužením. Po minutě prodloužení poslal rozhodčí pasivního soupeře do pokleku (parteru), po kterém zápas rozhodl druhým přetočením. Vítězstvím 4:0 na technické body získal zlatou olympijskou medaili.  Od roku 1997 Mezinárodní zápasnická federace zrušila jeho původní váhovou kategorii do 48 kg, a proto přestoupil do tehdy nejnižší možné kategorie do 54 kg. V této váze měl doma silnou konkurenci v Ha Te-jonovi, kterého v roce 2000 při korejské olympijské nominaci porazil a startoval na olympijských hrách v Sydney. V úvodním kole základní skupiny porazil na technickou převahu zraněného Poláka Dariusze Jabłońského. V zápase o první místo a postup ze skupiny se však s Kazachem Rakymdžanem Asembekovem trápil a za nerozhodného stavu 2:2 na technické body vyhrál po prodloužení na pomocná kritéria – pasivita 1:3. Ve čtvrtfinále porazil Alfreda Ter-Mkrtčjana z Německa těsně 6:4 na technické body, ale v semifinále v korejském derby s Kang Yong-kjunem poprvé v turnaji potvrdil formu z přípravy vítězstvím před časovým limitem na technickou převahu. K cestě ke druhé zlaté olympijské medaili ho potom finále nezastavil Kubánec Lázaro Rivas, kterého porazil jednoznačně 8:0 na technické body. Po olympijských hrách se rozloučil se zápasnickou žíněnkou. V roce 2003 avizoval návrat s cílem získat třetí zlatou olympijskou medaili, ale tento záměr nedotáhl do konce. Věnuje se trenérské práci a pro korejskou televizi pravidelně spolukomentuje přenosy ze zápasnických soutěží.

Sim Kwon-ho (* 10. prosince 1972 Songnam) je bývalý jihokorejský zápasník – klasik, olympijský vítěz z roku 1996 a 2000.

Sim Kwon-ho (né le ) est un lutteur sud-coréen spécialiste de la lutte gréco-romaine. Il participe aux Jeux olympiques d'été de 1996 et aux Jeux olympiques d'été de 2000. Il remporte lors de ces deux éditions la médaille d'or et est, à ce jour, le seul lutteur sud-coréen à remporter deux titres aux Jeux olympiques. Le lutteur compte également deux titres de champion du monde.


Kariéra.

Poté, co oba členové skupiny promovali v roce 2010 z Vassar College, MS MR vydali dva singly, "Hurricane" a "Fantasy". Hudební videoklip pro debutový singl "Hurricane" vyšel 26. dubna 2012, samostatný singl byl vydán na iTunes 10. července 2012. Mnoho hudebních kritků vyzdvihovalo jeho "staromódní" zvuk. Skladba se umístila na 38. místě německé hitparády.  Píseň "Hurricane" poté vyšla na jejich debutovém EP, "Candy Bar Creep Show", společně se skladbami "Bones", "Dark Doo Wop" a "Ash Tree Lane". První EP "Candy Bar Creep Show" bylo vydáno 14. září 2012.  Hudební video k písni a jejich druhému singlu "Fantasy" vyšlo 4. února 2013. Později byla skladba dostupná také na iTunes.  Debutové studiové album s názvem "Secondhand Rapture" bylo vydáno 14. května 2013.

Hudební styl.

MS MR byli již nespočetněkrát přirovnáváni ke kapele Florence and the Machine, zpěvačce Laně Del Rey a k hudebníkovi se jménem Kavinsky.

Komercializace.

Již 4 skladby skupiny ("Salty Sweet", "Hurricane", "This Isn't Control" a "Bones") byly během roku 2013 užity v televizním seriálu "Prolhané krásky".  Písně "Salty Sweet" a "Bones" zazněly v 9. řadě populárního amerického seriálu "Chirurgové".  Song "Bones" byl použit v reklamní upoutávce na 3. řadu televizního seriálu "Hra o trůny", zároveň zazněl i v upoutávce na nový seriál stanice TNT s názvem "Cold Justice".  Písně "Hurricane", "Dark Doo Wop" a "Bones" se objevily v novém americkém seriálu The Original, který vysílá stanice The CW.  Píseň "All The Things Lost" byla použita ve traileru pro film Room natočený irským režisérem Lenny Abrahamsonem.

MS MR (vyslovováno "Miz Mister") je americké indie popové duo založené v New Yorku v roce 2011. Duo tvoří zpěvačka Lizzy Plapinger a producent Max Hershenow. Jejími mateřskými vydavateli jsou IAMSOUND a Columbia Records. Lizzy Plapinger je dále známá jako spoluzakladatelka newyorsko/londýnského nezávislého hudebního vydavatelství Neon Gold Records.

MS MR (prononcé "Miss Mister") est un groupe de rock américain, originaire de New York. Il est constitué de la chanteuse Lizzy Plapinger et du producteur Max Hershenow. Le duo détient un contrat avec les studios Iamsound Records et Columbia Records. Lizzy Plapinger est aussi reconnu pour la fondation du label Neon Gold Records.


Klubová kariéra.

Jeho rodina se i s ním odstěhovala kvůli válce v Bosně a Hercegovině z vlasti do Lucemburska, kde Miralem začal s fotbalem. Ve svých 14 letech se stal hráčem francouzského klubu FC Metz (Méty) a rychle postupoval mládežnickými týmy. V 17 letech debutoval v A-mužstvu Mét (v sezóně 2007/08). Po úspěšné sezóně jej v červnu 2008 získal za 7,5 milionu eur (plus bonusy) popřední francouzský klub Olympique Lyon, který s ním podepsal pětiletou smlouvu. S Lyonem si zahrál i Ligu mistrů, v sezóně 2009/10 pomohl klubu k postupu do semifinále, kde Lyon vypadl s německým Bayernem Mnichov.  31. srpna 2011 před koncem letního přestupního období souhlasil s přestupem do italského klubu AS Řím. 18. října 2013 vstřelil dva góly v zápase s SSC Neapol a zařídil tak výhru 2:0. AS Řím tahal šňůru neporazitelnosti od začátku sezóny 2013/14. Po několika sezónách strávených v AS Řím se 13. června 2016 upsal italskému Juventusu na 5 let. Italský mistr za něj utratil přibližně 38 milionů eur.

Reprezentační kariéra.

Lucembursko.

Miralem Pjanić byl členem lucemburských mládežnických výběrů, neboť v zemi vyrůstal. Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 17 let 2006, které Lucembursko pořádalo (a mělo tak jistou účast). Zde mladí Lucemburčané skončili bez bodu na posledním čtvrtém místě základní skupiny A se záporným skóre 1:13. Jejich jediný gól vstřelil právě Pjanić v zápase se Španělskem (prohra 1:7). Ve stejném roce vstřelil 4 góly v utkání proti Belgii, které skončilo divokou remízou 5:5.

Bosna a Hercegovina.

Ačkoli se jej snažila získat Francie, Pjanić se rozhodl reprezentovat svou rodnou zemi, Bosnu a Hercegovinu. Nejprve působil v bosenském mládežnickém týmu U21 a po zisku občanství se mohl představit i v seniorské reprezentaci této balkánské země.  V bosenském reprezentačním A-mužstvu debutoval na domácím stadionu Bilino Polje v Zenici proti Bulharsku 20. srpna 2008, kde nastoupil v základní sestavě a odehrál celé střetnutí. Bosna a Hercegovina prohrála tento přátelský zápas 1:2.  6. září 2013 nastoupil opět na Bilino Polje v Zenici v kvalifikačním utkání na MS 2014 proti Slovensku, který Bosna prohrála 0:1. Šlo o první porážku bosenského týmu v tomto kvalifikačním cyklu. Nastoupil i v odvetném kvalifikačním zápase 10. září 2013 v Žilině, kde Bosna porazila Slovensko 2:1 a uchovala si naději na první místo v základní skupině G. Celkem v kvalifikaci na MS 2014 nastřílel 3 góly, čímž přispěl k historicky prvnímu postupu Bosny a Hercegoviny na mundial.  Zúčastnil se Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Bosna obsadila se 3 body nepostupové třetí místo v základní skupině F, Pjanić vstřelil jednu branku v utkání proti Íránu (výhra 3:1).

Miralem Pjanić (* 2. dubna 1990, Tuzla, SFR Jugoslávie nebo Zvornik, Jugoslávie) je bosenský fotbalový záložník a reprezentant, který hraje v italském klubu Juventus FC. Má bosenské i lucemburské občanství. Je popisován jako klasický playmaker („špílmachr“) s velkou technickou kvalitou. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Miralem Pjanić, né le à Tuzla (Yougoslavie, aujourd'hui Bosnie-Herzégovine), est un footballeur international bosnien qui évolue au poste de milieu de terrain à la Juventus Football Club.


Historie.

ANTLR je nástupcem Purdue Compiler Construction Tool Set (PCCTS), který světlo světa spatřil poprvé v roce 1989. Jeho správcem je profesor Terence Parr z Univerzity San Francisco. První verze byla vydána v únoru 1992. Aktuální stabilní verze je 4.1, uvolněna 30. června 2013. Podporované jazyky u verze 4.1 jsou pouze Java a C#. Na podpoře pro jazyk C++ se momentálně pracuje. Předchozí verze 3 podporovala následující jazyky Ada95, ActionScript, C, C#, Java, JavaScript, Objective-C, Perl, Python, Ruby a Standard ML. I nadále probíhá aktivní vývoj.

Popis funkce.

ANTLR umožňuje generovat libovolnou část z prvních třech částí překladače. Dokáže tedy vytvořit lexikální, syntaktický nebo sémantický analyzátor. Poskytuje, na rozdíl od ostatních generátorů, jediný konzistentní zápis, kterým je možné definovat danou část překladače. Díky této vlastnosti je jeho užívaní jednodušší.  Vstupem je gramatika v rozvinuté Backus–Naurově formě (EBNF), která určuje jazyk a na výstupu vytváří zdrojový kód, který umí rozpoznávat daný jazyk.  Ve výchozím nastavení ANTLR čte gramatiku a generuje analyzátor pro jazyk definovaný gramatikou (tj. program, který přečte vstupní proud a generuje chybu, pokud vstupní proud neodpovídá syntaxi určené v gramatice). Pokud nejsou nalezeny žádné syntaktické chyby, pak výchozí akce je prosté ukončení programu bez tisku jakékoli zprávy. Aby bylo možné s jazykem dělat něco užitečného, lze přidat akce k jednotlivým prvkům gramatiky. Tyto akce jsou napsány v jazyce v kterém je analyzátor generován a jsou přidány na správná místa do zdrojového kódu během jeho vytváření. Tyto akce mohou být používány na budování a kontrolu tabulek symbolů, zároveň také umožňují, v případě překladače, vydávat pokyny v cílovém jazyce.

Pluginy a dokumentace.

Některé verze ANTLR je možné volně stáhnout jako plugin do vývojového prostředí Eclipse. Existuje také ANTLR Studio jako IDE, které se vkládá do Eclipsu.  Zatímco ANTLR samotný je zdarma, tak dokumentace k němu už není. Úplný manuál je vydáván jako kniha za poplatek. Volně dostupná dokumentace je tedy limitována pouze na různé tutoriály, ukázkové kódy a velmi obecný výpis z API.

ANTLR (v angličtině se vyslovuje jako antler, toto slovo v českém jazyce znamená paroží) nebo také "ANother Tool for Language Recognition" (jiný nástroj pro rozpoznávání jazyka) je v oboru počítačového rozpoznávání jazyka nástroj, který umožňuje generovat vlastní překladač. Využívá bezkontextový jazyk typu LL(*).

ANTLR, sigle de "", est un framework libre de construction de compilateurs utilisant une analyse LL(*), créé par Terence Parr à l'Université de San Francisco.


Letecká technika.

Před vypuknutím občanské války v roce 2011 disponovala Sýrie čtyřmi desítkami stíhacích letounů MiG-29, z nichž byla bojeschopná přibližně polovina. Mezi další typy ve výzbroji patřilo cca 80 stíhacích letounů MiG-23MLD, 60 útočných MiG-23BN, 50 stíhacích bombardérů Su-17/Su-22, 40 strojů MiG-25 a 20 Su-24. Početně nejvíce zastoupené byly stíhací letouny MiG-21, kterých mělo letectvo téměř 200.  K výcviku sloužilo několik desítek vrtulových letadel, především typu MBB 223 Flamingo, které doplňovalo 70 cvičných a lehkých bojových letounů L-39 Albatros. Syrské letectvo provozovalo též asi 22 dopravních a transportních letounů Il-76, An-24, An-26, Jak-40 a Dassault Falcon. Při vojenských operacích jsou používány též civilní letouny – například Piper Navajo či Tu-134.  Vrtulníkové letectvo mělo kolem 70 bitevních vrtulníků Mi-25 (exportní verze Mi-24) a SA-342 Gazelle a 120 víceúčelových vrtulníků Mi-8, Mi-17 a Mi-2.

Občanská válka.

Syrské letectvo se od poloviny roku 2012 intenzivně zapojilo do bojů s ozbrojenou opozicí. K náletům na pozice nepřítele letectvo využívá zejména letouny MiG-23BN, Su-22, Su-24, L-39 Albatros a vrtulníky Mi-24, Mi-8 a Mi-17. V důsledku vyčerpávajícího konfliktu byla přibližně polovina výzbroje vzdušných sil zničena či poškozena. Další problém představuje nedostatek pohonných hmot, náhradních dílů a přesně naváděné letecké munice. Podle některých odhadů hrozí, že se do konce roku 2013 stanou syrské vzdušné síly z velké části nebojeschopnými.

Organizační struktura.

Přesné organizační složení syrského letectva nebylo možné z důvodu vysoké míry utajení stanovit ani před vypuknutím občanské války v roce 2011. Některé útvary zanikly nebo nedisponují žádnou bojeschopnou technikou. Povstalci rovněž údajně obsadili několik leteckých základen. Následující výčet jednotek uvádí pouze provizorní odhad struktury syrských vzdušných sil v roce 2010.

Syrské arabské vzdušné síly (: القوات الجوية العربية السورية) jsou součástí ozbrojených sil Sýrie. Syrské letectvo je vyzbrojeno převážně letouny sovětského původu, které byly od roku 2004 modernizovány navigačními a zbraňovými systémy domácí výroby. Ve stejném období dále docházelo k reformě armády, což spolu s reorganizací po libanonské válce v roce 2006 a probíhající občanskou válkou znesnadňuje přehled o skutečném stavu syrských vzdušných sil.

La Force aérienne syrienne est la force aérienne de Syrie, et l'une des composantes des forces armées syriennes. Son commandant est le général Issam Hallak.


Život.

Jevdokiji, dceru Lukjana Strešněva, si car zvolil jako svou druhou manželku v roce 1626. Táhlo mu tehdy na třicátý rok a byl bezdětný vdovec. Byla tedy uspořádána nová volba nevěsty, na kterou bylo přivezeno na šedesát krasavic ze šlechtických rodin. Michailovi se však zalíbila Jevdokija – jedna ze služebných dívek, dcera měščovského dvořana Lukjana Strešněva a vzdálená příbuzná jedné z bojarských dcerek.  Skromná svatba se uskutečnila 5. února roku 1626 v Moskvě, snoubence oddal sám patriarcha Filaret, otec ženicha. Michail uvedl nevěstu do kremelských komnat pouhé tři dny před svatbou v obavách, aby nepřátelé dívce neublížili, navíc ji doma střežili otec a bratři. Tato opatření měla své kořeny v tom, že první Michailova nevěsta byla v důsledku dvorských intrik ještě před svatbou odstraněna od dvora a o jeho první ženě, jež onemocněla hned po svatbě a zemřela o několik měsíců později, se proslýchalo, že byla otrávena.  Jevdokija odmítla změnit si jméno na Anastázii, jak se po ní požadovalo, protože ani Anastázii Romanovně (první žena cara Ivana Hrozného), ani Marii Chlopové (první Michailova nevěsta) podle jejích slov «"toto jméno štěstí nepřineslo"». Byla vzdálená dvorským politickým bojům a intrikám. Rodinný život Jevdokije a Michaila Fjodoroviče nakonec byl šťastný. Jevdokija porodila manželovi deset dětí – sedm dcer a tři syny, z nich se však dospělého věku dožily jen tři dcery a jediný syn, nejstarší Alexej, který nastoupil po svém otci na trůn. Žádná z dcer, které dosáhly dospělosti, se neprovdala.  U dvora však byla Jevdokija v obtížné situaci. Zastiňovala ji Michailova matka Xenie Ivanovna. Obě měly stejného zpovědníka a Xenie svou snachu doprovázela během návštěv klášterů i jiných míst. Vybírala také vychovatele pro svá vnoučata. Zdá se také, že Jevdokija neměla na Michaila vliv ani po smrti Marfy (Xenie) Ivanovny. Zemřela přibližně měsíc po svém manželovi.

Jevdokija Lukjanovna Strešněvová (rusky "Евдоки́я Лукья́новна Стрешнёва"; 1608, Měščovsk, Rusko – 18. srpna 1645, Moskva, Rusko) byla jako manželka ruského cara Michaila Fjodoroviče ruská carevna v letech 1626–1645.

Eudoxie Strechnieva (en, "Yevdokiya Lukyanovna Streshnyova"), née en 1608 à Mechtchovsk et morte le à Moscou, est tsarine consort de Russie et seconde femme de Michel.


Chyba sběrnice (bus error).

Na POSIX-kompatibilních systémech chyby sběrnice obvykle vyústí v zaslání signálu SIGBUS procesu, který chybu způsobil. SIGBUS může být také způsoben nějakou obecnou vadou zařízení, kterou počítač detekoval. Chyba sběrnice zřídkakdy znamená, že hardware počítače je fyzicky poškozen – je většinou způsobena programovou chybou ve zdrojovém kódu programu.  Existují dvě hlavní příčiny chyby sběrnice:  CPU všeobecně přistupuje k datům v celé šířce jejich sběrnice po celou dobu. Pro adresování jednotlivých bytů přistupují k paměti v celé šířce jejich sběrnice, potom získanou hodnotu zamaskují a posunou. Systémy tolerují tento neefektivní algoritmus, neboť jde o jednu ze základních funkcí většiny softwarů, obzvláště při zpracování řetězců. Větší jednotky na rozdíl od bytů mohou zahrnovat dvě zarovnané adresy, a tudíž budou vyžadovat více než jedno načtení dat z datové sběrnice. Pro CPU je možné tuto funkci podporovat, ale málokdy je to vyžadováno přímo na úrovni strojového kódu. Návrháři CPU se tedy za normálních okolností implementaci této podpory vyhýbají a místo toho implementují oznámení chyby sběrnice kvůli nezarovnanému přístupu do paměti.

Příklady.

Příklad chyby sběrnice.

Toto je příklad nezarovnaného přístupu do paměti, napsaný v programovacím jazyce C se AT&T syntaxí pro assembler.  int main(int argc, char **argv) {  /* Enable Alignment Checking on x86 */ /* Enable Alignment Checking on x86_64 */  Kompilace a spuštění příkladu na POSIX-kompatibilním systému na platformě x86:  codice_1  GDB debugger ukazuje, že hodnota 0x2a je uložena na adresu uloženou v EAX registru, použitím X86 assembleru.  Vypsáním nejméně významných bitů adrset ukazuje, že není zarovnána na velikost slova ("dword" v x86 terminologii).

Porušení ochrany paměti (též chyba paměťové ochrany, anglicky segmentation fault) je obecně snaha přistoupit k paměti počítače, kterou procesor nemůže fyzicky adresovat. Nastává v případě, kdy hardware upozorní operační systém o nepovoleném přístupu k paměti. Jádro operačního systému na tuto událost obvykle zareaguje nápravným krokem. Například odešle procesu, který chybu vyvolal, signál k jeho ukončení a výpisu paměti (core dump). Za určitých podmínek je možné, aby procesy požádaly o svolení samy se obnovit zavedením vlastní obsluhy signálu.

Une erreur de segmentation (en anglais, en abrégé ) est un plantage d'une application qui a tenté d'accéder à un emplacement mémoire qui ne lui était pas alloué.


Rozšíření jádra pro rychlejší běh.

Reference jako r-hodnota a move konstruktor.

Umožňuje použít referenci na objekt jako r-hodnotu. R-hodnota je dočasná konstanta, do které nelze nijak zapisovat.  int a; a = 5 + 10 // (5 + 10) je r-hodnota (5 + 10) = a; // nelze přiřadit hodnotu r-hodnotě.  int& b = 10; // nelze, nemůže existovat nekonstantní reference na r-hodnotu, konstanta není uložená v paměti, ale dosazena překladačem const int& b = 10; // lze, za b se vždy dosadí 10 int&& b = 10; // lze, uloží se do paměti jako dočasná proměnná, inicializuje se na hodnotu 10 Move konstruktor lze využít pro přesun zdrojů z jedné třídy do druhé bez alokace a dealokace paměti. C++11 zavádí operátor && jako referenci na r-hodnotu. Move konstruktor je definován jako codice_1, a zavolá se při konstrukci objektu z reference na objekt, který je r-hodnotou.  class Array {  public:  };  Array pole1(100); // Zavolá standardní konstruktor Array pole2(static_cast<Array&&>(pole1)); // Přetypuje pole1 na referenci na r-hodnotu, a zavolá move konstruktor // pole2 je stejné jako bylo pole1 a pole1 je prázdné

constexpr – Obecné konstantní výrazy.

C++11 zavádí klíčové slovo codice_2, které u funkce nebo objektu vynutí, že bude vyhodnocena (objekt konstruován) v době kompilace.  int get_five() {  int some_value[get_five() + 7]; // Nelze použít, get_five() není konstantní výraz  enum {  constexpr int get_five() {  int some_value[get_five() + 7];  enum {

Nová definice POD.

C++03 má přísná pravidla, pro označení třídy nebo struktury jako (POD – surová data, přístup z C++ ke struktuře v jazyce C). Taková třída (struktura) vyžaduje kompatibilitu s jazykem C a umožnit statickou inicializaci. Pro takovou třídu v C++03 nelze definovat nevirtuální metody, přestože v tomu nebraní technický problém.  C++11 umožňuje jako POD použít třídu nebo strukturu, která není virtuální, nedědí virtuální třídu ani ji nemá jako členskou proměnnou. Třídy dělí na a. Triviální třída musí mít triviální konstruktor a umožňuje statickou inicializaci a použití funkce codice_3.

Rozšíření jádra pro rychlejší kompilaci.

Externí šablona.

extern template class std::vector<MyClass>;

Rozšíření jádra pro lepší použití jazyka.

Initializer lists.

C++11 rozšiřuje statickou inicializaci pole nebo struktury známou z C. Pomocí codice_4 umožňuje konstruktoru předat pole inicializačních parametrů uzavřených v {}. // inicializace v C int pole[] = {10, 10}; // inicializace pole  typedef struct { } Struktura;  Struktura strukt = {10, 10}; // inicializace struktury  // inicializace v C++11 class Trida { public:  Trida pole[] = {10, 10}; // inicializace pole trid  class Trida { public:  Trida pole = {1, 2}; // inicializace tridy

Type inference.

C++11 zavádí dvě nové metody, jak deklarovat proměnné. Klíčové slovo codice_5 doplní typ proměnné automaticky podle přiřazované hodnoty. Funkce codice_6 vrací typ parametru.  auto i = 15; // i bude int; decltype(i) j; // j bude int; Výhodu přináší u složitých typů, zkracuje zápis.  // C++03 for(std::vector<int>::const_iterator it = data.cbegin(); it!= data.cend(); ++it);  // C++11 for(auto it = data.cbegin(); it!= data.cend(); ++it);

For cyklus.

Rozšiřuje o novou definici cyklu for. Tento cyklus je známý z jiných jazyků jako cyklus foreach.  int pole[10];  for(int& i : pole) { Tento cyklus lze také použít pro kontejnery, které poskytují metody begin a end.

Lambda funkce.

C++11 zavádí anonymní funkce (lambda funkce). Lambda funkce umožňuje deklarovat i definovat dočasnou funkci (například jako parametr funkce nebo uvnitř jiné funkce).  V hranatých závorkách lze předat proměnné z rozsahu platnosti, ve které je funkce definovaná. Lze předat všechny, nebo jen výčet a je možné je předat hodnotou nebo referencí.  [] // funkce nema pristup k externim promennym [x, &y] // k promenne x lze ve funkci pristupovat jako k hodnote, k y jako k referenci [&] // vsechny promenne jsou predany referenci [=] // vsechny promenne jsou predany hodnotou [&, x] // x je predano hodnotou, vsechny ostatni referenci Příklad lambda funkce:  [](int x, int y) { return x + y; } // Navratovy typ je implicitni, funkce nevidi zadne promenne mimo rozsah sve platnosti  int a = 10; [&](int x, int y)->int { return x + y + a; } // Navratovy typ je explicitni, funkce ma pristup ke vsem promennym z rozsahu platnosti [=](int x, int y)->int { return x + y + a; } // Promenne jsou predany hodnotou

Aliasy na jmenné prostory.

namespace ab namespace x=ab; x::zdvojnasob(5);//To samé jako ab::zdvojnasob(5)

Nová syntaxe typových aliasů.

//C++98 typedef int my_type; //C++11 typedef int my_type;//Zpětná kompatibilita using my_type=int;//Nová syntaxe  //Toto pomocí typedef nelze: template<typename T>using ptr=T*;

Rozšíření standardní knihovny.

Nové knihovny:

C++11 (dříve C++0x) je standard programovacího jazyka C++. Byl schválen organizací ISO dne 12. srpna 2011 a nahrazuje C++03. Označení navazuje na tradici pojmenovávání verzí jazyka podle roku publikování specifikace. C++11 přidává několik prvků k jádru jazyka a rozšiřuje standardní C++ knihovnu. V září 2011 byl standard publikován jako ISO/IEC 14882:2011.

C++11, anciennement connu sous le nom de C++0x, est une norme pour le langage C++ en informatique. Elle a été approuvée unanimement le. Elle remplace la précédente norme, ISO/CEI 14882, publiée en 1998 et mise à jour en 2003. Ces dernières sont plus connues sous les noms informels de C++98 et C++03. C++11 introduit plusieurs nouveautés au langage initial, ainsi que de nouvelles fonctionnalités à la bibliothèque standard du C++ comme la plupart des bibliothèques du Technical Report 1, à l'exception de la bibliothèque de fonctions mathématiques spéciales.


Obsah knihy.

Blondýnka.

Profesovi matematikovi Gerboisovi je z jeho pařížské vilky ukraden starožitný mahagonový psací stolek se zapomenutým losem, který vyhrál milión. Lupin ví, že nemůže výhru sám vybrat a proto fingovaným únosem Gerboisovy dcery Zuzany donutí Gerboise, aby se s ním rozdělil o výhru napůl. Zuzana byla přitom s Lupinovou tajemnou společnicí Blondýnkou dobrovolně na cestách, protože došla k názoru, že je lepší polovina výhry než nic.  Brzy nato je na zámku hraběnky z Crozonu ukraden vzácný modrý diamant. Inspektor Ganimard, který oba případy vyšetřuje, brzy zjistí, že i za tímto zločinem stojí Arsěne Lupin s Blondýnkou. Když jeho vyšetřování nevede k zdárnému konci, požádají postižení o pomoc slavného anglického detektiva Herlocka Sholmese, který přijíždí i se svým přítelem a společníkem Wilsonem (tak se v románu jmenuje Watson z originálních Doylových příběhů).  Sholmesovo pátrání není í z počátku příliš úspěšné a detektiv padne do několika Lupinových pastí. Nakonec se mu však podaří odhalit totožnost Blondýnky a Lupina obklíčit v jednom z jeho domů. Lupin je zde Ganimardem zatčen, ale svobodu Blondýnky si u Sholmese zajistí tím, že navrátí diamant. Po Sholmesově odchodu však Lupin uprchne a přijde se na nádraží rozloučit s odjíždějícím Sholmesem.

Židovská lampa.

Příběh začíná tím, že Herlock Sholmes je dopisem barona d'Imblevalle požádán, aby mu pomohl najít ukradenou židovskou lampu, obsahující vzácné drahokamy. Zároveň však dostane druhý dopis, ve kterém jej Arsène Lupin varuje, aby nezasahoval. To Sholmese pobouří a odjede s Wilsonem do Paříže. Nakonec se mu najít židovské lampu podaří, ale zjistí, že jeho vyšetřování mělo opačný účinek než zamýšlel. Narušil totiž Lupinovy plány, které ve skutečnosti měly rodině barona pomoci. Baronka byla vydírána jistým Bressonem, kterému napsala milostný dopis, a Bresson po ní chtěl klenoty z lampy. Požádala proto Lupina o pomoc a pod jeho vedením nastrojila krádež, aby se vyprostila z Bressonových drápů. Sholmesovým odhalením se její manželství dostalo do obrovské krize.

Arsène Lupin kontra Herlock Sholmes (1908, Arsène Lupin contre Herlock Sholmès) je soubor dvou detektivních povídek s hlavním hrdinou lupičem-gentlemanem Arsènem Lupinem, které napsal francouzský spisovatel Maurice Leblanc. V knižní sérii o Arsènovi Lupinovi jde o druhý svazek.

Arsène Lupin contre Herlock Sholmès est un recueil de deux histoires écrites par Maurice Leblanc, sur les aventures opposant Arsène Lupin et Herlock Sholmès. Il fait suite à "Arsène Lupin, gentleman-cambrioleur", notamment à l'antépénultième nouvelle, "Herlock Sholmes arrive trop tard".


Popis.

Puerarie jsou popínavé byliny nebo keře, často s hlízovitými kořeny. Listy jsou trojčetné, s velkými celistvými nebo laločnatými lístky které mají na bázi palisty. Květenství jsou úžlabní hrozny nebo laty, často s prodlouženou stopkou květenství, případně několik hroznů nahloučených na koncích větví. Květy jsou modré nebo purpurové. Kalich je zvonkovitý, horní 2 zuby jsou srostlé v celistvý nebo rozštěpený pysk. Koruna je delší než kalich. Pavéza má 2 zahnutá ouška. Tyčinek je 10, jedna je s ostatními srostlá jen do poloviny, řidčeji je celá volná. Semeník je téměř přisedlý, s mnoha vajíčky a nitkovitou čnělkou zakončenou hlavatou bliznou. Lusky jsou podlouhlé, bez nebo s přehrádkami mezi zploštělými semeny.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 20 druhů rozšířených v tropické a východní Asii. Některé druhy, např. "Pueraria phaseoloides" a "Pueraria montana", se rozšířily i do jiných klimaticky příhodných oblastí tropů a subtropů.

Taxonomie.

Rod "Pueraria" je v současné taxonomii čeledi bobovitých řazen do tribu "Phaseoleae".

Obsahové látky.

V kořenech puerarie laločnaté ("Pueraria montana" var. "lobata") byl zjištěn obsah glykosidů se silnou antioxidační aktivitou, dále puerarol, různé flavony aj. Z květů byly izolovány isoflavonoidy, triterpenoidní saponin ya deriváty tryptofanu. V kořenech "Pueraria montana" var. "thomsonii" byly zjištěny isoflavony puerarin, daidzein a daidzin, listy jsou bohaté na aminokyseliny (zejm. asparagin) a adenin. Z kořenů "Pueraria thunbergiana" bylo izolováno více než 25 různých flavonoidů a isoflavonoidů, mezi nimi daidzein, daidzin a puerarin. Listy obsahují kyselinu glutamovou a butyrovou, adenin a asparagin.

Invazivita.

Puerarie se v některých oblastech tropů a subtropů chovají jako invazivní rostliny. Puerarie laločnatá je dokonce uvedena na seznamu 100 nejhorších invazivních rostlin na světě. Její neblahý vliv se na východě USA projevuje např. snížením produktivity lesních plantáží, dušením a likvidací přirozené vegetace a znesnadňováním přístupu do oblastí kde roste.

Význam.

Puerarie jsou schopny zcela pokrýt rozsáhlou plochu včetně stromové vegetace, elektrického vedení a pod. "Pueraria phaseoloides" je používána jako krycí rostlina, krmivo a zelené hnojení. Puerarie laločnatá má jedlé hlízy, mimo to je využívána jako krycí rostlina a krmivo. Je známa jako "kudzu" a pochází z Japonska a Číny, odkud se rozšířila do tropů celého světa. Z lodyh se v Číně získávají vlákna, zpracovávaná na žlutou látku zvanou "gehbu". Z "P. montana" var. "thomsonii" je získáván škrob a je používána jako zelenina.  Některé druhy puerarie mají využití v lokální medicíně. Kořeny "P. montana" var. "thomsonii" mají antipyretické účinky a jsou ve vietnamské medicíně používány k léčení horečky, chřipky, bolestí hlavy, ošetřování nežitů a zevně i vnitřně při hadím kousnutí. Podobné využití má i "P. thunbergiana" na Filipínách. Puerarie laločnatá je v tradiční čínské medicíně využívána jako antipyretikum a spasmolytikum. V indické medicíně je "Pueraria phaseoloides" používána zevně při ošetřování vředů a opařenin.  V poslední době se v ČR objevily kosmetické přípravky obsahující výtažek z "Pueraria mirifica" s údajným účinkem na zvětšení a zpevnění poprsí a na růst vlasů. Klinické studie sice potvrdily účinky podobné estrogenu, lékařská literatura však neposkytuje žádné údaje o omlazujících účincích. V lékařství je tato rostlina používána při menopauze, rakovině a osteoporóze.

Puerarie ("Pueraria") je rod rostlin z čeledi bobovité ("Fabaceae"). Jsou to popínavé byliny a keře s trojčetnými listy, pocházející z Asie. Některé druhy jsou jedlé nebo mají využití v medicíně. V některých oblastech tropů a subtropů náležejí puerarie mezi silně invazivní rostliny.

Pueraria est un genre botanique comprenant des espèces de plantes originaires d'Extrême-Orient. Elles sont utilisées comme substitut du tabac. Le kudzu est cultivé dans son aire d'origine pour ses racines fournissant une fécule alimentaire. C'est une plante grimpante qui peut se montrer par ailleurs très envahissante.


Popis.

Štírovníky jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny a polokeře, výjimečně i keře. Listy jsou zpeřené nebo dlanitě složené, obvykle přisedlé, skládající se ze 3 až 9 lístků. Většina druhů má 5 lístků, z toho 3 jsou na konci osy listu a 2 po stranách při jeho bázi. Lístky při bázi listu připomínají palisty a nejčastěji mají jiný tvar než koncové lístky. Palisty chybějí nebo jsou redukované na drobné žlázky. Květy jsou nahloučené do úžlabních stopkatých okolíků podepřených 1 až 3 listeny nebo jednotlivé. Kalich je zvonkovitý až trumpetovitý, zakončený 5 zuby nebo dvoupyský. Koruna je žlutá, růžová, bílá, fialová nebo hnědá. Tyčinky jsou dvoubratré (9+1), s 1 tyčinkou zcela volnou a ostatními do různé výšky srostlými. V semeníku je několik až mnoho vajíček. Lusky jsou vejčité až podlouhlé, zploštělé nebo s oválným průřezem, přímé nebo zahnuté, pukavé a otevírající se oběma švy nebo výjimečně nepukavé. Semena jsou nezploštělé nebo jen mírně zploštělá.

Rozšíření.

Štírovníků je celkem asi 120 až 130 druhů. Vyskytují se v Evropě, Africe, Asii, Austrálii, Makaronézii a v Tichomoří. Některé druhy byly zavlečeny do Ameriky a na Nový Zéland.  V České republice rostou celkem 4 druhy štírovníku. Zdaleka nejběžnější je štírovník růžkatý ("Lotus corniculatus"), rozšířený na celém území od nížin do hor na poměrně široké paletě stanovišť. Zbývající tři druhy mají nároky na stanoviště vyhraněnější. Štírovník Borbásův ("Lotus borbasii") je druh suchých výslunných stanovišť na zásaditých půdách a v ČR se vyskytuje pouze na jižní Moravě. Štírovník tenkolistý ("Lotus tenuis") je charakteristický druh slanisk a těžkých jílovitých půd s vysokým obsahem minerálních solí. Štírovník bažinný ("Lotus pedunculatus", syn. "L. uliginosus") roste na vlhkých až bažinných stanovištích na neutrálních až kyselých půdách.  Z celé Evropy je uváděno 29 druhů štírovníků, z nichž velká většina roste ve Středomoří. Některé druhy jsou rozšířené v podstatě po celém Středomoří, zejména "Lotus angustissimus", "Lotus edulis", "L. cytisoides" a "L. ornithopodioides", většina druhů je však omezena jen na určitou část jižní Evropy nebo se jedná o endemity. "L. azoricus" je endemit Azorských ostrovů. Několik druhů roste i v Alpách: mimo štírovníku růžkatého ("L. corniculatus") je to štírovník tenkolistý ("L. tenuis"), štírovník bažinný ("Lotus pedunculatus"), "L. alpinus" a několik druhů omezených pouze na jihozápadní část alpského oblouku. Vícero endemických druhů štírovníku roste na Kanárských ostrovech, z nichž "Lotus berthelotii", "Lotus maculatus" a "Lotus eremiticus" vynikají sivým olistěním a nádhernými červenavými květy.

Taxonomie.

Rod "Lotus" je největším rodem tribu "Loteae" a náleží mezi taxonomicky komplikované skupiny. Ve fylogenetické studii z roku 2008 byly na základě rozboru nrITS sekvencí do tohoto rodu vřazeny druhy rodů ledenec ("Tetragonolobus") a bílojetel ("Dorycnium"), neboť rod "Lotus" je ve stávajícím pojetí parafyletický. Tyto změny však nejsou v botanické literatuře dosud akceptovány a tento rod na komplexní studii teprve čeká. Z rodu "Lotus" byly také vyjmuty 3 druhy a zařazeny do samostatných rodů: "Pseudolotus villosus", "Podolotus hosackioides" a "Keibirita roudairei".  Štírovník růžkatý ("Lotus corniculatus") je velmi proměnlivý druh s množstvím popsaných variet a forem. Náleží do polyploidního komplexu blízce příbuzných a podobných druhů, které často nelze na základě morfologie jednoznačně rozlišit.

Obsahové látky.

Štírovníky obsahují v semenech neproteinové kyseliny, např. jedovatý kanavalin. V semenáčcích a v některých případech i v dospělých rostlinách jsou přítomny kyanogenní glykosidy.

Význam.

Mladé lusky středomořského druhu "Lotus tetragonolobus" jsou používány jako zelenina. Některé druhy pocházející z Kanárských ostrovů, zejména "Lotus berthelotii" a "L. maculatus", se pěstují jako okrasné kbelíkové rostliny. Vyznačují se plazivým až převislým růstem, úzkými dužnatými šedozelenými listy a velmi zdobnými žlutooranžovými až červenavými špičatými květy kontrastujícími s šedavým olistěním. Tyto druhy nejsou v podmínkách střední Evropy mrazuvzdorné.

Externí odkazy.

Štírovník ("Lotus") je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to byliny až keře se složenými listy a nejčastěji se žlutými květy. V květeně ČR je tento rod zastoupen 4 druhy, z nichž zdaleka nejběžnější je štírovník růžkatý. Některé druhy z Kanárských ostrovů se pěstují jako okrasné kbelíkové rostliny.

Les lotiers ("Lotus") sont un genre de plantes herbacées annuelles ou vivaces de la famille des Fabacées, sous-famille des Papillonoidées.


Masakr v Ardeatinských jeskyních.

Šlo o jednoho z hlavních aktérů brutálního masakru civilistů v Ardeatinských jeskyních u Říma 24. března 1944. Nacisté, mezi nimi též Karl Hass, zde v reakci na partyzánský útok proti jednotce SS zavraždili 335 civilních rukojmí, z toho 75 Židů. Při útoku totiž zahynulo 33 německých vojáků a podplukovník SS Herbert Kappler rozhodl, že za každého mrtvého Němce zemře deset Italů. Priebke sám přiznal, že onoho osudného dne dva muže zastřelil a poté v seznamu „odškrtával" další Italy. Při procesu se však cítil nevinen a obhajoval se tím, že pouze plnil své povinnosti.

Filmové zpracování.

O masakru v Ardeatinských jeskyních vznikly dva filmy:

Život v Argentině.

Po válce se mu podařilo uprchnout z britského zajateckého tábora a s pomocí rakouského biskupa Aloise Hudala se dostal do Argentiny. Italové po něm začali pátrat od roku 1946. V roce 1948 se konal první proces s viníky masakru, Priebke byl souzen v nepřítomnosti. Asi od roku 1949 žil v argentinském horském středisku Bariloche, stal se úspěšným hoteliérem. Působil také jako ředitel zdejší německé školy a prezident Německo-argentinské kulturní asociace.  Klíčem k jeho dopadení se stala kniha francouzského spisovatele argentinského původu Estebana Bucha "Malíř z argentinského Švýcarska" z roku 1991. O tři roky později k němu dovedla reportéra americké televize ABC Sama Donaldsona. V rozhovoru s ním přiznal účast na masakru s tím, že jen poslouchal rozkazy. Následně byl zatčen a koncem roku 1995 vydán k soudu do Itálie.  První soudní proces začal v květnu 1996. V něm byl sice uznán vinným, ale kvůli třicetileté promlčecí lhůtě osvobozen. Verdikt soudu vzbudil obrovskou vlnu rozhořčení. V červenci 1997 byl odsouzen k 15 letům vězení, následujícího roku jej odvolací soud poslal na doživotí. V únoru 1999 získal povolení odpykat si ze zdravotních důvodů trest v domácím vězení.  Karl Hass, který se vedle něj na masakru u Říma také podílel, měl v jeho procesu původně vystupovat jako svědek. V jeho průběhu byl však sám obviněn a stejně jako Priebke odsouzen na doživotí.

Erich Priebke (29. července 1913, Hennigsdorf, Německé císařství – 11. října 2013, Řím, Itálie) byl německý válečný zločinec. Za svou vinu při usmrcení více než tří set civilistů v březnu 1944 byl až v roce 1998 odsouzen na doživotí. Ze zdravotních důvodů si však mohl trest odpykávat v domácím vězení v Římě. Dopadení tohoto bývalého velitele nacistických oddílů SS trvalo téměř 50 let – po válce se mu totiž podařilo zmizet v Argentině, kde se později stal hoteliérem.

Erich Priebke est un citoyen allemand, membre de la SS pendant la Seconde Guerre mondiale, né le à Hennigsdorf (Allemagne) et mort le à Rome.


Pád Barrova režimu (1986–1991).

Po neúspěšné válce s Etiopií o Ogaden v letech 1977–1978 socialistická vláda Somálské demokratické republiky pod vedením generálmajora Muhammada Siada Barreho začala zatýkat vládní a armádní úředníky kvůli podezření z účasti na nezdařeném pokusu o převrat z roku 1978. Většina těchto osob byla popravena. Ti, kterým se podařilo před zatčením uprchnout, začali formovat první disidentské skupiny s cílem svrhnout Barreho s pomocí síly.  V květnu 1986 utrpěl Barre vážná zranění při automobilové nehodě nedaleko Mogadiša, když v hustém dešti automobil, který jej převážel, narazil zezadu do autobusu. Se zraněním hlavy, zlomenými žebry a šokem strávil Barre více než měsíc v nemocnici v Saúdské Arábii. Generálporučík Muhammad Ali Samatar, tehdejší viceprezident, se tak na několik měsíců stal "de facto" hlavou státu. Barre se sice zotavil natolik, aby se v prezidentských volbách 23. prosince 1986 jako jediný kandidát nechal zvolit hlavou státu na další sedmileté období, jeho chatrné zdraví však vedlo ke spekulacím nad případným následnictvím. Mezi možnými nástupci byli zmiňováni Barreho tchán generál Ahmed Suleiman Abdille, který zastával úřad ministra vnitra, a již zmíněný viceprezident generálporučík Samatar.  V této době morální autorita Barreho režimu silně upadla. Mnoho Somálců bylo zklamáno životem pod vojenskou diktaturou. Koncem 80. let navíc skončila studená válka a Somálsko ztratilo svůj strategický význam. Protivládní hnutí podporovaná etiopskou komunistickou vládou (Derg) rozšiřovala svůj vliv po celé zemi. V roce 1991 vypukla občanská válka, která vedla k rychlému pádu Barreho režimu a rozpuštění Somálské národní armády (SNA). Nejvýznamnějšími ozbrojenými skupinami, které se podílely na pádu Barreho režimu, byly Demokratická fronta pro záchranu Somálska (SSDF), Somálské národní hnutí (SNM), Somálské vlastenecké hnutí (SPM) a Jednotný somálský kongres (USC).  Původně opoziční skupiny však po pádu režimu brzy začaly mezi sebou bojovat o moc. USC se rozštěpil na dvě části, jednu pod vedením Mohameda Farraha Aidida, druhou pod vedením Aliho Mahdiho Muhammada. Muhammad byl jmenován dočasným prezidentem, což ovšem Aidid odmítl uznat a obě frakce začaly bojovat o kontrolu nad Mogadišem.

Intervence Spojených národů (1992–1995).

Rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 733 a Rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 746 vedly k vytvoření mise UNOSOM I ("United Nations Operation in Somalia I"). Cílem byla humanitární pomoc a nastolení pořádku po rozpadu centrální vlády.  Rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 794, jednomyslně přijatá 3. prosince 1992, schválila vytvoření mezinárodních mírových sil pod vedením Spojených států. Tyto síly, pojmenované UNITAF ("Unified Task Force"), měly za úkol zajistit v regionu bezpečnost, aby bylo možné zajistit dodávky humanitární pomoci. Příchod mezinárodních jednotek v roce 1993 odstartoval dvouletou misi UNOSOM II ("United Nations Operation in Somalia II"). Jednotky operovaly převážně v jižní části země. Původním cílem UNITAF bylo zajistit doručení humanitární pomoci k cíli (v souladu s kapitolou VII Charty OSN) za použití "všech nezbytných prostředků". V tomto ohledu je mise považována za úspěšnou.  Některé z frakcí bojujících o moc však přítomnost mezinárodních jednotek považovaly za ohrožení jejich hegemonie. Mezi místními milicemi a mírovými jednotkami tak docházelo v Mogadišu k přestřelkám. Jedním z těchto bojů byla i známá bitva v Mogadišu, později vykreslená ve filmu Černý jestřáb sestřelen. Americké jednotky se tehdy v operaci Gothic Serpent neúspěšně pokusily zadržet Mohameda Farraha Aidida, vůdce jedné z mocenských frakcí.  Mezinárodní jednotky se nakonec pod vlivem narůstajících ztrát na životech ze Somálska stáhly. Odchod mírových sil byl dokončen k 3. březnu 1995.

Decentralizace.

Vzhledem k neexistenci centrální vlády, která by uplatňovala svou pravomoc, si některé oblasti vytvořily vlastní samosprávu. Již krátce po pádu Barreho režimu v roce 1991 vyhlásil nezávislost Somaliland, oblast na severu, zahrnující převážnou část bývalého Britského Somálska. Další velká oblast na severovýchodě, Puntland, vyhlásila nezávislost v roce 1998. Ani jeden z těchto států nebyl dodnes mezinárodně uznán. Zatímco Somaliland usiluje o úplné odtržení, Puntland je ochoten podřídit se autoritě centrální vlády, pokud se podaří situaci v zemi stabilizovat. Oba zmíněné státy vedou mezi sebou pohraniční spory o regiony Sanaag a Sool.  Občanská válka s sebou přinesla i rozpad soudního systému. Somálcům tedy v řadě oblastí nezbylo, než se vrátit k místním formám řešení konfliktů: různým formám světského, zvykového nebo islámského práva. V Puntlandu a Somalilandu byly vybudovány nové soudní systémy pod dohledem místních vlád, v případě Somálské prozatímní vlády (TSG) byly základy nového soudního systému dojednávány většinou na různých mezinárodních konferencích. Přes různé politické rozdíly mají zmíněné soudní systémy některé základní prvky společné: a) ústavu, která potvrzuje precedenci islámského práva (šaríi), přestože v praxi je šaría uplatňována především ve věcech osobního statusu jako manželství, rozvod, dědictví atd., b) třístupňový soudní systém zahrnující nejvyšší soud, odvolací soudy a soudy první instance, c) civilní zákony, které byly v platnosti před pučem, kterým se dostal k moci Barre.

Vzestup a pád ICU, etiopská intervence a prozatímní vláda (2006–2009).

Na počátku 21. století se objevily nové pokusy o vytvoření centrální vlády. V roce 2000 byla ustanovena Somálská prozatímní národní vláda (Transitional National Government, TNG), v roce 2004 se pak jejím následovníkem stala Somálská prozatímní vláda (Transitional Federal Government, TFG).  Jako opozice se zformoval Svaz islámských soudů (Islamic Court Union, ICU). Tato organizace položila své základy již před rokem 2000, kdy se spojilo několik místních soudů v Mogadišu za účelem uplatňování společné autority. Vliv Svazu postupně rostl, v Mogadišu se stal opozicí vůči místním warlordům. Ti se spojili do Spojenectví pro obnovu míru a proti terorismu (Alliance for the Restoration of Peace and Counter-Terrorism, ARPCT). Mezi oběma uskupeními vypukly v roce 2006 boje. Svaz islámských soudů, těžící z větší podpory místních obyvatel i z podpory zahraničních islamistů brzy získal převahu. Ovládl Mogadišu a postupoval dále do venkovních oblastí. Do konce roku 2006 ovládl většinu oblastí v centru a na jihu země. Na dobytých územích Svaz záváděl důsledné uplatňování islámského práva šaría.  Situace se radikálně změnila, když na žádost TFG došlo k intervenci zahraničních sil. Do bojů se zapojila etiopská armáda, mírové jednotky Africké unie, vzdušnou podporu poskytla americká armáda. Svaz islámských soudů se ocitl v defenzívě.  Dne 8. ledna 2007, v době bitvy o Ras Kamboni, prezident a zakladatel TFG Abdullahi Yusuf Ahmed, bývalý plukovník somálské armády a vyznamenaný válečný hrdina, poprvé od svého zvolení do úřadu vstoupil do Mogadiša. Vláda se tak ze svého přechodného sídla v Baidoa přesunula do Villa Somalia v Mogadišu. Tato událost byla významným mezníkem v občanské válce, poprvé od roku 1991 měla centrální vláda pod kontrolou většinu země.  ICU se sice rozpadl, ale zanechal po sobě několik menších militantních uskupení, především Aš-Šabáb. Tato uskupení pokračovala v boji proti TFG a zahraničním jednotkám. V letech 2007 a 2008 Aš-Šabáb zaznamenal několik významných vítězství a získal kontrolu nad některými městy v jižním a centrálním Somálsku. Na konci roku 2008 dobyl Aš-Šabáb dřívější provizorní sídlo centrální vlády Baidou, ne však Mogadišu. V lednu 2009 se etiopská armáda pod tlakem Aš-Šabábu a dalších milic stáhla a na podporu TSG zůstaly pouze nedostatečně vyzbrojené mírové jednotky Africké unie.  Kvůli nedostatku finančních a lidských zdrojů, embargu na dovoz zbraní a netečnosti mezinárodní komunity byl prezident Yusuf Ahmed nucen požádat Puntland o vyslání několika tisíc vojáků do Mogadišu na podporu centrální vlády. Vláda autonomního regionu prezidentovi vyhověla, ale úbytek takového množství bezpečnostních sil zanechal oblast zranitelnou vůči pirátství a teroristickým útokům.  Dne 29. prosince 2008 prezident Abdullahi Yusuf Ahmed rezignoval na svou funkci. Ve své řeči, přenášené státním rozhlasem, vyjádřil lítost, že se nepodařilo ukončit sedmnáctiletý válečný konflikt v zemi, k čemuž se jeho vláda zavázala. Obvinil také mezinárodní společenství z nezájmu a nedostatečné podpory. Oznámil, že jeho nástupcem v úřadě se v souladu s prozatímní ústavou stane mluvčí parlamentu Jama Ali Jama.

Koaliční vláda.

Mezi 31. květnem a 9. červnem 2008 probíhala na neutrální půdě v Džíbútí jednání mezi zástupci federální vlády a umírněnými islamisty z Aliance pro znovu-osvobození Somálska (Alliance for the Re-liberation of Somalia, ARS). Zprostředkovatelem byl bývalý Zvláštní vyslanec OSN pro Somálsko Ahmedou Ould-Abdallah. Konference skončila dohodou o stažení etiopských sil ze Somálska výměnou za ukončení nepřátelství mezi ARS a vládou. Parlament následně rozšířil počet míst na 550, aby přijal zástupce ARS. Novým prezidentem byl zvolen bývalý vůdce ARS, Sheikh Sharif Sheikh Ahmed. Ten následně jmenoval premiérem Omara Abdirashida Aliho Sharmarkeho, syna bývalého prezidenta Abdirashida Aliho Sharmarkeho, zavražděného při Barreho puči v roce 1969.  S pomocí malého množství jednotek Africké unie zahájila koaliční vláda v únoru 2009 protiofenzívu vůči islamistickým rebelům. Aby upevnila svojí pozici, vláda vytvořila alianci se zbytky bývalého ICU (nyní členy ARS) a Ahlu Sunna Waljama'a, umírněnými súfijskými milicemi.  Během příměří v březnu 2009 koaliční vláda oznámila, že je ochotná ustoupit rebelům a implementovat islámské právo šaría do státního soudního systému. Boje v centrální a jižní části země však nadále pokračovaly. Vláda postupně ztrácela kontrolu nad situací. V době abdikace prezidenta Yusufa Ahmada v prosinci 2008 centrální vláda kontrolovala až 70 % území na jihu a v centru země, během roku 2009 však tento podíl klesl až ke 20 %.

Nová válka v Somálsku (2009–současnost).

Po krachu příměří z března 2009 se začaly islámské milice připravovat na novou ofenzívu proti vládním jednotkám a jejich zahraničním spojencům. 7. května zahájil Aš-Šabáb a jeho islamističtí spojenci spojenci útok proti pozicím vládních jednotek v Mogadišu. Do 14. května, kdy hlavní boje utichly, se rebelům podařilo ovládnout většinu města, vládu se jim však svrhnout nepodařilo. S menšími přestávkami ve městě docházelo k přestřelkám až do srpna. 16. května Aš-Šabáb dobyl strategické město Jowhar, čímž přerušil koridor spojující Mogadišu se zbytkem centrálního Somálska. 5. června dobyl Aš-Šabáb po krvavé bitvě Wabho. 19. června mluvčí prozatímního parlamentu Adan Mohamed Nuur Madobe oznámil, že vládní vojska jsou na pokraji porážky. Vláda vyhlásila výjimečný stav a požádala okolní státy (Keňu, Etiopii, Džíbútí a Jemen) o okamžitou vojenskou pomoc. Aš-Šabáb oznámil, že bude bojovat proti jakýmkoli zahraničním jednotkám. Útoky vůči keňským cílům pohrozila i Al-Káida. Během června navíc dezertovalo několik bývalých vojenských velitelů ICU, kteří po dohodě z Džíbútí bojovali na straně centrální vlády.  6. července rebelové dali vládním jednotkám pětidenní ultimátum na složení zbraní. Ultimátum bylo odmítnuto.  17. července 2009 došlo k únosu dvou francouzských občanů, kteří dělali poradce centrální vládě. Francie v odpověď vyslala k pobřeží Somálska svoje armádní jednotky. Jeden z rukojmích po měsíci uprchl, osud druhého není znám.  K významnému zvratu došlo v říjnu 2009, kdy vypukly boje mezi dvěma hlavními rebelskými frakcemi Aš-Šabábem a Hizbul Islam. Příčinou byly spory o kontrolu nad strategickým přístavem Kismaayo. Těžké boje mezi oběma frakcemi trvaly celý říjen a odehrávaly se převážně na jihu země. Obě frakce byly nuceny stáhnout část svých sil z Mogadiša a situace ve městě se zklidnila. Boje pokračovaly s různou intenzitou i celý následující rok. Aš-Šabáb postupně vytlačil protivníka z jeho bašt a zbylé bojovníky přesvědčil, aby posílili jeho řady. Splynutí bylo potvrzeno 20. prosince 2010, kdy se poslední vůdci Hizbul Islam vzdali jednotkám Aš-Šabábu a oznámili rozpuštění organizace.  Centrální vláda a její spojenci využili mezidobí k nabírání sil. V listopadu 2010 nastoupila do úřadu nově zvolená technokratická vláda, která ihned začala s reformami. K nejdůležitějším patřilo zavedení pravidelných měsíčních výplat služného vládním vojákům a zavedení biometrického registru pro bezpečnostní síly. Počátkem roku 2011 převzaly vládní jednotky iniciativu. Počet afrických mírových jednotek v rámci mise AMISOM dosáhl 9000. Islamistické milice byly postupně vytlačovány z Mogadišu, vládní jednotky postupovaly i na venkově. 6. srpna bylo dokončeno osvobozování Mogadiša, svědci potvrdili stahování rebelských jednotek z města směrem k Baidoe. 4. září keňské námořnictvo odřízlo Kismaayo z moře. 28. září zahájily vládní jednotky s podporou keňské armády a jednotek AMISOM pozemní útok na město. Po několikadenních bojích bylo Kismaayo dobyto, čímž Aš-Šabáb přišel o poslední větší město pod svou kontrolou.  V říjnu 2011 zahájily somálská a keňská armáda společnou operaci proti islamistickým milicím v jižních oblastech země. Keňské jednotky byly v červnu 2012 formálně začleněny do AMISOM. Boje mezi vládními jednotkami a islamistickými rebely stále pokračují. Islamisté stále kontrolují rozsáhlé venkovní oblasti v centrální části země. Aktuální situace je vidět na přiložené, průběžně aktualizované mapce.

Občanská válka v Somálsku je stále trvající válečný konflikt. Boje započaly v roce 1991, když ozbrojená klanová opozice svrhla režim diktátora Muhammada Siada Barreho. V nastalém mocenském vakuu začaly bojovat o moc různé frakce. Selhala i intervence ze strany Organizace spojených národů, mírové jednotky se v roce 1995 ze země po třech letech stáhly. Následovalo období decentralizace charakterizované v řadě oblastí návratem ke kmenovým a náboženským zákonům, stejně jako vznikem řady autonomních oblastních vlád především v severní části země. Počátkem 21. století se objevily první pokusy o vytvoření nové federální vlády, které vyvrcholily vytvořením Somálské prozatímní vlády (Transitional Federal Government, TSG) v roce 2004. V roce 2006 zahájila TFG, za pomoci etiopské armády, ofenzívu proti Svazu islámských soudů (Islamic Court Union, ICU), který kontroloval velká území na jihu země. ICU se následně rozpadl a zanechal po sobě několik menších, ale radikálnějších uskupení, především Aš-Šabáb. Od té doby pokračovaly boje mezi těmito uskupeními a somálskou vládou podporovanou spojenci z mise Africké unie AMISOM o kontrolu jižních území. Spojená ofenzíva vládních jednotek a jejich afrických spojenců z roku 2011 vytlačila islámské milice z klíčových bašt a byla tak pravděpodobně rozhodujícím milníkem ve válce proti radikálním islamistům.

La guerre civile somalienne a commencé, selon les sources, au mois d' avec l'éclatement de violences tribales contre le président Siad Barre, ou le avec la chute de ce dernier et l'effondrement de l'État somalien. Ce dernier ne s'est jamais relevé et la guerre civile est toujours en cours aujourd'hui.


Klubová kariéra.

V Polsku hrál za kluby Rozwój Katowice a Górnik Zabrze.  V prosinci 2012 přestoupil za odhadovanou částku 3,5 milionu eur z Górniku do německého Bayeru Leverkusen, kde podepsal smlouvu od 1. ledna 2013 do léta 2018.  Před sezónou 2013/14 byl zapůjčen na hostování do celku FC Augsburg, kde debutoval 21. září 2013 v utkání šestého kola německé Bundesligy proti Hannoveru 96 (prohra 1:2, šel na hřiště v 90. minutě). První gól vstřelil v následujícím sedmém ligovém kole 27. září 2013 proti hostující Borussii Mönchengladbach, dostal se na hrací plochu v 76. minutě a v 88. minutě skóroval a zajistil tak Augsburgu bod za konečnou remízu 2:2. Byl to jeho vůbec první gól v Bundeslize.  V létě 2014 odešel na další hostování, tentokrát do nizozemského AFC Ajax. V roce 2015 do Ajaxu přestoupil a střelecky se mu dařilo, byl produktivní. V srpnu 2016 přestoupil do italského prvoligového klubu SSC Neapol, vicemistra Serie A 2015/16.

Reprezentační kariéra.

Arkadiusz Milik hrál za polské mládežnické reprezentační výběry U17, U19 a U21.  V A-týmu Polska debutoval 12. října 2012 pod trenérem Waldemarem Fornalikem v přátelském utkání s Jihoafrickou republikou (výhra Polska 1:0, Milik nastoupil v průběhu druhého poločasu za stavu 0:0). První gól v A-týmu vstřelil 14. prosince 2012 v přátelském zápase s Makedonií, kde ve 12. minutě otevíral skóre střetnutí (Polsko nakonec vyhrálo 4:1).  11. října 2014 se podílel vítězným gólem na historické výhře 2:0 nad Německem (úřadující mistr světa) v kvalifikaci na EURO 2016. Pro Polsko to byla premiérová výhra, zdařila se až na 19. pokus ve vzájemných zápasech (do té doby bilance 12 proher a 6 remíz). Němci prohráli v některé z kvalifikací po 33 zápasech, naposledy poznali porážku v roce 2007 (0:3 v Mnichově s Českou republikou).  Trenér Adam Nawałka jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii.

Arkadiusz Milik [arkadyjuš milik] (* 28. února 1994, Tychy, Polsko) je polský fotbalový útočník a reprezentant, který v současné době hraje v klubu SSC Neapol.

Arkadiusz Krystian Milik, né le à Tychy, est un footballeur international polonais qui évolue au poste d'attaquant au SSC Naples.


Popis.

Ušatce jsou stromy, často mohutné, s dvakrát sudozpeřenými listy. Druh "Enterolobium schomburgkii", rostoucí v nížinných deštných lesích, dorůstá výšky až 50 metrů. Listy jsou složeny z mnoha párů drobných lístků. Na řapíku je přítomna nektáriová žlázka. Květenství jsou úžlabní kulovité hlávky, buď jednotlivé nebo uspořádané v hroznech. Kalich je zvonkovitý, s 5 krátkými zuby. Koruna je nálevkovitá, s 5 laloky. Tyčinek je mnoho a jsou na bázi srostlé v trubičku. Semeník je přisedlý, s nitkovitou čnělkou, a obsahuje mnoho vajíček. Plod je nepukavý, tvrdý, ledvinovitě prohnutý nebo až do kruhu charakteristicky stočený.  Zástupci rodu ušatec jsou listy, žlázkami na řapících, květenstvími i stavbou květů podobné rodu albízie ("Albizia"). Odlišují se zejména nápadně tvarovanými plody.

Rozšíření.

Rod "Enterolobium" zahrnuje 10 druhů. Je rozšířen výhradně v tropické Americe od jižního Mexika a Antilských ostrovů po Argentinu. Druh "Enterolobium cyclocarpum" je dnes pěstován v tropech celého světa.

Taxonomie.

V taxonomii čeledi bobovité je rod "Enterolobium" řazen do podčeledi "Caesalpinioideae" a do tribu "Ingeae". Dříve byl součástí podčeledi "Mimosoideae" (resp. samostatné čeledi "Mimosaceae"), která byla v roce 2017 vřazena do podčeledi "Caesalpinioideae". Mezi blízce příbuzné rody náleží dle výsledků molekulárních studií např. "Albizia", "Inga" a "Samanea".

Význam.

Ušatec "Enterolobium cyclocarpum" se hojně pěstuje zejména v tropické Americe jako stínící strom podél cest, na farmách a podobně. Dřevo je odolné proti vodě a slouží k výrobě kánoí a také v truhlářství. Semena obsahují asi 36 % bílkovin a slouží jako krmivo pro dobytek. Třísloviny z kůry jsou používány v koželužství. Tento druh má využití i v místní medicíně.

Ušatec ("Enterolobium") je rod tropických stromů z čeledi bobovité ("Fabaceae"). Jsou to často mohutné stromy s dvakrát zpeřenými listy a kulovitými květenstvími, nápadné zejména spirálovitě stočenými dřevnatými lusky. Vyskytují se v počtu asi 10 druhů v tropické Americe. Ušatec "Enterolobium cyclocarpum" je mohutný strom se širokou deštníkovitou korunou, pěstovaný jako stínící dřevina i v jiných oblastech tropů. Druh "Enterolobium schomburgkii" náleží mezi nejvyšší stromy jihoamerického pralesa.

Enterolobium est un genre de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae", sous-famille des "Mimosoideae", originaire d'Amérique, qui comprend 13 espèces acceptées.