Dřívější sňatky.

Byla již dvakrát vdaná, nejdříve za pohledného pilota od námořnictva Winnfrieda Spencera, s nímž se v roce 1927 rozvedla, a v době, kdy se seznámila s Eduardem, byla ženou makléře Ernesta Simpsona, který kvůli ní opustil ženu a dítě. Wallis byla velice společenská, znamenitě ovládala tanec, účastnila se mnoha společenských akcí – a měla též značné finanční nároky.

Vztah s princem Eduardem VIII..

Princ Eduard se s ní seznámil v uzavřené společnosti, kde jej zaujala tím, že na jeho účet pronesla jízlivou poznámku, na což nebyl jako následník trůnu vůbec zvyklý. Ernest a Wallis Simpsonovi náleželi 10. ledna 1931 k vybrané skupince hostů na venkovském sídle lady Furnessové, kde se Wallis opět setkala s Eduardem. Princ Eduard na ni jako muž nijak nezapůsobil, zato ji však velmi zaujal lesk a sláva britské koruny. Od té doby byli Simpsonovi zváni do Eduardovy společnosti.  Edwardovy vzpomínky na první setkání.  "Edward ve svých pamětech vzpomíná, že Wallis byla při prvním setkání nachlazená, a když se jí zeptal, zda nepostrádá americké ústřední topení, odpověděla:" ""Je mi líto, pane, ale zklamal jste mne."" ""Proč?"" ""Všichni se ptají amerických žen, které přijely do vaší země, na totéž, doufala jsem, že Princ z Walesu bude originálnější." "Edward později napsal: "Wallis byla a stále je složitá a neuchopitelná a od první chvíle, kdy jsem ji viděl, jsem ji vnímal jako nejnezávislejší bytost, jakou jsem potkal.""  Eduard postupně Wallis propadal, řečeno slovy jeho oficiálního životopisce, byl na ní „otrocky závislý“. Došlo to tak daleko, že ji chtěl představit jako svou nastávající manželku rodičům, králi Jiřímu V. a královně Marii. Ti Wallis nevzali vůbec na vědomí a se sňatkem se stále ještě vdanou a předtím již jednou rozvedenou ženou striktně nesouhlasili (ve třicátých letech minulého století rozvod zdaleka nebyl běžnou záležitostí, jako je dnes). Eduard si ovšem nedokázal život bez ní představit. 20. ledna 1936 Jiří V. zemřel a Eduard se stal králem. Wallis se však nechtěl vzdát.

Rozvod druhého manželství a svatba s Eduardem.

Na podzim roku 1936 se Wallis rozvedla s Ernestem Simpsonem, přičemž podmínkou rozvodu bylo, že se půl roku nesmí stýkat s jinými muži. Eduard ještě na rady ostatních provedl poslední pokus jak legalizovat Wallis jako svou manželku – morganatické manželství – tzn. že Wallis by nebyla korunována za královnu Anglie (měla by pouze titul vévodkyně nebo hraběnky ) a také případné děti by byly vyloučeny z nástupnictví. Eduard přednesl návrh na tento sňatek předsedovi vlády Stanleymu Baldwinovi, ale návrh nebyl přijat. Eduard byl postaven před těžké rozhodování: Wallis, nebo panování. Rozhodl se jednoznačně: 11. 12. 1936 abdikoval. Prvním činem nového krále Jiřího VI. bylo udělení titulu „vévoda z Windsoru“ svému odstupujícímu bratru Edwardovi.  Dne 3. června 1937 se na zámku Candé ve Francii Wallis (41 let) a Eduard (43 let) vzali. Svatbou získala Wallis titul vévodkyně z Windsoru. Manželství zůstalo bezdětné.

Další život a smrt.

Svůj další život prožili ve Francii s několika návštěvami Anglie.  V tisku i literatuře se spekuluje o jejím románku s Jimmym Donahuem, který trval čtyři roky - od roku 1950 do roku 1954. V době, kdy se seznámili, byli spolu Edward a Wallis 13 let, Wallis bylo 53 a Jimmymu 34 let. Vytvořili nerozlučnou trojici, která navštěvovala společně noční kluby. Jimmy pocházel z rodu Woolworthů, který byl v Americe slavnější než titul Windsor; pár v té době také finančně zaštiťoval, byly to dárky, dovolené, automobily, zahraniční cesty, klenoty. Bylo o něm známo, že je promiskuitní homosexuál, proto nikdo nevěřil ve vážnost jeho vztahu s vévodkyní. Po čtyřech letech se Jimmy vrátil ke svému způsobu života, holdoval stále více alkoholu a drogám a v roce 1966 zemřel na předávkování. Téma zpracoval Christopher Wilson v knize "Dancing With The Devil: The Windsors and Jimmy Donahue".  Vévoda zemřel roku 1972 na rakovinu plic, vévodkyně ho přežila o 14 let. Po smrti manžela předala vévodkyně pravomoci své francouzské právničce, Suzanne Blumové, přezdívané "Maitre Blum". Zajímavý vztah mezi nimi je popsán v knize Caroline Blackwoodové "The Last of the Duchess." Kniha byla napsána v roce 1980, publikována však až po smrti Blumové roku 1995. Vévodkyně trpěla arteriosklerózou, v roce 1980 ztratila schopnost řeči a konec života strávila na lůžku, v izolaci, nepřijímala návštěvy. Zemřela 24. dubna 1986 ve svém domově v Bois de Boulogne v Paříži. Byla pohřbena vedle Eduarda 29. dubna 1986 ve Frogmore House ve Windsoru v Berkshiru v Anglii.

Ve filmu.

Wallisová byla předmětem hereckého ztvárnění v mnoha filmech:

V módě.

"S útlou postavou, neobdařená vnadami, poutala vždy pozornost, vtipem, smíchem, oblečením. U jména „Wallis" zůstává provždy rovnítko pro prvotřídní šarm a nadčasovou eleganci. Za pomoci návrháře Mainbochera se jí podařilo vytvořit osobitý inspirativní styl. Stylové oblečení vévodkyně z Windsoru (mezi další oblíbené návrháře patřili Givenchy a Marc Bohan) bylo vždy ideálním diskrétním pozadím pro nádherné šperky, z nichž většina byla darem vévody z Windsoru. Desetkrát za sebou se vévodkyně z Windsoru dostala na seznam nejlépe oblékaných žen světa."

Wallis, vévodkyně z Windsoru (rozená Bessie Wallis Warfieldová, později Spencerová, poté Simpsonová; 19. června 1896 – 24. dubna 1986) byla příslušnice americké prominentní vrstvy. Proslavila se svým sňatkem s britským vévodou z Windsoru, dříve králem Eduardem VIII., kterého tak okouzlila, že kvůli ní 11. prosince 1936 abdikoval.

Wallis Simpson (auparavant Wallis Spencer, née Bessie Wallis Warfield ; – ), duchesse de Windsor, fut l'épouse américaine du prince Édouard, duc de Windsor, anciennement roi du Royaume-Uni et empereur des Indes sous le nom d'Édouard VIII.


Popis.

Jejich velikost kolísala mezi drobnými formami o délce několika decimetrů až k obřím formám velikosti dnešních velryb ("Shonisaurus", délka až 23 m). V roce 2018 byla zveřejněna studie o obří čelisti ichtyosaura objevené v Anglii, na jejímž základě bylo určeno, že tito obří jedinci dosahovali délky až kolem 26 metrů. Moderní výzkum histologie a anatomie ichtyosauřích obratlů ukazuje, že jejich tvarová variabilita byla velká, a že také rychlost jejich růstu byla velmi vysoká. Některé výzkumy naznačují, že tito mořští plazi mohli být homoiotermní (udržovali si tedy stálou tělesnou teplotu).

Historie objevů.

Fosílie těchto pravěkých tvorů byly objeveny nejpozději již v roce 1699 ve Walesu, vědecky rozpoznány však byly až počátkem 19. století. První kompletní kostru ichtyosaura odkryla britská amatérská sběratelka fosílií Mary Anningová v roce 1811. Fosilie ichtyosaurů byly objeveny na mnoha místech světa, včetně například Indie. Ukazuje se také, že v rámci popsaných druhů existuje velká míra variability a tvarové rozmanitosti jednotlivých kosterních elementů (například u kostry zadních končetin), proto je třeba být opatrný při stanovování nových druhů. Biodiverzita skupiny mohla být ve skutečnosti poněkud menší.

Paleobiologie.

Ve fosilní kosti zhruba 183 milionů let starého ichtyosaura byly údajně objeveny biomolekuly typu cholesterolu a kolagenu. Výzkumy také ukázaly, že ichtyosauři často procházeli tělesným zraněním rozpoznatelným na jejich fosilní kostře, přičemž tyto paleopatologie jsou nejčastěji objevovány u jurských druhů. V roce 2018 byl oznámen objev několika raně jurských ichtyosauřích embryí v anglickém Yorkshiru. Ukazuje se také, že ocasní ploutev ichtyosaurů mohla být ve skutečnosti mnohem výraznější, než jak byla dosud na paleo-rekonstrukcích zobrazována. Nevyřešenou otázkou zůstává, jak se tito mořští plazi zbavovali přebytečné soli v těle. Pravděpodobně měli k tomuto účelu vyvinuty speciální vnitřní tělní orgány (solné žlázy). Výzkum patologií na fosilních kostech 41 jedinců rodu "Temnodontosaurus" ukázal, že tito draví ichtyosauři zřejmě často zápasili a způsobovali si při vnitrodruhových soubojích četná zranění na lebce, hrudním koši apod.

Ichtyosauři ("rybí ještěři") nebo česky ryboještěři byli skupinou značně přizpůsobených vodních plazů, kteří žili v mořích a oceánech po většinu druhohorní éry (asi před 245 až 90 miliony let). Jejich charakteristickým znakem byl hydrodynamický tvar těla, značně podobný dnešním delfínům a většině ryb. Díky tomu byli ryboještěři rychlými a obratnými plavci, dokázali se pohybovat rychlostí až kolem 40 km/h. Evoluce této skupiny mořských plazů byla velmi rychlá až překotná - jejich biodiverzita byla od začátku značně vysoká.

L'ordre des Ichthyosauria (du grec "ιχθύς" signifiant « poisson » et "σαύρος" signifiant « lézard ») regroupe des vertébrés tétrapodes jadis rattachés à la classe des reptiles. Ils ont vécu du Trias inférieur au Crétacé supérieur.


Popis automobilu.

Jedná se o jediné BMW s motorem uprostřed, které se prodávalo veřejnosti. Poprvé bylo představeno na Pařížském autosalonu. Na vývoji vozu se spolupracovalo s automobilkou Lamborghini. Z plánované výroby v Itálii sešlo a typ M1 se nakonec montoval ve Stuttgartu. Pohání ho tříapůllitrový šestiválec. Motor má čtyři ventily na válec. Dosahuje výkonu 204 kW. Maximální rychlost automobilu je 260 km/h. Podvozek byl tvořen příhradovým rámem s nezávislým zavěšením všech kol. V interiéru se nacházela sedadla Recaro, tříramenný volant, klimatizace, elektricky ovládaná okna a zpětná zrcátka.

Závodní kariéra.

Pro závody upravovala firma Procar tento vůz a přeplňovaný motor dosahoval výkonu 634 kW. Tyto speciály byly homologovány pro skupinu 4. Vzhledem k popularitě byl vytvořen i vlastní seriál Procar BMW M1 Championship. V něm se utkávali jezdci Formule 1 s identickými vozy. V roce 1979 vyhrál sezónu Niki Lauda a o rok později Nelson Piquet. Po dvou letech byl pohárový šampionát ukončen.  Pro jeden závod 24 hodin Le Mans byl BMW M1 Procar barevně upraven umělcem Andy Warholem. Tento vůz skončil v závodě šestý.

V rallye.

Bernard Darniche se rozhodl jeden exemplář přestavět na rallyeový speciál skupiny B. Poprvé se automobil představil na Rally du Var 1980, ale na předních pozicích závodil až na Tour de Corse - Rallye de France 1982. Automobil byl postaven pro závodění na asfaltových soutěžích a tak se na šotolinových příliš neobjevoval.  Na podvozku byl připevněn trubkový rám, který nesl celou plastovou karoserii. Původní sériový motor byl upraven na konečných 315 kW. Vůz měl elektronické zapalování Magneti Marelli. Objem motoru byl 3498 cm a celková hmotnost vozu byla okolo jedné tuny.

Budoucnost.

V dubnu 2008 vystavovala automobilka koncept nového BMW M1 Homage jako showcar k příležitosti 30. výročí výroby prvního BMW M1. Design opět vytvořil Giugiaro.

BMW M1 (interní označení BMW E26) je supersportovní automobil, který v letech 1978 až 1981 vyráběla německá automobilka BMW. Vyráběl se pouze jako dvoudveřové kupé s motorem uprostřed a pohonem zadních kol. Jednalo se o první BMW s označením sportovní divize M. Design vytvořil Giorgetto Giugiaro. Sports car International prohlásila BMW M1 za desátý nejlepší sportovní vůz sedmdesátých let. Celkem bylo vyrobeno 456 vozů.

La BMW M1 ou BMW E26 est une voiture de sport GT du constructeur automobile allemand BMW-BMW M. Produite de 1978 à 1981, elle est, de par son palmarès en compétition, malgré son échec commercial, une des voitures de sport les plus mythiques de son temps.


Historie.

Wunsiedel je prvně připomínán roku 1163, kdy zde měl sídlo ministeriál Adelbertus, nebo Albrecht. Název města je pravděpodobně složeninou slov "wunne" = země lesů a luk a "sedel" = šlechtické sídlo. V roce 1285 obdržel Wunsiedel purkrabí Bedřich III. z Norimberka jako léno od císaře Rudolfa I. Habsburského. Roku 1326 byla Wunsiedelu propůjčena městská práva, která byla v roce 1328 potvrzena císařem Ludvíkem Bavorským. Ve středověku byl Wunsiedel významným střediskem těžby cínu. Od roku 1613 byl Wunsiedel centrem Šestizemí. Hlavnímu úřadu ve Wunsiedelu byly podřízeny úřady v Hohenbergu, Weißenstadtu, Kirchenlamitz, Selbu a Thiersteinu. Do roku 1792 náleželo město k Bayreuthskému knížectví. Mezi lety 1792 až 1806 bylo pod pruskou správou, a poté bylo až do roku 1810 obléháno napoleonskými vojsky. V roce 1810 přešel Wunsiedel do správy Bavorského království. Požáry v letech 1476, 1547, 1607, 1636, 1644, 1646, 1657 a 1731 zasáhly, a významně poničili všechny části města. Po posledním velkém požáru v roce 1834, kdy byly zničeny skoro dvě třetiny města, získalo město svou nynější klasicistickou tvář.  Wunsiedel proslul smutečními pochody, které se od 90. let 20. století konaly ve městě v srpnu a mířily k hrobu Rudolfa Hesse. I když Bavorský správní soud a Spolkový ústavní soud "vzpomínkový pochod" povolily, protestovalo proti němu v roce 2004 ve Wunsiedelu asi 4 500 demonstrantů. V roce 2005 byl pochod zakázán všemi nadřazenými soudy.

Průmysl.

Ekonomiku města značně ovlivňuje oděvní průmysl, výroba skla a porcelánu, zpracování kamene a stavební průmysl. Oblíbeným vývozním artiklem je bylinný lék Sechsamtertropfen. Míra nezaměstnanosti je 7,6%, což je srovnatelné s bavorským průměrem.

Místní části.

Město má 30 místních částí, jimiž jsou:

Wunsiedel je správním střediskem bavorského zemského okresu Wunsiedel im Fichtelgebirge. Leží ve Smrčinách, v údolí nad řekou Röslau. Ve Wunsiedelu se nachází okresní úřad, finanční úřad, geodetický úřad, obvodní soud a ředitelství okresní policie.

Wunsiedel est une ville allemande située en Bavière en Haute-Franconie. Elle se trouve dans les montagnes Fichtelgebirge au pied du Plateau de Kösseine. Wunsiedel est le siège du district du même nom.


Historický vývoj.

Růst komunistické moci v Bulharsku.

V září 1944 svrhli příslušníci partyzánů a členové politického uskupení "Vojenský svaz", sjednocení do takzvané "Vlastenecké fronty", carský režim a oficiálně obnovili v zemi demokracii. To ale již od počátku neodpovídalo zcela pravdě – nový režim začal postupovat proti odpůrcům ještě tvrději, než ten původní. Stovky lidí, domnělí i skuteční viníci, byly zastřeleny bez soudu a tato proklamovaná „očista veřejného života“ tak měla spíše charakter odplaty. Ministerstvo vnitra pod vedením komunisty Antona Jugova rozpustilo policejní složky a zřídilo nové policejní orgány, v nichž měli hlavní slovo bývalí partyzáni. Dodatečným vládním nařízením byla řada nevyjasněných vražd a jiných zločinů částečně legalizována. Přes množství zločinů, které příslušníci carského režimu za války páchali, se rozsah rozsudků jevil jako přemrštěný a probíhající v příliš velkých rozměrech. Vzhledem k tomu, že vedení Bulharské strany práce (neboli komunistů) nadále sídlilo v Moskvě, je pravděpodobné, že k procesům s příslušníky bývalého režimu dal podnět Sovětský svaz a za jeho podpory byla očista státu také uskutečněna.  Spolu s tím došlo v hospodářství k výraznému posílení státního sektoru znárodněním některých bank, stejně jako lodní a částečně i silniční dopravy. Zároveň proběhla konfiskace německého majetku, rozsáhlejších dolů a strojírenských závodů. V zájmu nastoupení pozdější kolektivizace a získání hlasů pro komunisty byla pozemkovou reformou přerozdělena část konfiskacemi získané půdy zhruba 130 000 rodinám. Vzhledem k nevelkému státnímu pozemkovému fondu (většina půdy již byla v této době majetkem drobnějších rolníků a nebyla zabavena státem) dostala každá rodina pouze zhruba jeden hektar. Za pomoci vykonstruovaných procesů nadále komunisté upevňovali moc v zemi. Oběťmi této snahy o získání moci byli například ministr obrany Damjan Velčov.

Zahraniční postavení Bulharska ke konci druhé světové války.

Brzo po převratu se Bulharsko v zájmu zajištění výhodnějších mírových smluv zapojilo do války proti Třetí říši. Spolu s dalšími vojsky na východní frontě postoupila bulharská armáda z Makedonie jižním a středním Srbskem. Po bojích na Drávě pronikla bulharská vojska do jižního Maďarska a Slovinska. Na počátku května 1945 dosáhli bulharští vojáci Rakouska a o pár dní později byla již Německem podepsána kapitulace – druhá světová válka tak skončila.  Přes tyto zásluhy nebyl Bulharsku přiznán status země bojující proti nacistickému Německu a Bulharsko okupovala Rudá armáda. Země se tak postupně spolu s vývojem zahraniční i vnitřní politické situace dostávala do sovětské sféry vlivu. Díky boji proti Třetí říši se podařilo Bulharsku udržet všechna území, která mělo k 1. lednu 1941. Území získaná od Jugoslávie (Makedonie) a Řecka (západní Thrákie) muselo tedy vrátit, smělo si však ponechat jižní Dobrudžu, která předtím byla od balkánských válek součástí Rumunska. Vzhledem ke spojenecké smlouvě odmítla Jugoslávie požadavky na jakékoliv válečné reparace, na druhé straně ovšem muselo Bulharsko zaplatit 45 000 000 dolarů (v surovinách a zemědělských výrobcích) Řeckému království.

Upevnění moci komunistické strany.

V souvislosti se zostřením mezinárodním vztahů po vyhlášení Trumanovy doktríny o boji za demokracii proti komunistickým povstalcům a režimům došlo k definitivnímu rozdělení Evropy na dvě části – západní (demokratický) a východní (totalitní a komunistický) blok. Spolu s tím vykrystalizoval vývoj i v Bulharsku, kde byla po referendu z roku 1946 zrušena monarchie a vyhlášena republika. Komunisté pomocí s velkou pravděpodobností vykonstruovaných spiknutí a dalším znárodňováním průmyslu získávali moc v zemi. Roku 1947 byla politická opozice úplně zničena. Nikola Petkov, vůdce jedné z agrárnických stran, byl postaven před soud a přes absurdní obvinění odsouzen a v září 1947 popraven. Jeho strana byla rozpuštěna a zakázána. Prokomunističtí agrárníci se zřekli původního programu své strany a přijali za vlastní program komunistický. Sociální demokraté byli donuceni ke sloučení s komunisty a zbytek stran se formálně rozpadl. V prosinci 1947 bylo na základě nové ústavy Bulharsko nazváno lidovou republikou. Vůdčí osobností bulharských komunistů a nejmocnějším mužem státu se stal Georgi Dimitrov, od roku 1945 předseda vlády.

Období stalinismu.

Po svém ustanovení se režim zaměřil na kontrolu obecného a kulturního života. Ustavil síť organizací (např. odbory) závislých zcela na komunistické straně, ve kterých bylo pro danou společenskou skupinu v zásadě povinné členství. Dalším krokem bylo získání vlivu nad církví. To se režimu podařilo vytvořením bulharského patriarchátu a zpřetrháním jeho kontaktů se všemi ostatními církvemi kromě ruské. V kultuře se režim projevil snahou o vymýcení „"úpadkových žánrů"“ a zavedením socialistického realismu jako dominantního uměleckého směru.  Po smrti Dimitrova v roce 1949 převzal vedoucí postavení Vasil Kolarov a po něm Vălko Červenkov. S rostoucí mocí komunistické strany ve státě se prohlubovala i závislost země na Sovětském svazu – zatímco Dimitrov se těšil i podpoře veřejnosti a Kolarov se prezentoval jako jeho nástupce a „druh“, záviselo postavení později nastoupivšího Červenkova již hlavně na vůli Moskvy. Stát se také postupně zapojoval do Východního bloku – V letech 1947 a 1948 došlo k uzavření smluv s Jugoslávií, Polskem, Maďarskem a dalšími komunistickými zeměmi. O rok později se Bulharsko stalo členem Rady vzájemné hospodářské pomoci (RVHP) a roku 1955 se připojilo k Varšavské smlouvě. Z druhé strany byly velmi špatné vztahy s nekomunistickými zeměmi, především s bulharskými sousedy Řeckem (podpora komunistických povstalců během řecké občanské války) a Tureckem (otázka turecké menšiny, pohraniční incidenty, masová emigrace muslimů z Bulharska do Turecka). Zvláštní vztahy se vyvíjely s Jugoslávií, kde po Titově odmítnutí plánu na sjednocení s Bulharskem došlo mezi ním a Stalinem k roztržce. Vzájemné osočování a nepřátelský přístup mezi Jugoslávií a zbytkem Východního bloku trvaly až do Stalinovy smrti roku 1953. Ani poté se však vztahy s Bulharskem nezlepšily vzhledem k otázce bulharské Pirinské Makedonie, kde přestávala být uznávána práva makedonské menšiny. I přes normalizaci vztahů v polovině padesátých let neměly vztahy obou zemí příliš vřelý charakter.  Nadále se pokračovalo v organizování teroru proti domnělé či skutečně existující opozici. Tak jako v době carského režimu i nyní vznikaly v Bulharsku koncentrační tábory, kam byli vězni posíláni bez soudu a na libovolně dlouhou dobu. Jakýkoliv pokus o nepovolenou emigraci se trestal smrtí a odsunem příbuzných proviněného do koncentračního tábora. Nadále se organizovaly zinscenované procesy. Po roztržce Sovětského svazu a tím pádem i ostatních komunistických států s Jugoslávií se dostali před soud tentokrát i vysocí straničtí funkcionáři. Jedním z nich byl i Trajčo Kostov, který byl s několika dalšími obviněn ze špionáže ve prospěch Jugoslávie a západních států. Kostov však nepodlehl mučení příslušníky státní bezpečnosti a sovětskými poradci, u soudu jakákoliv obvinění popřel a celý proces tak zdiskreditoval. I přesto byl odsouzen k trestu smrti a popraven v prosinci 1949, další obvinění obdrželi vysoké tresty minimálně desetiletého a v několika případech doživotního vězení. Následovaly další procesy, které zasáhly velkou část nejvyšších komunistických funkcionářů.

Přechodné uvolnění a éra Todora Živkova.

Určitou dobu po smrti Stalina roku 1953 došlo pod tlakem nového moskevského vedení v dosavadní bulharské politice represí k určitým změnám. Generální tajemník Vălko Červenkov vystoupil s kritikou sebe sama a kultu osobnosti. Odstoupil ze svojí funkce, avšak ponechal si post předsedy vlády a působil také v politbyru. Roku 1954 byla na základě amnestie propuštěna část politických vězňů. Vedoucí postavení namísto generálního tajemníka získalo kolektivní vedení, v jehož čele stál komunista Todor Živkov. Tato funkce ovšem neoplývala takovými pravomocemi jako post generálního tajemníka. Stejně jako Červenkov i on nebyl demokrat – podílel se například na brutální odplatě příslušníků carského režimu po revoluci v roce 1944. Spolu s postupným uvolňováním začala růst kritika režimu. Nebyl kritizován systém či ideologie, ale jedinci, kteří svými postoji a jednáním původní myšlenku „"pozměnili"“. Objevil se ale i prostor pro kritiku stávajících poměrů. Živkov tak byl obviněn několika příslušníky strany, že v liberalizaci režimu postupuje jenom v případě, kdy mu to sovětská vláda dovolí. Ozývaly se i hlasy požadující mimořádný sjezd strany, který by měl tyto záležitosti vyřešit. Kritiky se nyní účastnili již i představitelé kulturního dění, tedy novináři, spisovatelé a další. Obavy, že se kritika poměrů vymkne z rukou strany a protikomunistická povstání v Maďarsku a Polsku nakonec vedly k zastavení liberalizace a k opětovnému zavedení opatření proti opozici. Na podzim 1956 bylo během několika dní zatčeno více jak 500 lidí a snaha o demokratizaci prohlášena za „"dílo nepřátel socialismu"“.  V dubnu 1956 se díky sovětské podpoře stal novým vedoucím stranickým činitelem Todor Živkov, který se poté udržel u moci až do pádu režimu v roce 1989. Živkov povětšinou kopíroval politiku Sovětského svazu a zároveň se snažil co nejvíce si moskevské vedení naklonit. Byl si vědom toho, že Bulharsko se nachází na strategickém, avšak citlivém místě mezi Jugoslávií provádějící nezávislou zahraniční politiku a Řeckem a Tureckem, které byly členy NATO, avšak mezi kterými panovaly nepříliš přátelské vztahy. Sovětské vedení tedy potřebovalo, aby se v Bulharsku udržoval stabilní systém a neváhalo by v případě nutnosti Živkova obětovat. Ten se proto snažil opřít o některé sociální složky obyvatelstva, jejichž věrnost hodlal získat zvýšením životní úrovně (například zvyšováním výkupních cen zemědělských výrobků či navýšením minimálních důchodů). To však značně zatěžovalo rozpočet a režim tedy musel tíhnout k určitým ekonomickým reformám, které dávaly podnikům větší samostatnost a zájem o vlastní výrobu. Projekt se vyvíjel úspěšně a později byl aplikován ve více než 60% všech podniků, roku 1968 však byl zrušen. Byl totiž přesnou kopií hospodářského systému v Československu, kde byl po srpnové invazi sovětských vojsk znovunastolen represivní kurz, a z politického hlediska nadále nevyhovoval. Podporu obyvatelstva se režim pokoušel získat i pokusem přesvědčit populaci, že bulharský režim se snaží obhajovat i národní zájmy a nejen zájmy Sovětského svazu. Tak došlo k zlepšení kontaktů s Řeckem a Tureckem, avšak s Jugoslávií se přes některé pokroky nadále udržoval konfliktní vztah, a to zejména kvůli nadále trvající makedonské problematice, kde bulharská vláda nadále považovala příslušníky makedonského národa za Bulhary. Po celou dobu patřil komunistický režim v zemích Východního bloku k těm konzervativnějším a následkem represivních opatření zde téměř chyběla politická opozice. I přesto se objevilo několik pokusů o svrhnutí režimu (například spiknutí Ivana Todorov-Goruni), ty však byly již v zárodku zlikvidovány. Živkovova moc byla v sedmdesátých letech dále upevněna vydáním nové ústavy. V té bylo zakotveno vytvoření Státní rady obdařené rozsáhlými pravomocemi, v jejímž čele stál po téměř celou dobu trvání režimu sám Todor Živkov. Význam premiéra a ostatních funkcí tak poklesl a Živkov nepokrytě nastolil režim osobní moci.  Od sedmdesátých let docházelo i k pozvolné přeměně režimu od oslavování Sovětského svazu k podpoře vlastních národních tradic. Zásadní podíl měla na tom Živkovova dcera Ljudmila. Bulharská kultura se během tohoto období prezentovala nejen doma, ale i v zahraničí. Pořádaly se výstavy a bulharští umělci byli štědře dotováni státem (čímž si je však zároveň režim snažil naklonit). Spolu s podporou bulharské kultury však začal růst problém turecké menšiny, která v Bulharsku tvořila zhruba 9% obyvatelstva. Státní správa považovala tuto část populace za nebezpečnou složku společnosti, schopnou ohrozit územní celistvost státu odtržením tureckých částí (zejména Rodop) od Bulharska. Režim se snažil tento živel asimilovat zavíráním tureckých škol a nakladatelství. Tím však vládní složky vyprovokovaly dvojici teroristických útoků ze srpna 1984, na což vláda odpověděla ještě tvrdším postupem proti tureckému etniku. Měla být zakázána turecká jména a jejich majitelé si měli vybrat bulharská. To se nejen že setkalo s neúspěchem, ale vedlo i k zhoršení pozice státu v zahraničí a zejména k výraznému zhoršení vztahů s Tureckem.

Pád režimu.

Spolu s problémem turecké otázky se komplikovala ekonomická situace. Komunistický hospodářský systém nebyl schopen dosáhnout takové efektivity jako tržní ekonomika a komunistické země tak za západními kapitalistickými státy pomalu zaostávaly. Krizi navíc zhoršila i skutečnost, že Sovětský svaz vedený v té době Michailem Gorbačovem nemínil zasahovat do vývoje v jednotlivých státech, takže komunističtí funkcionáři museli řešit problémy bez sovětské podpory. Přes pokusy o administrativní reformu a liberalizaci systému se režim nemohl těšit podpoře bulharské inteligence, jež se postavila za několik příslušníků turecké menšiny, kteří se rozhodli v květnu 1989 uspořádat protestní hladovku. Aby se Živkov vyhnul případnému konfliktu, rozhodl se k populistickému kroku a nabídl Turkům možnost odchodu do kapitalistického Turecka, jsou-li ochotni opustit socialistické Bulharsko. Velké množství Turků se skutečně rozhodlo odejít a začali masově opouštět zemi. Brzy přesáhl počet emigrantů 100 000 osob a turecká vláda byla nucena uzavřít s Bulharskem hranice. Podle některých údajů se stihlo vystěhovat z Bulharska více než 300 000 příslušníků turecké menšiny.  Nedůsledné reformy jen zvyšovaly celkovou nestabilitu ve státě, navíc vystěhování Turků znamenalo pro Bulharsko další zhoršení mezinárodní pozice. Proti Živkovovi začalo v létě 1989 sílit opoziční hnutí, postupně získávající stále větší podporu a organizující akce proti vyhánění bulharských Turků. vytvářela se též ekologická sdružení a opoziční křídlo se utvořilo i v samotném ústředním výboru komunistické strany, kde část politiků zastávala názor, že je nutno stranu se zastaralou marxisticko-leninskou doktrínou přebudovat ve politickou organizaci stavící na principech sociálnědemokratických stran. Do čela této skupiny se postavil ministr zahraničních věcí Petăr Mladenov. Poté, co se ujistil, že Živkov nadále nemá Gorbačovovu podporu, vystoupil Mladenov 10. listopadu v ústředním výboru. Živkov se vzdal funkce generálního tajemníka a 17. listopadu i předsedy Státní rady. Na jeho místo nastoupil Mladenov. 14. ledna 1990 byl z ústavy vypuštěn článek o vedoucí úloze Komunistické strany Bulharska ve státě. V zemi se ale již od prosince 1989 začala konstituovat politická opozice a samotná komunistická strana se o dva měsíce později zreformovala, zřekla se marxismu-leninismu a přihlásila se k sociálnědemokratické orientaci. Záhy po pádu Živkova tedy zanikl i samotný komunistický režim a Bulharsko (od 12. července 1991 "Bulharská republika") se stalo pluralitní demokracií s tržní ekonomikou.

Kultura.

Obecný kulturní vývoj po druhé světové válce.

Po roce 1944 se v bulharské kultuře začala prosazovat komunistická ideologie. Umění bylo bráno jako nástroj totalitního systému a jeho působení na společnost. Přes tyto projevy režimu došlo na druhou stranu k rozvoji zejména ve školství. Během čtyřiceti let trvání komunistické nadvlády se počet vysokých škol zvýšil z pěti na třicet, počet učitelů na těchto školách stoupl z 453 roku 1944 na 12 622 v roce 1983 a počet studentů ve stejném období ze zhruba 10 000 na více jak 85 000. Po reorganizaci Bulharské akademie věd se staly základní složkou výzkumu akademické ústavy, kterých již bylo v osmdesátých letech v Bulharsku čtyřicet.

Umění povolené režimem.

V literatuře měl vedle jiných významné postavení Dimităr Talev (díla "Železný kahan", "Ilinden", "Prespanské zvony", "Slyším vaše hlasy?", "Samuel"), píšící zejména romány z bulharské historie. Dalšími významnými postavami byli Nikolaj Chajtov (sbírky povídek "Habrové větve", "Horské povídky", "Divoké povídky", divadelní hra "S loďkou v lese", dále napsal scénář k jednomu z nejznámějších bulharských filmů "Kozí roh"), Blaga Dimitrovová (sbírky "Svět v hrsti", "Odsouzení k lásce" a jiné, romány "Objížďka", "Poslední soud", "Lavina", "Obličej", dále díla z oblasti literatury faktu "Mládí Bagrjanovové" a "Dny černé a bílé"; v letech 1992 až 1996 působila Dimitrovová jako bulharská viceprezidentka), jedním z nejoriginálnějších bulharských autorů byl Jordan Radičkov (prózy "Obrácená obloha", "Horké poledne", "Sveřepá nálada", "Střelný slabikář", "Všichni a nikdo", "Něžná spirála", "Noemova archa" a divadelní hry "Mela", "Leden", "Poslední léto", "Lazarica" a "Pokus o let").  V případě divadla je v padesátých letech významnější autorem pouze Kamen Zidarov ("Carská milost", "Ivan Šišman") Většina bulharských divadel byla zestátněna a na náplň her měla rozhodující vliv především komunistická strana. Od konce padesátých let dochází k uvolnění od pravidel socialistického realismu a v dramatickém umění přichází takzvaná „poetická vlna“ (autoři Ivan Pejčev, Georgi Džagarov; dále příslušníci takzvané burgaské skupiny – Leon Daniel, Julia Ognjanovová, Metodi Andfonov a další; krom nich se utvořilo také Státní satirické divadlo, které se vyznačovalo mimo jiné improvizací a inovací výrazových prostředků). V šedesátých letech bylo velmi oblíbené „drama všedního dne“ o mladých lidech, idealistech, bojujících s maloměšťáckými byrokraty. Nejvýznamnějším autorem tohoto období je Dragomir Asenov. V sedmdesátých letech se divadlo dočkalo nového rozvoje a stalo se zároveň náhražkou politické opozice, kdy byly některé hry chápány jako alegorie vůči současné politické situaci. Mezi významné autory tohoto období patří například Kolja Georgiev ("Čtyřicet pět stupňů Richterovy stupnice"), Georgi Danailov ("Solunští spiklenci"), Jordan Radčikov ("Panika", "Leden", "Pokus o let"), Konstantin Iliev ("V říjnu bez tebe", "Bazalka pro švagra", "Nirvána") nebo Stanislav Stratiev ("Římská lázeň", "Semišové sako", "Linka", "Maximalista"). V osmdesátých letech se divadlo již osvobozovalo od diktátu totalitního režimu a režiséři jako Stojan Kambarev nebo Stefan Moskov zapojovali při vytváření her do divadla nové prvky.  Vedle divadla se začala projevovat i kinematografie například s režiséry Zachriem Žandovem, Christo Christovem, Ljudmilem Stajkovem a dalšími. Došlo k vzestupu animovaného filmu zásluhou Todora Dinova, Stojana Dukova a jiných. U hudby platila po dlouhou dobu jako hlavní žánr masová píseň, někdy též s politickou tematikou (Georgi Dimitrov, Ljubomir Pipkov, Svetoslav Obretenov). Psaly se písně pro lidové sbory. Koncem padesátých let se začala zřetelněji projevovat tvorba například operety (Bencion Eliezer, Dimităr Tapkov a jiní). V symfonické hudbě převažovala historická a hrdinská témata (například Pančo Vladigenov a jeho "Heroická overtura"). Až v sedmdesátých letech se začali autoři více zajímat o inovaci výrazových prostředků. Jako nový žánr se objevila hudba filmová. Zatímco u hraných filmů vynikal například Filip Kutev, u dokumentárních a kreslených filmů jsou známí Atanas Bojadžiev a Dimităr Griva. V oblasti populárních písní se v šedesátých letech dočkala velké popularity estrádová hudba (Josif Cankov, Žul Levi, Emil Georgiev a další). Jen pomalu se v Bulharsku prosazoval jazz a původně byl brán jen jako taneční hudba. První jazzové koncerty se začaly konat až v šedesátých letech. Vrchol jazzové tvorby představuje dílo Milča Levieva.  Výtvarné umění se dále vyvíjelo v rámci realistických směrů, kde měl dominantní vliv zejména socialistický realismus. V této době tvořili například Ilja Petrov, Zlatju Bojadžiev a Dečko Uzunov, z mladší generace pak Georgi Baev nebo Dora Bonevová. V sochařství se prosadili Veličko Minekov nebo Georgi Čapkanov. V architektuře vznikaly mohutné stavby symbolizující novou komunistickou epochu a krom nich i také nevzhledná sídliště. Přesto byly během trvání lidové republiky postaveny i stavby s vyšší uměleckou hodnotou.  Došlo též k značnému rozvoji věd. Přes dominanci marxismu-leninismu ve filosofii se objevilo množství význačných osobností v ekonomii, historiografii, jazykovědě, národopisu, literární vědě, matematice, fyzice, lékařství a dalších vědách.

Literatura doceněná po pádu režimu.

Mezi významné autory, kteří byli doceněni až po roce 1989, patří například Georgi Markov, který v sedmdesátých letech odešel do exilu, kde psal o skutečné politické situaci v tehdejším Bulharsku. Po několika varováních ze strany bulharské vlády byl zavražděn příslušníkem tajné služby. Před emigrací napsal několik děl – román "Muži", novely "Portrét mého důstojníka" a "Ženy Varašavy" a divadelní hry "Patent", "Projít se pod duhou" a "Já jsem byl on". Svojí kritiku režimu psal v sérii reportáží a esejů. Soubor valné části z nich vyšla od jménem "Dálkové reportáže".  Další významnou osobností byl básník Ivan Pejčev (sbírky "Začátek dne", "Daleká plavba", "Podzim na břehu", "Lyrika", "Verše"). Jeho poezie měla formu vzpoury proti společnosti. Krom básní psal i divadelní hry ("Každý podzimní večer", "Kováři blesků"). Vedle něho se mezi tyto autory řadí i Ivajlo Petrov ("Křest", "Mrtvé vlnění", "Než jsem se narodil a potom", "Láska po poledni", "Podzimní povídky" a další), Konstantin Pavlov (sbírky "Satiry", "Verše", "Agónie, sladká", "Elegický optimismus" a divadelní hry "Staré věci", "Ptáci", "Vzpoura v neděli") a Boris Christov (sbírky "Večerní trubka" a "Čestný kříž").

Hospodářství.

Období stalinismu.

Cílem komunistického vedení v padesátých letech bylo vytvořit z Bulharska zemědělsko-průmyslový stát, což se do jisté míry podařilo. Značným způsobem se rozrostla města i průmyslová výroba, což bylo umožněno díky rozsáhlým investicím, levné pracovní síle a dodávkám strojů z ostatních komunistických zemí. V oblasti zemědělství stát vytvářel zemědělská družstva, která byla pod jeho kontrolou. Vstup do takových družstev byl oficiálně dobrovolný, avšak většina z rolníků vstoupila do těchto organizací na základě nátlaku ze strany státních orgánů, doprovázeného často i násilím.

Živkovova éra.

Během éry Todora Živkova se komunistický režim snažil získat si podporu obyvatelstva zvyšováním jeho životní úrovně. To se díky sociálním opatřením a financím poskytnutým RVHP na výstavbu dalšího průmyslu alespoň formálně podařilo, přestože skutečný růst byl relativní. Na úkor státního rozpočtu však v delším časovém měřítku tyto reformy provádět nešlo, proto vláda přistoupila v oblasti ekonomiky k obměně dosavadního systému centrálního plánování za rozsáhlejší pravomoci jednotlivým podnikům a zvýšení zájmu závodů na vlastní výrobě. Roku 1968 musel být tento program však zrušen, protože do značné míry kopíroval hospodářské reformy v Československu, které se po srpnu 1968 spolu s dalšími projevy liberalizačních procesů ocitly v nemilosti.  Velké změny probíhaly během sedmdesátých let v zemědělství. Pozici zemědělských družstev zaujaly obrovské zemědělské komplexy, které však vedly k neefektivnímu hospodaření a byly později rozděleny do menších a početnějších závodů.  Významné postavení získal turistický ruch. Na pobřeží Černého moře začaly vyrůstat od šedesátých let hotely a turistická zařízení. Zájem byl zejména o turisty z kapitalistických zemí, protože ti přiváželi do země volně směnitelné měny. Většina turistů však pocházela z komunistických států střední a východní Evropy.

Hospodářský úpadek.

Od poloviny osmdesátých let se ve východním bloku stále více projevovala hospodářská krize. Komunistická ekonomika byla na rozdíl od kapitalistického systému mnohem méně efektivní a neschopná přizpůsobit se novým podmínkám. Vláda se sice pokusila o reformy jak v administrativě, tak v hospodářství a dalších oblastech, ovšem pouze nedůsledně a liknavě. Takové reformy pouze zhoršovaly hospodářskou situaci, která spolu s dalšími faktory přispěla k pádu režimu.

Bulharská lidová republika byl státní útvar existující od konce druhé světové války až do roku 1990. Po posílení moci komunistické strany se do čela státu dostal roku 1946 Georgi Dimitrov, za jehož vlády se v zemi zavedl komunistický režim a země byla oficiálně roku 1947 nazvána "lidovou republikou". Postupně začal nový režim vystupovat proti politické opozici, zejména za pomoci vykonstruovaných procesů, v nichž bylo množství jejich odpůrců odsouzeno k trestům smrti či k dlouhodobému odnětí svobody. Po většinu padesátých let se v zemi uplatňovaly stalinistické praktiky v zájmu zachování komunistického mocenského monopolu. V polovině padesátých let se stal nejmocnějším mužem ve státě Todor Živkov, který od té doby v Bulharsku vládl až do svržení režimu roku 1989. Roku 1990 byl lidově demokratický bulharský stát na základě úprav ústavy přeměněn na Bulharskou republiku a éra vlády komunismu v Bulharsku tak skončila.

La république populaire de Bulgarie (en bulgare : ) est le régime politique en vigueur en Bulgarie entre 1946 et 1990, de l'abolition du royaume de Bulgarie à la chute du bloc de l'Est. Faisant partie des régimes dits de, associée au bloc de l'Est, membre du Pacte de Varsovie et du Conseil d'assistance économique mutuelle, la République populaire de Bulgarie est un proche allié de l'Union soviétique durant la guerre froide. Sa vie politique est dominée par le Parti communiste bulgare. Le régime prend fin "de facto" en 1989 ; la Bulgarie change de nom officiel en 1990 mais n'adopte une nouvelle constitution qu'en 1991.


Život.

Mládí.

Sergej Krikaljov je rodilý Leningraďan, roku 1981 získal titul inženýra na Leningradském mechanickém institutu (dnes Baltská státní technická univerzita „Vojenmech“ D. F. Ustinova). Roku 1981 nastoupil do NPO Eněrgija, zde se účastnil vypracovávání instrukcí pro kosmonauty a palubní dokumentace, byl přidělen do Střediska řízení letů v Koroljovu, po ztrátě spojení se Saljutem 7 roku 1985 byl ve skupině, která připravovala opravářský let ke stanici.

Kosmonaut.

Záhy po nástupu v Eněrgiji se Krikaljov přihlásil mezi kosmonauty, v červnu 1983 získal souhlas lékařů k výcviku. Členem oddílu kosmonautů NPO Eněrgija se stal 2. září 1985. Prošel všeobecnou kosmickou přípravu a 28. listopadu 1986 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut. Byl zařazen ve skupině připravující se na lety raketoplánem Buran, v posádce s kosmonautem Letecko-výzkumného institutu Alexandrem Ščukinem.

První let (1988/89).

V březnu 1988 byl převeden do programu letů na orbitální stanici Mir. V posádce Sojuzu TM-7 zaměnil na postu palubního inženýra Alexandra Kaleriho, vyřazeného ze zdravotních důvodů. Sojuz TM-7 odstartoval 26. listopadu 1988 s Alexandrem Volkovem, Sergejem Krikaljovem a Jean-Loup Chrétienem na palubě. Chretien se po měsíci vrátil s Vladimirem Titovem a Musou Manarovem. Na stanici zůstali jako 4. základní posádka Volkov, Krikaljov a z předcházející posádky Valerij Poljakov. Trojice zůstala na stanici do dubna 1989, kdy se vrátila na Zem, stanici ponechali v automatickém režimu letu.

Druhý let (1991/92).

Od června 1990 byl palubním inženýrem záložní posádky letu Sojuz TM-11 (v posádce s Anatolijem Arcebarským a Helen Sharmanovou). Po startu Sojuzu TM-11 se posádka Arcebarskij, Krikaljov, Sharmanová stala hlavní pro následující let. Se Sojuzem TM-12 odstartovali 18. května 1991, po převzetí stanice od stávající posádky tato se Sharmanovou přistála a Arcebarskij s Krikaljovem zůstali na Miru jako 9. základní posádka. Nedlouho před plánovaným přistáním bylo rozhodnuto o ponechání Krikaljova i v následující základní posádce. Ve výměnném Sojuzu TM-13 v říjnu 1991 totiž letěl rakouský a kazašský kosmonaut, kteří se ihned vraceli. Proto mohl pouze Arcebarského nahradit Alexandr Volkov. Volkov s Krikaljovem přistáli 25. března 1992. Krikaljovův druhý let tak trval 311 dní a 20 hodin, během letu šestkrát vystoupil do vesmíru.

Třetí let (1994).

V září 1992 byl vybrán pro první let ruského kosmonauta v americkém raketoplánu. Od listopadu 1992 se v houstonském středisku NASA připravoval na misi STS-60. Potřetí se vydal do vesmíru z mysu Canaveral na palubě Discovery 3. února 1994, raketoplán přistál 11. února po 8 dnech a 7 hodinách letu.

V Houstonu.

Od dubna 1994 do února 1995 působil v Houstonu jako náhradník Vladimira Titova pro let STS-63. Při letech programu Shuttle-Mir (STS-63, STS-71, STS-74 a STS-76) zastával funkci vedoucího skupiny ruských pracovníků Střediska řízení letů přidělených do Houstonu.

Čtvrtý let (1998).

V lednu 1996 byl jmenován palubním inženýrem v Expedici 1, start se odkládal, proto byl mezitím zařazen do posádky STS-88. Raketoplán Endeavour odstartoval 4. prosince, připojil k základnímu bloku ISS Zarja blok Unity a přistál 16. prosince 1998. Let trval 11 dní 19 hodin.

Pátý let (2000/01).

Dne 31. října 2000 konečně odstartovala v Sojuzu TM-31 první základní posádka ISS (William Shepherd, Jurij Gidzenko a Sergej Krikaljov), ke stanici se připojili 2. listopadu a zůstali na ní do 19. března 2001.

Šestý let (2005).

V říjnu 2000 byl jmenován velitelem záložní posádky Expedice 7. Po havárii Columbie v únoru 2003 byly posádky několikrát reorganizovány, nakonec byl Krikaljov určen velitelem Expedice 11. K šestému letu odstartoval 15. dubna 2005 v Sojuzu TMA-6, přistál 10. října 2005 po 179 dnech letu.

Po letu.

V květnu 2006 byl předběžně určen velitelem záložní posádky Expedice 17 a hlavní Expedice 19, už v březnu 2007 byl z přípravy odvolán a nahrazen Gennadijem Padalkou.

Manažer.

V únoru 2007 byl jmenován viceprezidentem společnosti RKK Eněrgija pro pilotované lety, při zachování statusu kosmonauta. V létě 2007 po reorganizaci vedení společnosti zůstal pouze náměstkem hlavního konstruktéra společnosti. V březnu 2009 odešel z oddílu kosmonautů i vedení společnosti Eněrgija a převzal funkci náčelníka Vědeckovýzkumného zkušebního střediska přípravy kosmonautů J. A. Gagarina.

Rodina, zájmy.

Krikaljov je ženatý, manželka je inženýrkou v RKK Eněrgija, mají dceru.  Od roku 1977 se věnoval letecké akrobacii na kluzácích, byl členem reprezentace Leningradu (1980-81). Roku 1983 se stal absolutním mistrem Moskvy v letecké akrobacii, reprezentoval Sovětský svaz, později Rusko. Roku 1997 byl na světovém mistrovství v Turecku členem vítězného ruského družstva, individuálně získal stříbrnou medaili. Roku 2001 na 2. světových leteckých hrách v Barceloně byl hlavním trenérem ruské reprezentace.

Sergej Konstantinovič Krikaljov (, * 27. srpna 1958 Leningrad, RSFSR (nyní Rusko)) je bývalý sovětský a ruský kosmonaut ruské národnosti. V letech 1988–2005 absolvoval šest kosmických letů o celkové délce 803 dní a osm výstupů do vesmíru. Od roku 2005 držel rekord v celkové délce pobytu v kosmu, který překonal v roce 2015 Gennadij Padalka. Od března 2009 je prvním civilním náčelníkem Střediska přípravy kosmonautů J. A. Gagarina v Hvězdném městečku.

Sergueï Konstantinovitch Krikaliov () est un cosmonaute soviétique puis russe, né le, à Léningrad. Avec six vols à son actif, dont deux séjours prolongés dans la station Mir et deux séjours dans la Station spatiale internationale, il détenait le record de durée de séjour dans l'espace en temps cumulé (803 jours) avant d'être détrôné par Guennadi Padalka en 2015 (879 jours). Il est devenu en 2007 le vice-président de RKK Energia responsable des vols spatiaux habités. Sergueï Krikaliov a fait partie de l'équipe russe qui a remporté le titre de champion du monde par équipe de voltige aérienne en 1997.


Historie.

Na hřbitově při římské silnici "Via Gallica" západně od města byl pohřben také svatý Zeno, v letech 362-380 biskup ve Veroně. Nad jeho hrobem vznikl brzy kostelík, rozšířený během 6. století. Francký král Pipin I. Akvitánský zde dal vystavět větší kostel s klášterem, vysvěcený v roce 806. Po maďarských vpádech dal císař Ota I. a biskup Raterius vybudovat nový kostel, který roku 983 vysvětil svatý Vojtěch. Koncem 11. století byl kostel opět přestavěn a z této doby pochází hlavní část lodi i krypta a část zvonice. Po zemětřesení roku 1117 byla loď prodloužena západním směrem, obnoven rajský dvůr a roku 1138 dokončeno průčelí a portál. Zvonice byla dokončena 1178. Od roku 1387 se stavěl nový chór a dřevěný strop, roku 1770 byl klášter zrušen, v napoleonských válkách byl zbořen palác a po roce 1870 proběhly větší úpravy uvnitř kostela, zejména vchodu do krypty.

Popis.

Kostel je trojlodní basilika bez příčné lodi se samostatně stojící zvonicí ("campanile"), vysokou 72 m na jihovýchodě a přiléhajícím rajským dvorem na severní straně. Od průčelí vlevo stojí hrubá věž ze 13. století, patrně zbytek hradu, kde ve středověku pobývali císařové při svých cestách do Říma. Z mramorového průčelí s velkou růžicí, pojatou jako kolo štěstěny, vystupuje portál, dílo mistra Nicolo z roku 1138. Na dvou štíhlých sloupech, nesených lvy, je masivní kamenný baldachýn a pod ním polychromovaný tympanon. Uprostřed je postava sv. Zena, jemuž z pravé strany holdují rytíři a z levé strany lid. Na kamenných reliefech po stranách portálu jsou vpravo scény ze Starého zákona a legenda císaře Teodoricha, vlevo výjevy z Nového zákona a souboje mezi rytíři a pěšáky.  Za průčelím je předsíň z roku 1138 a portál uzavírají těžká vrata, pobitá figurálními bronzovými reliéfy. Na levém křídle jsou výjevy z evangelia, dílo patrně německého umělce kolem roku 1100. Mladší desky s výjevy ze Starého zákona jsou asi o půl století mladší a italského původu. V předsíni vpravo je velký kříž z první poloviny 11. století a monolitická křtitelnice kolem 1220, vlevo římská porfyrová vana ze 2. století..  Vyšší hlavní loď je od bočních lodí oddělena střídavě sloupy a pilíři a má profilový dřevěný strop, připomínající obrácený lodní trup. Stěny bočních lodí jsou vyzdobeny nepravidelně rozmístěnými freskami ze 12.-14. století, významná je zejména legenda sv. Jiří na jižní straně chóru.  Asi ve 2/3 délky je kostel předělen schodišti, široké střední vede do krypty, obě postranní do horního kostela a gotického chóru z let 1386-1398. Na hlavním oltáři je slavný obraz P. Marie mezi světci od A. Mantegni z let 1457-9. Před chórem vlevo je mramorová socha sv. Zena ze 13. století.  V prostorné kryptě z 11. století je náhrobek a relikviář sv. Zena. Na severní straně ke kostelu přiléhá rajský dvůr s křížovou chodbou (ambitem) s velmi jemně zpracovanými dvojitými sloupky.

San Zeno Maggiore je románský kostel v západní části města Verona v severní Itálii. Byl vybudován jako klášterní kostel za městem v letech 1123-1135 na místě starších staveb ze 6. a 9. století a v kryptě je pohřben biskup a patron Verony sv. Zeno († 380). Kostel patří k nejvýznamnějším památkám románského umění v severní Itálii.

La basilique San Zeno, appelée aussi "San Zeno Maggiore" ou "San Zenone", est une église de style roman construite à Vérone, dans la région de Vénétie.


Vývoj.

Přímého předchůdce typu A2N začala z vlastní iniciativy vyvíjet firma Nakadžima pro císařské námořnictvo. Inspirací jí byly americké Boeing Model 69B a Boeing Model 100E, zakoupené v letech 1928 a 1929 císařským námořnictvem za účelem testování. V prosinci 1929 byly dokončeny dva prototypy s motorem Bristol Jupiter VI, který rovněž v licenci vyráběla firma Nakadžima. Stejný motor poháněl stíhačku A1N1, kterou v té době zařazovalo císařské námořnictvo do výzbroje. Prototypy navržené Takao Jošidou ale nepředvedly výrazně lepší výkony, než A1N1 a proto byl projekt námořnictvem odmítnut. Po odmítnutí byl projekt přepracován Džingo Kuriharou, který použil výkonnější motor Nakadžima Kotobuki 2. Nový prototyp byl dokončen v květnu 1932. Následovala stavba ještě jednoho prototypu a v dubnu 1932 byl nový typ zaveden do výzbroje jako A1N1, nebo–li palubní stíhací letoun typ 90. Verze A2N2 se lišila tím, že horní křídlo mělo vzepětí 5°.

Nasazení.

Mezi lety 1932 a 1936 bylo Nakadžimou a námořním arsenálem Sasebo vyrobeno kolem 100 kusů A2M obou verzí. Ty byly nasazeny na letadlových lodích "Hóšó", "Akagi", "Kaga" a "Rjúdžó". Z pozemních základen typ provozovala "Kure Kókútai".  A2N byl nasazeny za druhé čínsko–japonské války nad pobřežními oblastmi Číny, kde získaly několik vzdušných vítězství. Během úvodní fáze bojů v oblasti Šanghaje (léto 1937) představovaly již zastarávající A2N operující z palub letadlových lodí "Hóšó", "Rjúdžó" a "Kaga" jediné japonské stíhací letouny v oblasti. Již 16. srpna 1937 se šestice A2N z letadlové lodě "Kaga" střetla se čtyřmi čínskými letouny, přičemž sestřelila jeden čínský Vought O2U Corsair a dva Douglas O-38.  Již od roku 1936 byl A2N postupně nahrazován typem Nakadžima A4N, ale u některých jednotek (například palubní skupiny "Rjúdžó" a "Kaga") vydržel a do doby, než ho vystřídal první stíhací jednoplošník císařského námořnictva Micubiši A5M.

Nakadžima A2N byl japonský jednomístný palubní stíhací dvouplošník, používaný na letadlových lodích císařského námořnictva během třicátých let 20. století. V japonském námořnictvu byl letoun označován jako palubní stíhací letoun typ 90 (: 九〇式艦上戦闘機, "Kjúmaru-šiki kandžó sentóki"). Na základě A2N byla vyvinuta dvoumístná cvičná verze A3N1.

Le Nakajima A2N était un avion militaire de l'entre-deux-guerres, utilisé comme avion de chasse embarqué par la Marine impériale japonaise. Il était également connu comme Modèle 90. Ce chasseur monoplace embarqué entra en production en 1931 pour remplacer le Nakajima A1N. Très maniable, et apprécié autant de ses pilotes que du personnel technique, il était considéré comme supérieur à son successeur, le Nakajima A4N, en combat tournoyant. 100 exemplaires furent construits.


Biografie.

Mládí a politické aktivity před rokem 1918.

Pocházel z rodiny obchodníka se dřevem. Otec mu ale brzy zemřel a Karl Seitz vychodil základní školu v městském sirotčinci. Začal se pak učit na krejčího. Díky podpoře liberálního vídeňského radního Wilhelma Baechera získal stipendium v učitelském ústavu v Sankt Pöltenu. Po vystudování se brzy začal profilovat jako mluvčí pokrokově orientovaných pedagogů. Opakovaně čelil napomínání od nadřízených. V letech 1895–1896 vydával list "Freie Lehrerstimme" a roku 1896 se podílel na ustavení sociálně demokraticky orientovaného spolku "Zentralverein der Wiener Lehrerschaft" (Ústřední jednota vídeňského učitelstva). V té době již byl aktivní v politice a podílel se na vypracování prvního sociálně demokratického školského programu.  Ve volbách do Říšské rady roku 1901 se stal poslancem Říšské rady. Zvolen byl za městskou kurii, obvod Korneuburg, Floridsdorf, Stockerau atd. V roce 1902 se rovněž stal poslancem Dolnorakouského zemského sněmu.  Mandát poslance Říšské rady obhájil ve volbách roku 1907, konaných již podle rovného volebního práva, tedy bez kurií. Zvolen byl za obvod Dolní Rakousy 33 a v parlamentu usedl do poslaneckého Klubu německých sociálních demokratů (a stal se předsedou tohoto poslaneckého klubu). Za stejný obvod uspěl i ve volbách roku 1911. Ve vídeňském parlamentu setrval až do zániku monarchie. 29. ledna 1918 se navíc stal místopředsedou Poslanecké sněmovny Říšské rady.

Rakouským prezidentem a starostou Vídně.

Jeho politická kariéra vyvrcholila až po zániku Rakouska-Uherska. Poté, co 11. listopadu 1918 zemřel Victor Adler, zaujal Seitz jeho post předsedy Rakouské soc. dem. strany. 21. října 1918 byl zvolen jedním ze tří prezidentů Provizorního Národního shromáždění Německého Rakouska, přičemž jeden z těchto prezidentů byl předsedou Národního shromáždění (parlamentu), druhý předsedou Státní rady a třetí předsedou kabinetu (předsedou vlády). V těchto rolích se prezidenti střídali po týdnu v dohodnutém pořadí. 5. března 1919 po volbách, v nichž se sociální demokraté stali nejsilnější parlamentní frakcí, se stal předsedou Ústavodárného Národního shromáždění Rakouska a z titulu této funkce zároveň, až do volby prvního spolkového prezidenta Michaela Hainische 9. prosince 1920 i prezidentem Rakouska. Poslední schůzi Ústavodárného Národního shromáždění předsedal 1. října 1920, kdy byla schválena nová rakouská ústava. Po prvních volbách do Národní rady 17. října 1920, při nichž získali největší počet hlasů konzervativci, ukončili sociální demokraté vládu dosavadní velké koalice a přešli do opozice. Jako poslanec Národní rady zasedal až do roku 1934 (do roku 1923 byl jejím druhým místopředsedou).  V letech 1923–1934 byl Seitz starostou Vídně, která v meziválečném období měla trvalou levicovou politickou orientaci. Díky progresivní sociálně demokratické komunální politice si město v tomto období vydobylo mezinárodní renomé. Provádělo masivní výstavbu sociálních bytů, rozvíjelo zdravotnické a vzdělávací ústavy.

Pronásledování po roce 1934.

Jeho politické působení ukončil nástup austrofašismu roku 1934, kdy byl 12. února 1934 zatčen a vězněn až do prosince toho roku. Jeho obvinění z velezrady ale nebylo úspěšné pro nedostatek důkazů. V následujících letech byl vyloučen z veřejného života. Formou protestu proti panujícímu režimu byly jeho pravidelné procházky městem, při kterých nadále udržoval kontakt s obyvateli Vídně. Po anšlusu Rakouska v roce 1938 byl opět na několik dnů ve vazbě. Odmítl složil slib věrnosti novému nacistickému režimu. 20. července 1944 byl pro nespecifikovanou spolupráci s odbojovou skupinou okolo Clause Schenka von Stauffenberga uvězněn v berlínské věznici Moabit a pak navzdory vysokému věku převezen do koncentračního tábora Ravensbrück. Počátkem března 1945 byl odeslán do města Plaue v Durynsku. Zde byl, těžce nemocen, nalezen v červnu 1945.  Po návratu do poválečného Rakouska se dočasně stal opět předsedou sociálně demokratické strany a byl poslancem Národní rady. Pak zastával post čestného předsedy strany. Opakovaně apeloval na spojeneckou správu v otázkách obnovení svobody Rakouska.

Karl Josef Seitz (; 4. září 1869 Vídeň - Rossau – 3. února 1950 Vídeň) byl rakouský politik, předseda Sociálně demokratické dělnické strany Rakouska a od 5. března 1919 do 9. prosince 1920 první rakouský prezident.

Karl Seitz, né le à Vienne où il est mort le, est un homme d'État autrichien, premier président de la République d'Autriche.


Život.

Narodil se v Camberwellu, předměstí Londýna, v rodině Roberta a Sarah Anny Browningových. Jeho otec byl původně vyslán do východní Indie jako správce plantáží cukrové třtiny. Instituce otroctví byla ale pro něho nepřijatelná a proto se vrátil, ve zlém se rozešel se svým otcem (dědem Roberta Browninga) a pracoval jako úředník v Bank of England. Přestože se touto změnou připravil o rodinné dědictví a měl podstatně menší příjmy, dokázal si vybudovat postavení, oženit se, založit rodinu a shromáždit knihovnu o 6000 svazcích. Matka byla silně věřící evangelička a vynikající klavíristka z rejdařské rodiny ve skotském Dundee.  Jeho vzdělání bylo soukromé, i když v roce 1828 navštěvoval i přednášky Londýnské university (University of London). Hodně cestoval (Rusko - 1834, Itálie - 1838, 1844). Hmotně zajištěn otcem se cele věnoval literatuře.  V roce 1845 se seznámil s Elizabeth Barrett, se kterou si déle než rok dopisovali. V září 1846 se tajně nechali oddat proti vůli Elizabethina otce a odcestovali do Itálie. Po krátkém pobytu v Pise přesídlili do Florencie, kde žili až do Elizabethiny smrti v roce 1861. Poté se Robert Browning vrátil do Londýna spolu se svým synem Robertem (Robert Wiedemann Barrett Browning, 1849-1912). Vydal manželčinu literární pozůstalost a účastnil se literárního života. Podnikal cesty do Evropy, při takové cestě po Itálii v roce 1889 zemřel v Benátkách. Pohřben je ve Westminsterském opatství v tzv. "koutku básníků" (Poets’ Corner) v jižním transeptu.

Dílo.

Ve své tvorbě se Browning inspiroval dílem Byronovým, Keatsovým a především Shellyovým. Typicky osobní romantickou poezii začal kombinovat s popisem objektivní skutečnosti. Své verše obohatil tehdy neobvyklými nepravidelnými rytmy a nezvyklými rýmy. Na příklad v básni "Meeting at night" (Noční schůzka) využil schému abccba, která se jenom zřídka vyskytuje v evropské poezii. Nejvíce psal však v blankversu, nerýmovaným pětistopým jambu. Příkladem je zde epická báseń "Prsten a kniha", která má 21 tisíc řádků. Často využival také aliteraci: <poem> All the breath and the bloom of the year in the bag of one bee: All the wonder and wealth of the mine in the heart of one gem: </poem> Obsahově nejsou jeho díla soustředěna na děj nebo na konflikty postav. Jedná se zpravidla o osobní pohled jedné z postav na události i na vlastní vnitřní konflikty. O svém dramatu Stafford např. řekl, že je to "děj v postavě spíše než postava v ději". Tento žánr je pak nazván dramatický monolog. Na Browningovo dílo v tomto směru navazují například Thomas Stearns Eliot, Ezra Pound nebo Robert Frost. Je to předznamenání techniky proudu vědomí v moderní literatuře.  V některých svých pracích Browning kladl dost značné nároky na věcné znalosti čtenáře (poéma "Sordello", 1840), a proto získal pověst nesrozumitelného básníka.  Knižně vydané drama "Paracelsus" bylo dobře přijato. Napsal dalších sedm dramat, ale uvedena byla jen některá a to bez úspěchu. Za svého života byla jeho žena Elizabeth populárnější než její manžel.  Mezi nevýznamnější Browningovy básně patří "Rytíř Roland přišel k temné věži". Velice populární je dětská báseň "Krysař z Hamelnu" (česky také "Strakatý pištec z Hamelnu").  Robert Browning je pravděpodobně první básník, kterého hlas byl nahrán na Edisonově fonografu.

Překlady do čestiny.

Některé Browningovy básně přeložil Jaroslav Vrchlický. Překlady byly otištěny v časopisu "Květy" v roce 1894. Jsou to "Jak nesli dobrou novinu z Gentu do Cách" ("How they Brought the Good News from Ghent to Aix"), "Biskup nařizuje, jak má býti vztyčen jeho hrob v kostele Santa Prassede" ("The Bishop Orders His Tomb at Saint Praxed's Church"), "Událost z francouzské války" ("Incident of the French Camp"), "Myšlénky o domově na moři" ("Home-Thoughts, from the Sea"), "Transcendentalismus. Báseň ve dvanácti knihách" ("Transcendentalism: A Poem in Twelve Books") a "Toccata Galuppiho" ("A Toccata of Galuppi's"). <poem> "Já skočil jsem v střemen a Joris a on," "já cválal, Dírek cválal, my cválali vhbon," "„Zdar s vámi!" křikla stráž, my venku juž z bran," "„As vámi!" houk oblas v cval z valu všech stran;" "a zapadla fortna, všech světel zhas třpyt," "a půlnocí hlubokou začli jsme hřmít." </poem

Robert Browning (7. května 1812 Camberwell, Londýn – 12. prosinec 1889 Benátky, Italské království) byl přední anglický básník viktoriánského období.

Robert Browning, né à Camberwell, Surrey, le et mort à Venise le, est un poète et dramaturge britannique, reconnu comme l'un des deux plus grands créateurs poétiques de l'Angleterre victorienne, l'égal, quoique dans un style tout différent, de Tennyson.


Historie.

První písemná zmínka o Ervěnicích pochází z roku 1238. V Ervěnicích se nacházely dvě tvrze obývané různými majiteli z řad drobné šlechty. Byly užívány od počátku 14. století. První zanikla ve druhé polovině 15. století a druhá tvrz zanikla během první poloviny 16. století.  V roce 1519 se oba díly Ervěnic dostaly do majetku Šebestiana z Veitmile a v roce 1571 Ervěnice koupil Bohuslav starší z Michalovic. V roce 1622 byl majetek Bohuslavu mladšímu z Michalovic zkonfiskován za účast ve stavovském povstání a v témže roce ves koupil Vilém mladší Popel z Lobkovic a začlenil ji do svého lobkovického panství Nové Sedlo – Jezeří, v němž zůstaly Ervěnice až do roku 1848. Poté se staly samostatnou obcí v okrese Chomutov. Ervěnice měly statut městečka již ve 14. století a v roce 1568 obdržely právo užívat městský znak a pečeť.  Když Ervěnice koupil v roce 1571 Bohuslav starší z Michalovic, vznikl zde panský pivovar. Při dělení majetku mezi potomky v roce 1586 připadl pivovar jeho vnukovi Janu Jiřímu z Michalovic. Když Ervěnice koupil Vilém mladší z Lobkovic, pivovar zanikl. Lobkovic již provozoval pivovar v Novém Sedle nad Bílinou, které koupil zároveň s Ervěnicemi a tam také postupně soustředil veškerou výrobu piva na svém panství.  Obyvatelstvo se živilo zemědělstvím a také rybolovem v Komořanském jezeře. Jezero dal odvodnit a vysušit v průběhu 30. let 19. století kníže Ferdinand z Lobkovic a na jeho místě vznikly pastviny a zahrady.  Od konce 19. století se začal rozvíjet těžební průmysl. V katastrálním území Ervěnic byly otevřeny hnědouhelné doly Elly (1892) a Hedvika (1902). U tohoto dolu byla v roce 1926 zprovozněna státní elektrárna Ervěnice pro pražskou rozvodnou síť. Za druhé světové války byl v prostoru elektrárny zřízen zajatecký tábor pro sovětské, francouzské a italské zajatce. Po druhé světové válce byla převážně německá obec z velké části vysídlena. Obec padla za oběť postupujícím dolům v jejich okolí. Domy byly zbourány v letech 1959–1960. V sedmdesátých letech dvacátého století, po vytěžení uhlí, byl přes území bývalé obce postaven dopravní koridor spojující města Most, Jirkov a Chomutov. V současnosti je území již rekultivováno.

Obyvatelstvo.

Při sčítání lidu v roce 1921 zde žilo 4028 obyvatel (z toho 2089 mužů), z nichž bylo 1298 Čechoslováků, 2647 Němců, třináct Židů, osm příslušníků jiných národností a 62 cizinců. Většinou byli římskými katolíky, ale 84 se jich hlásilo k evangelickým církvím, šestnáct k církvi československé, 24 k izraelské, pět k jiné církvi a 951 bylo bez vyznání. Podle sčítání lidu z roku 1930 měly Ervěnice 5121 obyvatel: 2276 Čechoslováků, 2770 Němců, devět Židů, pět příslušníků jiné národnosti a 61 cizinců. Kromě členů římskokatolické církve zde žilo 122 evangelíků, 105 členů církve československé, 21 židů, třináct členů ostatních církví a 1603 lidí bez vyznání.  V následujících letech jsou údaje souhrnné pro Komořany i se všemi osadami.

Obecní správa a politika.

Dne 29. května 1938 se konaly volby do obecních zastupitelstev. Z rozdělených 3046 hlasů v Ervěnicích získaly 1392 hlasů Sudetoněmecká strana (16 mandátů), 241 hlasů Německá sociální demokracie (3 mandáty), 176 hlasů Komunistická strana Československa (2 mandáty), 733 hlasů čeští národní socialisté (9 mandátů) a 504 hlasů čeští sociální demokraté (6 mandátů).

Ervěnice () jsou zaniklá obec v okrese Most v Ústeckém kraji. Nacházela se osm kilometrů západně od starého města Mostu v nadmořské výšce 238 metrů. Ervěnice zanikly v letech 1959–1960 při rozšiřování důlní těžby. V roce 1960 katastrální území přešlo z okresu Chomutov do okresu Most a bylo připojeno k obci Komořany.

Ervenice (en, anciennement Ruenice et Erwenicz) est le nom d'un village disparu du district de Most dans la région d'Ústí nad Labem, en République tchèque.


Vlivy na počítače Amiga.

V červenci roku 1985 představila Amiga včlenění TRIPOSu do AmigaDOS, jenž je součástí AmigaOS. AmigaDOS obsahoval příkazový řádek a Amiga File System. Celý AmigaDOS byl původně napsán v programovacím jazyce BCPL (jeden z předků jazyka C), tedy v jazyce, kterým byl napsán i TRIPOS.

Funkce.

Tripos poskytl funkce, jakými jsou preemptivní plánování procesů (preemptivní multitasking, hierarchický souborový systém a vícenásobný interpret příkazového řádku. Tento interpret čte řádky textu, které byly vloženy uživatelem, a interpretuje je v rámci daného operačního systému nebo programovacího jazyka.  Nejdůležitějšími vlastnostmi TRIPOSu byla absence správy paměti a přenos zpráv prostřednictvím odkazů místo kopírování obsahu zprávy. Tyto dvě věci dohromady dovolují odesílání a přijímání přes 1250 paketů za sekundu na 10 MHz procesoru Motorola 68010.  Většina TRIPOSu byla naprogramována v jazyce BCPL. Jádro operačního systému (kernel) a ovladače zařízení byly naprogramovány v jazyce symbolických adres.  TRIPOS byl podporován na celé řadě strojů včetně Data General Nova 2, Computer Automation LSI4 a na hardware pracujícím s mikroprocesory Motorola 68000 a Intel 8086. Je v něm také zahrnuta podpora pro Cambridge Ring LAN. Před nedávnem Dr. Martin Richards vytvořil verzi TRIPOSu běžící pod Linuxem napsanou v BCPL Cintcode.  TRIPOS je stále ještě aktivně udržován společností Open GI Ltd. (dříve MISYS Financial Systems) ve Worcestershiru ve Velké Británii. Mnozí britští pojišťovací makléři mají i dnes Motorolu 68000 (popřípadě Linux/Intel) založenou na systému TRIPOS, který jim slouží buď jako Qume terminal, nebo jako Qume emulátor terminálu, který využívá pro připojení telnet a TCP/IP. Tyto systémy jsou používány pro běh aplikačních souborů Open GI BROOMS. Open GI přidala řadu nových funkcí pro podporu moderních kancelářských funkcí, jakými jsou například možnost tisku ve Windows (nebo Sambě) nebo na tiskárnách HP JetDirect. Další funkcí je poskytnutí integrační služby XML.

Cintpos.

Cintpos je experimentální interpretační verzí TRIPOSu, který běží na virtuálních strojích Cintcode BCPL. Cintpos vytvořil též Dr. Martin Richards.

TRIPOS (TRIvial Portable Operating System) je počítačový operační systém. Vývoj tohoto operačního systému začal již v roce 1976 v počítačových laboratořích Cambridgeské univerzity pod vedením Dr. Martina Richardse. První verze se objevila v lednu roku 1978 a původně běžela na minipočítačích PDP-11. Později byl přenesen také na minipočítače Computer Automation LSI4 a Data General Nova. Práce na verzi pro Motorolu 68000 začala v roce 1981 na universitě v Bathu. V roce 1985 získala práva na vývoj verze pro Motorolu 68000 firma MetaComCo. Vývoj pokračoval do té doby, než se stal TRIPOS součástí operačního systému na nových počítačích Commodore Amiga vydaných v březnu 1985.

TripOS ("TRIvial Portable Operating System") est un système d'exploitation créé au laboratoire informatique de l’université de Cambridge sur ordinateur mainframe IBM 3081 et sorti en 1978.


Volba poslanců.

Volby se konají každých 5 let. Jednotlivé země mají právo si určit, jak se na jejich území bude volit. Alokace křesel mezi členské státy je založena na principu degresivní proporcionality, takže velikost populace je brána v potaz. To v praxi znamená, že menší státy volí více poslanců, než by volili, kdyby se brala v úvahu velikost jejich populace. Jak byly počty poslanců přidělených jednotlivým zemím vyjednány v příslušných smlouvách, tak zde neexistuje jedna formule, podle které by se rozděloval počet křesel vůči jednotlivým státům. Nejmenší počet poslanců, který mají některé členské státy (např. Malta, nebo Lucembursko) je 6. Nejvíce má Německo, a to 96.

Obměna poslanců.

Evropský parlament má vysoký "obrat" poslanců v porovnání s národními parlamenty. Například ve volbách do EP v roce 2004 byla většina nově zvolených členů a byli zde jen čtyři poslanci, kteří slouží od prvních voleb v roce 1979.

Poslanci v parlamentu.

Všichni, kromě 14 europoslanců, jsou členy nějaké politické frakce, které se organizují podle svého politického zaměření. V roce 2013 existovalo celkem sedm takovýchto frakcí, které jsou založené na politickém, nikoliv teritoriálním vymezení. Takže například poslanci zvoleni za KDU-ČSL se sdružili do frakce EPP-ED a poslanci zvoleni za ČSSD se sdružují ve skupině S&D. Europoslanci ODS zase opustili frakci EPP-ED a založili spolu s britskými konzervativci a polskými poslanci za stranu Právo a spravedlnost novou středo-pravicově konzervativní frakci s názvem Hnutí za evropskou reformu.  Disciplína v rámci frakce je laxnější než v národních parlamentech, kdy národní delegace a jednotliví členové občas hlasují proti své frakci.  Stranou frakce mají jednotliví poslanci i jiná práva:

Práce poslance.

Jeden týden v každém měsíci stráví poslanci na plenárním zasedání ve Štrasburku, zbylé tři týdny pak zase na zasedání výborů, frakcí, apod. v Bruselu. Většina poslanců rovněž často cestuje do svého volebního obvodu, aby byla k dispozici svým voličům ve vlasti. Během tohoto času také musí stihnout setkání s různými místními organizacemi, lokálními a národními politiky, businessmany, odbory, apod. Europoslanci často zaměstnávají asistenty, a to jak v Bruselu/Štrasburku, tak často i ve vlasti, kde se podílejí na politické práci spojené s domácí scénou.  Někteří europoslanci si proto vybírají domy blízko Bruselu spíše, než ve své zemi. Tato skutečnost je však často ovlivněna vzdáleností země od Bruselu. Čeští europoslanci často cestují mezi Českem a Belgií/Francií pravidelně, nicméně estonští či portugalští europoslanci mají v tomto směru méně možností.  Vzhledem k tomu, že europoslanci mají menší pravomoc, než jejich kolegové v národním parlamentu, tak je většinou jejich obrázek v jejich domovské zemi zkreslený.

Neslučitelnost funkcí.

Osoba, jež se stane poslancem Evropského parlamentu nesmí vykonávat žádnou jinou veřejnou funkci která je neslučitelné s postem europoslance. Mezi neslučitelné funkce patří členství:

Poslanec Evropského parlamentu (anglicky "Member of the European Parliament", zkráceně "MEP") je označení pro osobu, která byla zvolena do Evropského parlamentu, jednoho ze dvou legislativních těles Evropské unie. Členové EP jsou evropským ekvivalentem členů národních parlamentů. Označení pro europoslance se liší dle každého jazyka.

Un député européen est un député élu au Parlement européen. Les députés européens sont des équivalents européens des députés nationaux. Les termes eurodéputé, MPE (membre du parlement européen) ou MEP ("") sont également utilisés. Le mandat des députés européens est de 5 ans. Les députés sont élus au suffrage universel direct, à la proportionnelle plurinominale.


Pozadí.

Když bylo zřejmé, že dohoda mezi Karlem I. a parlamentem není možná, vyrazil král 2. března 1642 na sever země. Obě strany si byly vědomy, že spor může být vyřešen pouze silou a začaly shromažďovat vojsko. Karel nařídil zástupcům panovníka v každém hrabství, aby shromáždil vojsko na jeho podporu.  Karel se pokusil obsadit Kingston upon Hull, kde byla uskladněna vojenská výzbroj a munice pro předchozí válku biskupů. Vojenská posádka nakloněná parlamentu neuposlechla králova příkazu a jeho síly odrazila. V srpnu se Karlovi podařilo zabrat vojenské zásoby z Nottinghamu a Lincolnu. 22. srpna nechal Karel vyvěsit královskou standartu v Nottinghamu a vyhlásil parlamentu válku. Poté se přesunul přes Chester do Shrewsbury, kde očekával posily z Walesu.  Poté co zprávy o králových aktivitách dorazily do parlamentu, vyslali parlamentaristé svou armádu pod vedením Roberta Devereux, 3. hraběte z Essexu, proti králi. Essex vyrazil do Northamptonu, kde se k němu připojilo asi 20000 mužů a poté se vydal směrem na Worcester.

Bitva.

Aby mohl využít své jezdectvo, rozhodl se Karel, že nenapadne parlamentaristy ve Worcesteru, ale že se vydá směrem na Londýn a utká se s nepřítelem ve volném prostoru. 22. října dorazilo královské vojsko k Edgecote. Velitel nedaleké posádky v Banbury se obával jejich útoku a vyslal za Essexem posla s prosbou o pomoc. Ten se rozhodl vyrazit proti královskému vojsku, ačkoli neměl k dispozici veškeré vojsko. Král se o jejich pochodu dověděl a nařídil, aby se vojáci připravili na boj na vrcholku kopce. Essex chtěl původně pochodovat přímo na Banbury, ale poté co zjistil, že se královské síly shromažďují na Edge Hill zastavil své vojáky na polovině cesty mezi Kinetonem a královským vojskem v oblasti kde jeho vojáci byli částečně chráněni živým plotem.  Když se Essex nechtěl nechat vyprovokovat k útoku, začaly se královské oddíly přesouvat z návrší. Bitva začala až poté co se mezi vojáky objevil král, který je povzbuzoval. Na to zareagovali parlamentaristé střelbou, kterou královi vojáci opětovali, ale vlivem jejich postavení nebyla jejich střelba příliš účinná. V té době královské jezdectvo zaútočilo na jezdectvo parlamentaristů.  Poté velitelé vojsk zaveleli k přímému útoku. Jednotlivé strany získávaly dílčí úspěchy v jednotlivých fázích boje a docházelo k částečnému úprku vojáků na obou stranách a královské jezdectvo místo, aby zaútočilo na zformované vojsko, vyrazilo pronásledovat uprchlíky. Král nařídil, aby jeho synové Karel a Jakub byli odvedeni do bezpečí. Navečer poté co se královské jezdectvo znovu zformovalo, nařídil Essex ústup.  Obě strany si přes noc držely své pozice. Ráno druhý den se obě armády znovu zformovaly, ale žádná strana neměla velkou chuť pokračovat v boji. Karel vyslal k Essexovi posla se vzkazem, že mu odpustí, pokud přistoupí na jeho podmínky. Posel se ale musel vrátit zpět, aniž by předal depeši. I když Essexovi dorazily posily, stáhl se 25. října do Worcesteru.  To umožnilo Karlovi, aby se vydal na Londýn. S vědomím, že Essexovo vojsko je nedaleko, postupoval král pomaleji a udržoval pospolu celé vojsko. Essex se mezitím rychlým přesunem dostal do Londýna, kde získal posily pro boj s královským vojskem. Karel se proto rozhodl přesunout do Oxfordu, který se stal jeho sídlem po zbytek války.

Bitva u Edgehill byla první pravidelná bitva Anglické občanské války. Odehrála se 23. října 1642 nedaleko Edge Hill a Kinetonu v jižním Warwickshire. Nerozhodný výsledek neumožnil dosáhnout rychlého vítězství ve válce, která trvala ještě další čtyři roky.

La bataille de Edgehill est la première bataille rangée de la Première guerre civile anglaise. Elle a lieu près de Kineton dans le Warwickshire, le. Son issue est indécise et ne permet pas aux royalistes de prendre Londres et ainsi de s'assurer une victoire rapide sur les parlementaires. Avec cette bataille commencent trois ans de guerre civile.


Zápletka.

Váleční zajatci, trénovaní a vedení Johnem Colbym (Michael Caine), který byl profesionální fotbalista West Hamu před válkou, souhlasí hrát exhibiční utkání proti německému týmu, které poslouží německé propagandě. Nakonec zajatci opouští zajatecký tábor jen za účelem hrát zápas. Během zápasu, navzdory rozhodčímu, který zohledňuje Němce a častým nedovoleným zákrokům německého týmu na spojence, zařídí remízu po skvělé ukázce fotbalu Luise Fernandeze (hraje Pelé), Carlose Reye (hraje Osvaldo Ardiles) a Arthura Hayese (hraje John Wark). Americký voják Robert Hatch (Sylvester Stallone) je brankář a excelentně chytne penaltu, která by Němcům zajistila výhru. Utkání skončí 4 -4 i přesto, že rozhodčí spojencům neuznal gól za špatné odpískání offsidu. Skóre by tedy bylo 5- 4. To dalo podnět davu, který začal nahlas skandovat "Vítězství!"  Několik hráčů chtělo uprchnout (vedeném Hatchem) v připravovaném tunelu, ale zbytek týmu (vedeném Russell Osmanem řeklo "ale my to můžeme vyhrát") se chtělo vrátit do hry na druhý poločas. Podaří se jim uprchnout na konci zápasu, navzdory zmatkům způsobeném bouřlivým davem poté, co Hatch vychytal remízu.  V je často použito ve filmu, částečně i na konci zápasu. Je to i hlavní titul filmu (Útěkem k Vítězství, nebo zjednodušeně Vítězství ve většině zemí). Jak Pelé dal čtvrtý gól, vyrovnal zápas, jeho noha byla zohlá do tvaru písmene V, což je patrné na zpomalených sekvencích. Viktorka (dva prsty) je častý pozdrav v Britské kultuře. Gól, který nebyl uznán a kterých mělo být dohromady 5 znamená v římských číslicích V.

Námět příběhu.

Film je založen na maďarském filmovém dramatu z roku 1961 "Két félidő a pokolban" ("Dvakrát v pekle"), režírovaném Zoltánem Fábrim a který vyhrál cenu kritiků na Bostonském filmovém festivalu v roce 1962.  Film byl inspirován pravdivým příběhem hráčů Dynama Kyjev, kteří porazili německé vojáky okupující Ukrajinu během druhé světové války.  Podle zvěstí, díky výslednému vítězství byli všichni ukrajinští fotbalisté zastřeleni. Pravda je trošku komplikovanější. Když ukrajinci hráli několik zápasů proti němcům, tak v jednom z nich vyhrávali. Před porážkou němců je gestapo zavleklo do zajateckého tábora. Většina z nich tam byla zabita, ale pár jich přežilo.

Herci a fotbalisté.

Ve filmu "Vítězství" hrálo mnoho fotbalistů na obou stranách, jak za spojence, tak za Německo. Hodně z mála slavných fotbalistů byla z týmu Ipswich Town, kteří vyhráli v ročníku 1980-81 Poháru UEFA. A navzdory tomu se neobjevili ve filmu, například anglický Mistr světa ve fotbale (brankář) Gordon Banks trénoval Sylvestera Stalloneho. Les Shannon, bývalý hráč Burnley, dělal choreografii zápasu ve filmu. Na filmu také spolupracoval Pelé jako autor hry.

Zajímavosti.

Zápas byl natočen na Hidegkuti Nándor Stadium v Budapešti v Maďarsku, protože filmaři nemohli najít velký fotbalový stadión bez věžového osvětlení, které se začalo používat až po 2. světové válce. Zápasu se zúčastnilo 250 tisíc maďarských komparzistů.  Stallone si při tréninku zlomil prst, když chtěl zabránit Pelému dát gól.

Vítězství je americký film z roku 1981 o spojeneckých vojácích internovaných v německém zajateckém táboře během 2. světové války. Film režíroval John Huston a hrají v něm Michael Caine, Sylvester Stallone a Max von Sydow. Filmu se dostalo velké pozornosti před uvedením do kin proto, že v něm také hráli velké fotbalové hvězdy té doby jako Bobby Moore, Osvaldo Ardiles, Kazimierz Deyna a Pelé. Několik hráčů Ipswich Town FC hrálo také ve filmu například John Wark, Russell Osman, Laurie Sivell, Robin Turner a Kevin O'Callaghan.

À nous la victoire ("") est un film américain de John Huston, sorti en 1981. Le sujet rappelle celui de "Deux mi-temps en enfer" de Zoltán Fábri (1961) qui à son tour est inspiré d'un fait réel connu comme le match de la mort.


Historie.

Ostrov Gorée, dnes městská část Dakaru, byl kdysi malý přístav a místo evropského osídlení podél afrického pobřeží. Před příchodem Evropanů byl ostrov opuštěný a bez dostatku pitné vody.  Prvními Evropany, kteří vstoupili na ostrov, byli Portugalci v roce 1444. Využívali jej jako hřbitov a postavili zde malou kapli. Až do roku 1664, kdy se ostrov dostal krátce pod nadvládu Velké Británie, se u moci postupně vystřídalo Portugalsko a Nizozemsko. Ostrov byl pojmenován Nizozemci podle nizozemského ostrova Goeree.  Od roku 1677 nad územím Senegalu, včetně Gorée, získala kontrolu Francie a svůj vliv v oblasti si udržela až do roku 1960, kdy získal Senegal nezávislost. Během několika válek mezi Francií a Velkou Británií v letech 1677 až 1815 se ostrov dostal i pod nadvládu Britů.  Gorée byl v prvé řadě obchodním stanovištěm administrativně náležící k Saint-Louis, hlavnímu městu tehdejší kolonie Senegal. V 18. a 19. století byl ostrov domovem pro komunitu francouzsko-afrických kupců. Tyto komunity byly specifické rolí žen, označovaných signares. Signares postupně na ostrově vytvořily vládnoucí šlechtu a měly v rukou lodě i majetek.  Francie byla první zemí na světě, která zakázala otrokářství. Stalo se tak během Francouzské revoluce v únoru 1794 a obchod s otroky ze Senegalu ustal. Nicméně v květnu 1802 Napoleon obchod s otroky obnovil pod nátlakem majitelů cukrových plantáží ve francouzských provinciích v Karibiku. V roce 1815, kdy se Napoleon znovu dostal k moci, bylo otroctví definitivně zrušeno ve snaze navázat kontakty s Velkou Británií, která zrušila otroctví v roce 1807.  Když v 70. letech 18. století začal senegalský obchod s otroky slábnout, město se stalo přístavem pro přepravu arašídů, arabské gumy, slonoviny a dalších surovin. Zdejší malý přístav, ale nebyl vhodný pro přepravu velkého množství zboží a tak se stále více začaly využívat přístavy na pobřeží Senegalu. V roce 1840 byl založen přístav Rufisque a později v roce 1857 i současné hlavní město Dakar. Přesun obchodu vedl k odlivu obyvatel z ostrova. Ze 4500 obyvatel v roce 1845 populace klesla až na 1500 osadníků v roce 1904.  Všeobecné volební právo bylo pro obyvatele ostrova Gorée uzákoněno v roce 1872, kdy se ostrov stal samosprávnou oblastí s voleným starostou a městskou radou. Blaise Diagne, první africký poslanec zvolený do francouzského Národního shromáždění, se narodil právě na ostrově Gorée.  V roce 1940 se ostrov Gorée stal součástí Dakaru a od roku 1978 je zapsán na Seznamu světového dědictví UNESCO.

Správa ostrova.

Francouzská koloniální správa už v roce 1872 založila v Senegalu dvě samosprávná města po vzoru těch evropských: Saint-Louis a Gorée. Tehdejší Dakar, ležící na pevnině, administrativně podléhal ostrovu Gorée, ale již v roce 1887 se odtrhl a vytvořil si svou vlastní samosprávu. S rozšiřováním Dakaru Gorée začal postupně ztrácet na významnosti. Zatímco počet obyvatel ostrova postupně klesal, z 2100 v roce 1891 na pouhých 700 v roce 1926, počet obyvatel Dakaru vystoupal za stejné období z 8737 na 33 679 obyvatel. Ostrov Gorée se tak postupem času dostal pod správu mnohem většího Dakaru.  V roce 1996 byla senegalským parlamentem schválena reforma upravující administrativní rozdělení. Příliš velký a přelidněný Dakar byl rozdělen na 19 menších samosprávných částí, které získaly více pravomocí. Ostrov Gorée se stal jednou z nich a sídlem administrativy se stala bývalá radnice z let 1872 až 1929. Ostrov je spravován městskou radou volenou každých 5 let a starostou, který je volen členy rady. Současným starostou je Augustin Emmanuel Senghor.

Obchod s otroky.

Nejznámější stavbou na ostrově je Dům otroků ( "Maison des esclaves"), který zde postavili Nizozemci v letech 1780–1784. Tato budova je jednou z nejstarších na ostrově a dnes slouží jako muzeum ukazující hrůzy transatlantického obchodu s otroky. Tato budova sloužící k obchodu s otroky byla poslední svého druhu postavená na ostrově. První byla postavena už v roce 1536 portugalskými osadníky. Všechny domy jako tento situované na ostrově Gorée, dokonce i současná fara, byly bývalé otrokářské domy.  Cely pro otroky byly velké jen 2,6 m na 2,6 m a vešlo se do nich 15 až 20 mužů, kteří seděli zády ke zdi a byli spoutáni okolo krku a paží. Mezi nohama a rukama jim visely velké železné koule. Otroci v celách čekali až tři měsíce než byli z ostrova na lodích odvezeni. O tom, kam otroci poputují rozhodovali kupci. Muži byli většinou odváženi do Louisiany ve Spojených státech amerických, ženy do Brazílie či na Kubu a děti na Haiti nebo do Západní Indie.  Otroci byli do cel rozdělováni podle věku a pohlaví. Věk dětí musel být určován podle zubů, protože neměly žádné rodné listy. Mladé dívky byly od zbytku žen separovány a na trhu se prodávaly za vyšší ceny. Hodnota žen byla určována podle stavu jejich poprsí a panenství. Cena mužů byla určována podle jejich váhy. Minimální váha, kterou musel otrok mít, byla 60 kg. Pokud některý vážil méně, byl umístěn do cely, kde byl vykrmován zdejšími boby.  Někteří obchodníci s otroky měli poměr s mladými otrokyněmi a když tyto dívky otěhotněly byly propuštěny na ostrov nebo do nedalekého Saint Louis. A tak se samy zajaté dívky obchodníkům nabízely, protože to byla jediná cesta jak zachránit své životy. Tyto dívky smíšené pleti byly běžně nazývány signares a postupně vytvořily na ostrově vládnoucí vrstvu.  Malé přístaviště, které k domu přiléhalo, bylo z palmového dřeva a sloužilo jako nákladiště otroků. Někteří otroci ve snaze utéct skočili z mola do moře. Moc daleko se jim ale uplavat nepodařilo, buď byli zastřeleni strážci nebo sežráni žraloky, kterých okolo ostrova bylo mnoho. Žraloci byli přitahováni nemocnými otroky, kteří se běžně házeli do moře.  Evropští kupci byli ubytováni v prvním patře domu a otroky si mohli prohlížet z terasy. Každý otrok musel při prodeji podstoupit kontrolu, při které se zjišťovala svalnatost a příslušnost k určitému africkému kmeni (každý kmen měl svou stanovenou cenu).  Po tři a půl století byli lidé v Africe sledováni, chytáni a unášeni ze svých domovů.

Ostrov Gorée () je jednou z 19 čtvrtí senegalského hlavního města Dakaru. Od pevniny je vzdálen pouhé 2 km. Svou rozlohou 0,182 km2 a počtem obyvatel 1056 (odhad 2005) je nejmenší městskou částí Dakaru. Díky své bohaté historii je zapsán na Seznamu světového dědictví UNESCO.

L'île de Gorée, ou simplement Gorée, est à la fois une île de l'océan Atlantique nord située dans la baie de Dakar et l'une des 19 communes d'arrondissement de la capitale du Sénégal. C'est un lieu symbole de la mémoire de la traite négrière en Afrique, reconnu officiellement par l’Organisation des Nations unies (ONU) en 1978 : Gorée, « île-mémoire » de cette tragédie, fut ainsi l’un des tout premiers lieux à être portés sur la liste du patrimoine mondial gérée par l'Organisation des Nations unies pour l'éducation, la science et la culture (UNESCO).


Názvy.

Vědecký název.

Název "erica" pochází z řeckého slova ereikein (rozlomiti) a vztahuje se na křehkost dřeva mnohých druhů.

Lidové názvy.

Vřesovec ("Erica") je lidově nazýván erika, šedivník či jindavec, avšak protože byl dříve vřes a vřesovec často zaměňován a i botaniky byly řazeny do stejného rodu, je jisté, že stejná rostlina (vzhledem k malým odlišnostem) je (resp. byla) na území ČR lidově nazývána i břasa, břes, hnidavec, suchotinka, chvojčina, řes, břesňák, hyndavec, modrý rozchod, vřes skotský, což jsou lidové názvy pro vřes.

Popis.

Většina druhů jsou malé, drobné keře, plazivé, šlahounovité, keříčkovité, převislé nebo vzpřímené, většinou 0,2-1.5 m vysoké, se světle hnědou kůrou a tenkými větvičkami. Přesto některé vřesovce dorůstají vzácně i 30 m výšky. Nejvyššími z těchto trpaslíků jsou "E. arborea" a "E. scoparia", které mohou dorůstat až 6–7 m výšky.  Všechny vřesovce jsou stálezelené, s nevelkými kratšími nebo delšími jehlicovitými listy 2–15 mm dlouhými. Listy jsou většinou po čtyřech v nepravých přeslenech, krátce řapíkaté, lysé a lesklé, různě husté. Jsou pěstovány i kultivary s žlutopestrými listy.  Květy jsou bílé ("E. capensis"), žluté, žlutooranžové ("E. patersoniana"), růžové ("E. carnea"), fialkové, červené ("E. coccinea"), ale i zelené ("E. viridis"). Květ je nící, džbánkovitý nebo kulovitý či válcovitý, většinou v mnohokvětých, vrcholových hroznech. Kališní lístky jsou obvykle čtyři, zřídka jeden až pět, korunní plátky jsou srostlé v trubkovitý nebo džbánkovitý květ. Všechny květy na vřesovcích kvetou současně a rostliny jsou jimi obaleny. Proto jsou vřesovce pěstovány v parcích nebo zahradách. Květy většinou mají čtyři, zřídka jeden až osm plodolistů, s obvykle více než jedním semenem.  Semena v tobolce jsou velmi malá, u některých druhů mohou přetrvávat v půdě až celá desetiletí. Tobolka je pukající, nebo nepukající. Kořenový systém je jemný, nahuštěný, má bohaté vlášení. Část kmene vřesovce zůstává pod zemí, tento kořen je velmi pevný, odolný proti požárům, které na vřesovištích bývají, a i proti okusu zvěří. Zajišťuje přežití pro rostlinu. Na požářišti tak vřesovce obrůstají jako první. Počet chromozomů je n = 12, n = 18 vzácných.  Blízce příbuzný rod vřes obecný ("Calluna") byl dříve zahrnut v tomto rodu. Liší se velmi málo listy (méně než 2–3 mm dlouhé) a květy (koruna je rozdělena do více samostatných lístků).

Výskyt.

Přibližně 600 druhů vřesovců je endemity v Jižní Africe. Zbývajících cca 70 druhů se vyskytuje v další části Afriky, ve středomořském regionu a Evropě. U nás se vyskytuje vřesovec pleťový ("Erica carnea") a zplaněle v Jizerských horách vřesovec čtyřřadý ("Erica tetralix"). Předpokládá se, že vřesovec čtyřřadý byl do ČR zavlečen ze zahraničí se sazenicemi dřevin. Na Šumavě je vřesovec čtyřřadý považován za jeden z nejvzácnějších druhů rostlin. Na lokalitě Mrtvý luh u Volar se nalézá několik desítek jedinců vřesovce čtyřřadého. Otázka původnosti lokality však není uspokojivě vyřešena. Už v 19. století byl výskyt vřesovce čtyřřadého udáván z oblasti horního toku Vltavy zatopeného dnes Lipenskou nádrží.  Podobně jako většina ostatních vřesovcovitých ("Rhododendron", borůvka, vřes, brusinka) jsou především kalcifobní rostliny, jejichž výskyt je omezen na kyselé nebo velmi kyselé půdy. Najdeme je od suchých, písčitých půd po extrémně mokré rašeliniště. Často jsou dominantním druhem stanovišť (vřesovišť a rašelinišť). Nebo mohou zcela vytlačit jinou vegetaci v kyselých lesích.

Použití.

Vřesovce slouží jako dekorativní dřevina, často půdokryvná pod stromy a keře, ozdobná květem a stálezelenými listy.

Pěstování.

Vzhledem k tomu že nejlépe rostou v chudé půdě, rašelině a zcela vyplní plochu, snižuje se i potřeba odplevelování. Roste v polostínu, dokonce i ve stínu (kde méně kvete), ale nejlépe se mu daří na slunci. Většina druhů nesnáší vápník a špatně snáší přemokření nebo sucho. Sucho snese lépe jen vřesovec pleťový ("E. carnea"). Vřesovec pleťový také snese více vápníku v půdě. "C"houlostivější druhy vyžadují zimní kryt. Po odkvětu se doporučuje rostliny seříznout. Vřesovce jsou vděčné, pokud jsou ponechány několik let bez přesazování. Zálivka je vhodná dešťovou vodou (nebo upravenou vodou), při zalévání nevhodnou vodou se může pH půdy změnit.

Rozmnožování.

Množí se řízkováním v červenci až srpnu, do rašeliny nebo směsi písku (či perlitu) a rašeliny. Nejlépe koření dvouleté větévky. Při množení můžeme použít i hřížení (přiháčkování k zemi a zasypání). Lze použít výsev semene do misky.

Choroby.

Chorobami trpí vzácně, pokud ano, pak vlivem nevhodných podmínek a spíše než patogeny, tak fyziologickými chorobami z nedostatku nebo nadbytku vláhy, světla a nevhodného pH.

Symbióza.

U vřesovce se podobně, jako u ostatních vřesovcovitých, vyskytuje erikoidní mykorhiza nejčastěji s vřeckovýtrusou houbou "Hymenoscyphus ericae". Tato houba zajišťuje v nepříznivých podmínkách vřesoviště pro vřesovec dostatek vláhy a živin.. Bylo zjištěno, že tato houba produkuje enzym, který rozkládá buněčné stěny,celulózu a dokáže tak využít zbytky rostlin v půdě.

Vřesovec ("Erica") je rod nízkých stálezelených keřů zahrnující až 860 druhů. Většinou se nacházejí v Jižní Africe, pouze několik zástupců proniklo do Evropy a Asie. Vřesovce patří do skupiny kalcifobních a kalcifilních rostlin, tedy buď vyžadují, nebo nesnášejí vápník v půdě, obvykle rostou na acidických, kyselých půdách.

Erica est un genre de bruyères, représentant typique de la famille des "Ericaceae". Il compte environ 860 espèces dans le monde. Ces plantes à fleurs sont le plus souvent des arbrisseaux ou des arbustes et partagent avec quelques autres genres proches le nom commun de bruyères.


Synonyma.

Ve starší literatuře byl uváděn název hřib krvavý nebo červenka (podle barvy), teprve v roce 1881 zmiňuje Čelakovský německý název „der Satanspilz“, ze kterého se zřejmě vyvinulo české pojmenování hřib satan. Toto označení pochází z odborného názvu "Boletus satanas" (v překladu „hřib satanův“), kterým houbu pojmenoval německý přírodovědec Harald Othmar Lenz. Takto označil hřib poté, co se jím společně s přítelem Karlem Salzmannem, služkou a další dámou v září 1830 otrávil.

Vzhled.

Makroskopický.

Klobouk je 60–250 (350) milimetrů široký, sametový, stříbřitě šedý, polštářkovitý.  Rourky jsou zprvu žluté, ve stáří žlutozelené, póry jsou na zpočátku stejně zbarvené jako rourky, ale krátce po otevření klobouku získávají vínově červenou barvu. Ve stáří bývají oranžovočervené. Na okraji tvoří žlutý pásek.  Třeň je válcovitý, dole červený, směrem nahoru ke klobouku se mění do červenožluta. Povrch kryje síťka, která sahá shora až do dolní poloviny třeně; zbarvena je oranžově červeně nebo stejně jako podklad.  Dužina je bělavá, na řezu nepatrně modrající. Chutná jemně, ořechově (pozor, houba je za syrova silně jedovatá). Pokud je sucho, barva dužiny se skoro vůbec nezmění. Mladá plodnice je bez výraznějšího zápachu, staré plodnice páchnou – pach bývá přirovnáván k mršině nebo zpoceným nohám.

Mikroskopický.

Povrch klobouku kryjí trichodermové vláknité 4–9 μm široké hyfy, které mohou být kryté tenkou gelatinózní vrstvou. Výtrusy dosahují 11–15 × 5–7 μm, jsou boletoidního tvaru, téměř vřetenovité až elipsovitě vřetenovité se suprahilární depresí patrnou z profilu.

Výskyt.

Satan se vyskytuje vzácně v nížinách a pahorkatinách v listnatých lesích na alkalických podkladech v oblastech teplomilné květeny. Pilát jej uvádí jako druh teplomilných lesů na vápenatých půdách, konkrétně pak v rámci xerotermních dubohabrových hájů na vápencích, skalních hadcových stepí (pod listnáči, na základě nálezů řídícího učitele Rudolfa Dvořáka). Zároveň zmiňuje, že v rámci kyselých doubrav a oligotrofních habrových doubrav se patrně nevyskytuje vůbec. Roste především pod duby, méně často pod jinými listnáči. Jmenovat lze například buk, lípu nebo břízu. Fruktifikuje od konce června do začátku října.

Rozšíření.

Hřib satan roste v Evropě a Severní Americe (USA). Z evropských zemí to jsou: Česká republika, Dánsko, Gibraltar, Chorvatsko, Lichtenštejnsko, Itálie, Maďarsko, Německo, Polsko, Rakousko, Slovinsko, Spojené království, Španělsko, Švédsko a Švýcarsko.  V rámci chráněných území České republiky byl hřib satan popsán mimo jiné na následujících lokalitách:  Dále se vyskytuje v Polabí a na Brněnsku.

Záměna.

Hřib satan je možné zaměnit s podobnými hřiby s červenými póry, například hřibem kovářem, hřibem kolodějem, hřibem nachovým nebo hřibem kříštěm.  K rozlišení může pomoci i fakt, že se hřib satan na rozdíl od kovářů, kolodějů a hřibu Le Galové až na ojedinělé výjimky nevyskytuje na hrázích rybníků a podobných synantropních stanovištích.

Hřib satan hlohový.

"Rubroboletus satanas" f. "crataegi". Xanthoidní forma, které chybí červené barvivo, byla dříve klasifikována jako samostatný druh, hřib hlohový. Tento název však neodráží symbiózu s hlohem, pouze světlé zbarvení. Klobouk je bělavý, rourky žluté, třeň bledě žlutý, dužnina modrá, staré plodnice páchnou.

Ochrana.

Jde o vzácnou houbu, která je evidována v Červeném seznamu hub České republiky jako zranitelný druh (VU). Je proto třeba jej chránit, nálezy je vhodné hlásit mykologickým pracovištím.

Toxicita.

Hřib satan je za syrova (či po nedostatečné tepelné úpravě) silně jedovatý, působí neutišitelné zvracení, které může trvat i 6 hodin. K otravě stačí ochutnat malý kousek houby, potíže mohou vyvolat i výpary ze syrové houby v uzavřené místnosti.  Po kvalitním tepelném zpracování (minimálně 20 minut varu) otrava nehrozí, nicméně v satanu byly zjištěny i indolové deriváty (psychotoxické látky, které se vařením nerozkládají). Ke konzumaci jej proto nelze v žádném případě doporučit.

Zajímavosti.

V roce 2005 umístila obec Vršovice na svoji vlajku a znak figuru hřibu satanu, která připomíná národní přírodní památku Velký Vrch, jednu z nejvýznamnějších českých lokalit této houby. Plodnice mohou dosahovat poměrně vysoké hmotnosti. V roce 1928 byly v okolí Karlštejna nalezeny exempláře, z nichž nejtěžší vážil 2 kg.

Hřib satan ("Rubroboletus satanas" ) je jedovatá houba z čeledi hřibovitých. Patří do skupiny tzv. modrajících a barevných hřibů. Satan je také největší hřib, který se vyskytuje na území bývalého Československa.

Rubroboletus satanas, en français le Bolet satan, est une espèce de champignons ("Fungi") basidiomycètes, toxique et rare, du genre "Boletus" dans la famille des "Boletaceae".