Cíle mise.

Tato mise byla po mnoha startech první, která neletěla k Mezinárodní vesmírné stanici. Cílem bylo provést řadu mezinárodních vědeckých experimentů v mikrogravitaci. Důraz byl kladen na lékařské experimenty, ale realizované byly také pokusy z oblasti technologického a materiálního výzkumu. V nákladním prostoru raketoplánu se nacházela laboratoř Spacehab (model DRM – " – dvojitý výzkumný modul) sloužící k experimentům v mikrogravitaci a externí přístrojová plošina FREESTAR.

Problémy před startem.

STS-107 byla jediná vědecká mise, která „přežila“ škrty v rozpočtu NASA. Původní plány totiž hovořily o jedné vědecké misi každý rok od roku 2001. Postupným snižováním rozpočtu však z celé plánované řady misí zůstala jen mise Columbia STS-107. A i ta však byla postupně odkládaná, protože přednost mělo zásobování a výměna posádek ISS. Do hry vstoupily i technické problémy. Columbia už od roku 1999 procházela rozsáhlou úpravou ("), která zahrnovala důkladnou údržbu, kontrolu a modernizaci raketoplánu. Tato kontrola se však prodloužila a tak se první termín startu (11. leden 2001) stal nereálným. V následujících dvou letech došlo ke 13 dalším odkladům. Když byl raketoplán konečně v letuschopném stavu, bylo přijato rozhodnutí, že nejdříve se uskuteční mise STS-109 – servisní mise k Hubbleovu vesmírnému dalekohledu. Start mise STS-107 byl plánován na červenec 2002, ale z důvodu dalších technických problémů byl opět odložen.  Lety raketoplánů nejsou označovány podle pořadí, v jakém startují, ale podle pořadí, v jakém byly naplánovány. Pořadí jejich startů se může měnit z finančních, technických a jiných důvodů. Z tohoto důvodu měla mise označení STS-107, přestože následovala po misi STS-113 a ve skutečnosti byla 113. letem raketoplánu a 28. startem orbitru Columbia.

Průběh letu.

Start.

Cesta Columbie začala 12. března 2002, kdy byl raketoplán přesunut do přípravného hangáru OPF ("). Tam byla do nákladového prostoru nejprve vložena přístrojová paleta EDO (25. dubna 2002). 6. června jí následovaly Spacehab a FREESTAR a 31. října byly dveře do nákladového prostoru raketoplánu uzavřeny. 18. listopadu 2002 byla Columbia přesunuta do montážní haly VAB, kde byla o dva dny později připojena k hlavní palivové nádrži ET a pomocným motorům SRB. 9. prosince 2002 se začala přemísťovat na odpalovací rampu 39-A. Odpočítávání bylo zahájeno 13. ledna 2003. Přípravu na start a samotný start provázela zvláštní bezpečnostní opatření, hlavně kvůli přítomnosti izraelského astronauta na palubě. 7 hodin 20 minut před startem začal pozemní personál plnit nádrž ET pohonnými hmotami. Posádka začala do orbitru nastupovat v 8:30 UT. První nastoupil velitel Rick Husband, poslední (v čase 13:45) Kalpana Chawlaová. Vstupní průlez byl uzavřen ve 14:17.  Start proběhl úspěšně ve čtvrtek 16. ledna 2003 v 15:39:00 UT. Šlo celkově o 113. start v rámci programu Space Shuttle a celkově třetí kosmický start v roce 2003. V čase 15:40:21 UT dálkové kamery zjistily odtržení části tepelné izolace nádrže ET a jeho zásah do levého křídla orbitru. Rychlost kolize byla vypočítána na 190 m/s, hmotnost úlomku na 1,2 kg. Podle tehdejšího úsudku techniků to nemohlo způsobit vážnější poškození křídla ani jeho tepelné ochrany. Právě tento náraz úlomku izolační pěny do křídla se však stal raketoplánu osudným.  Start pokračoval dále bez problémů. 2 minuty a 7 sekund po startu se od nádrže ET oddělily pomocné motory SRB a přistály v Atlantském oceánu. V 15:47:30 UT byly vypnuty hlavní motory SSME ('), a v 16:23 UT byl raketoplán Columbia naveden na operační oběžnou dráhu dvouminutovým zážehem motorů OMS (').  Po dosažení oběžné dráhy mise dostala mezinárodní označení (COSPAR) 2003-003A. Columbia se dostala na oběžnou dráhu 273-290 km a jeden oběh kolem Země trval 90,14 minut. Sklon dráhy Columbie k rovníku byl 39°. Dvě hodiny po startu byly otevřeny dveře do nákladového prostoru a za další hodinu bylo zahájeno oživování Spacehabu a aktivace soupravy EDO. Už první den letu se uskutečnilo první pozorování – měření sluneční konstanty.

Operace na oběžné dráze.

Orbitální parametry:  Let STS-107 probíhal takřka bez problémů. Základní náplň experimentů byla dokončena s dvoudenním předstihem. Misi narušily jen dva malé technické problémy. Prvním byla porucha separátorů kondenzované vzdušné vlhkosti klimatizačního systému, která nastala 18. ledna. Druhým problémem byl zkrat na jednom ze dvojice separátorů kondenzované vody, ke kterému došlo následujícího dne. Z tohoto důvodu muselo být omezeno chlazení vzduchu, aby bylo možno udržovat na přijatelné úrovni chlazení elektroniky. Tím však začala stoupat teplota na palubě Spacehabu. Oba problémy se však posádce podařilo úspěšně odstranit. Po zvýšení klimatizačního výkonu na obytné palubě Columbie se podařilo teplotu na palubě Spacehabu udržet v rozpětí 24 až 25 °C.  Celkově bylo úspěšně provedeno více než 80 experimentů. Posádka pracovala nepřetržitě ve dvou dvanáctihodinových směnách (tzv. červená a modrá směna). Modrou směnu tvořili Brown, McCool a Anderson, červenou Chawlaová, Husband, Clarková a Ramon. 27. ledna v 17:36 UT se podařilo červené směně navázat spojení s posádkou Mezinárodní vesmírné stanice. V průběhu letu se uskutečnily celkem čtyři tiskové konference. Ta hlavní za účasti všech členů posádky proběhla 29. ledna. Největší pozornost na palubě poutal první izraelský astronaut Ilan Ramon, kvůli kterému se uskutečnila samostatná tisková konference 20. ledna. Ramonův bratr po havárii řekl: „Říkal, že je tak šťastný, že se ani nechce vrátit zpět na Zem... a nevrátil se.“  Zajímavostí je kresba čtrnáctiletého chlapce Petra Ginze, kterou si sebou do vesmíru vzal Ilan Ramon. Kresba znázorňuje pohled z Měsíce na Zem. Petr Ginz ji nakreslil za branami koncentračního tábora Terezín. Později zahynul v plynové komoře v Osvětimi. Kromě toho měl Ramon sebou např. tóru, židovský náboženský text, který prošel německým koncentračním táborem a „košer“ potraviny speciálně balené pro použití ve vesmíru.

Přístrojové vybavení a experimenty.

Jako už bylo uvedeno, STS-107 byla vědecká mise. V nákladovém prostoru raketoplánu se nacházela laboratoř Spacehab, určená pro experimenty v mikrogravitaci. Označení dvojitý výzkumný modul (DRM) znamená, že tento exemplář vznikl spojením dvou menších modulů do jednoho většího. Spacehab a orbiter spojoval šestimetrový tunel, na který byla napojena také komora EAL (') pro výstup do otevřeného prostoru. V přechodové komoře byly dva skafandry a poutací lana přesto, že nebyl plánovaný a ani neproběhl žádný výstup do kosmu. Vesmírná laboratoř Spacehab měla tvar ležatého zkoseného válce o délce šest metrů a vnitřním objemem 60 m. Na palubě Spacehabu bylo umístěno 3375 kilogramů nákladu (přístroje, vzorky, manuály...) a dalších 360 kg se nacházelo na obytné palubě orbitru. V zadní části nákladového prostoru raketoplánu byla umístěna plošina EDO ('), která zásobovala energetické články PRSD (" – systém uložení a distribuce energie), čímž umožnila prodloužení letu ve vesmíru na šestnáct dní s třídenní rezervou. Mezi Spacehabem a plošinou EDO se nacházela další plošina zvaná FREESTAR, která nesla několik vědeckých přístrojů, konkrétně:  Přístroje a experimenty na plošině FREESTAR fungovaly buď automaticky, pasivně nebo je astronauti ovládali na dálku.  V kýlové části se nacházel mikroakcelerometr OARE ('), který měřil kvazikonstantní zrychlení. Kromě OARE měřil mikrogravitaci a chvění prostředí akcelerometr SAMS-FF (').  Původně se uvažovalo o tom, že v nákladovém prostoru vynese Columbia místo FREESTAR družici "Triana" s urychlovacím stupněm, která bude potom navedena na vyšší oběžnou dráhu a bude fotografovat zemský povrch. Projekt však byl pozastaven a následně zrušen z důvodu neshod mezi Kongresem a Bílým domem.

Biologické experimenty.

Na palubě Columbie byly též skleníky, akvária a terária, aby se mohl studovat vliv mikrogravitace na živé organismy. Několik těchto živočichů dokonce přežilo havárii. Šlo o háďátko obecné (""). Astronauti sledovali například chování mravenců (rod "Pogonomyrmex"), pavouků ("Eriophora") a včel ("Xylocopa") v beztížném stavu, studovali jikry a embrya ryb "Oryzias latipes", přizpůsobení se krevního oběhového systému krys mikrogravitaci, vliv podmínek kosmického letu na růst plísní, jejich metabolismus a citlivost na fungicidní prostředky a vliv mikrogravitace na fyziologii mikroorganizmů. Prováděly se imunologické a embryologické studie na rybce "Xiphophorus helleri", fyziologické studie na vodní rostlině "Ceratophyllum demersum", pozoroval se vývoj rostlinných buněk citlivých na gravitaci u mechu "Ceratodon purpureum" a jiné.  Experimenty připravovali výzkumníci především ze USA a Izraele, ale také z dalších států: z Kanady, z evropských států sdružených v Evropské kosmické agentuře (ESA), z Japonska, Austrálie, Číny a dalších. Mezi experimenty byl také zařazen projekt vytvořený studenty. Po tragédii jeden z nich uvedl pro New York Times: „Bylo by to znevážení astronautů, když bychom výzkum zastavili. Musíme pokračovat.“

Lékařské experimenty.

Důraz se kladl na lékařské experimenty, přičemž astronauti sloužili nejen jako výzkumníci, ale i jako pokusné objekty. Uskutečnily se například tyto lékařské experimenty (následující vyjmenované byly připraveny vesmírnou agenturou ESA):  Některé lékařské experimenty agentury NASA:  Lékařské experimenty Kanadské kosmické agentury (CSA)  Další experimenty byly zaměřeny například na výzkum vlivu osvětlení na hloubku spánku astronautů, studium kostního a svalového systému v mikrogravitaci, změny imunitního systému vyvolané kosmickým letem, vyhodnocení zvládání stresu po dobu letu apod. Pro tyto účely byla posádka vybavena přípravky pro odběr slin, krve a moči, automatickým analyzátorem krve PCBA (') a ergometrem a pokročilým systémem pro monitorování dechu ARMS (').

Technologický a materiálový výzkum.

Realizovány byly také pokusy z oblasti technologického a materiálového výzkumu. Šlo například o studium procesu hoření, zkoušky hasicího zařízení s vodní mlhou a studium mechaniky zrnitých materiálů. Z oblasti fyziky se realizovaly pokusy krystalografie a molekulární fyziky, například tvorba vláknitých krystalů ve směsi chloridu kobaltnatého a chloridu vápenatého v roztoku křemičitanu sodného v beztížném stavu. Studovaly se různé fyzikální procesy, například vlastnosti rozhraní dvou kapalin, studium kulatých plamenů, tvorba sazí v beztížném stavu a další. Experimenty a pozorování byly též z oblasti kosmické výroby, například příprava krystalů bílkovin, výroba léčiv a podobně.  Na plošině FREESTAR byly přístroje sledující a zkoumající zemskou atmosféru (spektrometr, radiometrická kamera a další) a též vliv kosmického prostředí na různé materiály (guma, železo, magnety, křída). Tyto materiály byly umístěny na modulu SEM-14 (") a experimenty s nimi spojené pocházely z 11 amerických škol. Radiometr SOLCON-3 umístěný na plošině FREESTAR zase měřil hodnotu sluneční konstanty. Na letové palubě raketoplánu se uskutečňoval experiment testování navigačního systému využívajícího družice GPS a při přistávacím manévru mělo též dojít k testování vlivu bočního větru na dynamiku přistávacího manévru. Vně raketoplánu se sledoval účinek zážehu motorů raketoplánu na ionosféru a také pozorování zážehu motorů z družice USAF.

Přípravy na přistání.

Ještě v průběhu letu technici analyzovali možné důsledky nárazu části tepelné izolace z nádrže ET na levé křídlo raketoplánu. 28. ledna došli k závěru, že ani rozsáhlé poškození dlaždic tepelné ochrany, které mohl tento náraz způsobit, by nemělo mít za následek destrukci raketoplánu. Ani záběry ze stanice AMOS (") neukázaly žádné poškození, avšak snímky nezabíraly spodní stranu orbitru. 30. a 31. ledna piloti Columbie a Chawlaová zahájili nácvik přistávacího manévru na simulátoru PILOT. Nácvik proběhl bez jakýchkoliv problémů. 31. ledna zahájila posádka prověrky Columbie před přistáním a také úklid předmětů na obytné palubě a v laboratoři.

Návrat.

Pokus o přistání proběhl 1. února 2003. Ve 14:03 SEČ zahájila nic netušící posádka přistávací manévr. Ve 14:10:39 byla zapojena první jednotka hydrauliky. Raketoplán byl otočen motory dopředu a ve 14:15:30 byl proveden stopadesátiosmisekundový zážeh motorů OME (' – motor pro manévrování na oběžné dráze). Potom piloti otočili Columbii zpět do původního směru, tedy „nosem“ dopředu. Z bloků FRCS (' – přední reaktivní řídící systém – skupina motorů RCS umístěných v přední části raketoplánu) byly vypuštěny zbytky pohonných látek. Raketoplán vstoupil do vrchních vrstev atmosféry, kde jej začalo postupně obklopovat žhavé plazma. Toto plazma s teplotou přesahující 1000 °C vzniká třením řídkých vrstev vzduchu o povrch raketoplánu. Raketoplán (přesněji orbitr) je proti tomu chráněn vrstvou izolačních destiček. Za oficiální čas vstupu do atmosféry se považuje čas 14:44 SEČ. Zatím vše probíhalo podle plánu. S dosednutím stroje na přistávací dráhu Kennedyho vesmírného střediska se počítalo v 15:16 SEČ.  Ve 14:49 Columbie zahájila pravotočivou otáčku – manévr na snížení rychlosti. Ve 14:49 několik čidel zaregistrovalo slabý nárůst teploty. V čase 14:52 zaregistrovala mírný nárůst teploty i čidla v hydraulickém systému brzd levého podvozku. V následujících chvílích došlo ke ztrátě údajů z čidel. Teplota rostla v celém křídle a v celé podvozkové šachtě. Tyto údaje řídící středisko zaregistrovalo, ale nevěnovalo jim zvláštní pozornost. Potom došlo ke ztrátě údajů o tlaku i v pneumatikách levého podvozku. Tato skutečnost už mohla znamenat vážnou závadu, stále však mohlo jít pouze o poruchu komunikace. Spojení však bylo s raketoplánem zcela přerušeno a za několik sekund se stroj podle radarových hlášení rozpadl. Těsně před rozpadem došlo k odtržení levého křídla. V okamžiku rozpadu se Columbia nacházela ve výšce 63 kilometrů a pohybovala se rychlostí 5,5 km/s. V trase raketoplánu nadále letěly už jen žhavé trosky, které se rozptýlily a dopadly na území tří amerických států, nejvíc však na Texas. Okamžitě se rozběhly záchranné akce. Nikdo ze sedmičlenné posádky však nepřežil.  Po zničení Challengeru při misi STS-51L v roce 1986 se jednalo o druhou ztrátu v programu amerických raketoplánů. Havárie si vyžádala více než dvouletý odklad letů. Vyšetřovací komise CAIB ("Columbia Accident Investigation Board") zjistila, že pravděpodobnou příčinou bylo poškození tepelného štítu na levém křídle v důsledku kolize s odpadávajícími úlomky pěnové izolace externí nádrže během startu. Kolizi zaznamenaly kamery, a někteří experti vyjádřili obavy z možného fatálního poškození, počítačové simulace několik dní před plánovaným přistáním však obavy rozptýlily. Program byl však určen pro výpočty následků srážky s kosmickými tělesy a v tomto případě neposkytoval přesné informace. Náraz izolace do křídla způsobil poškození v rozsahu, který nikdo z odborníků nepředpokládal. Při pozdější rekonstrukci podobný kus pěnové hmoty, vystřelený proti modelu křídla, dokázal prorazit skrz jeho povrch.

STS-107 byla mise raketoplánu Columbia, která odstartovala 16. ledna 2003. Mise trvala 15 dní 22 hodin a 21 minut. Jednalo se o vědecký let s laboratoří Spacehab-RDM na palubě. Let skončil 1. února havárií a ztrátou stroje i s celou posádkou během přistávacího manévru.

STS-107 désigne la vingt-huitième mission de la navette spatiale Columbia. Il s'agit de la d'une navette spatiale américaine. C'est à la fin de ce vol le, durant la phase de rentrée atmosphérique, que l'orbiteur Columbia s'est désintégré. L'accident a coûté la vie aux sept membres de l'équipage.


Historie.

Kadett A.

Novodobá historie typu Kadett se začala psát na jaře 1960. Tehdy padlo rozhodnutí o výstavbě nové automobilky v Bochumi, jež měla podstatným způsobem zvýšit výrobní kapacity značky Opel a umožnit rozšíření nabídky o kompaktní automobil schopný konkurovat vozu VW „Brouk“. V rekordním tempu postavená automobilka, do níž Opel investoval tehdy závratnou částku 1,3 miliardy marek a v níž zaměstnal přes 9 tisíc lidí, začala už v létě 1962 produkovat zbrusu nový Opel Kadett. Kompaktní 3,9 m dlouhý automobil klasické koncepce s litrovým čtyřválcem v přídi měl poháněnou tuhou zadní nápravu odpruženou podélnými listovými pery, přední kola byla zavěšena na příčných ramenech doplněných spodním příčným listovým perem. Hlavním konstruktérem typu Kadett byl Hans Mersheimer, na konstrukci a vývoji spolupracovalo i technické středisko koncernu General Motors v americkém Warrenu (Michigan). Sympatický automobil, který dnes známe pod označením Kadett A, se vyznačoval vtipnou konstrukcí, spolehlivosti a nenáročností – byl to například první automobil Opel bez mazacích míst na podvozku.  Od podzimu 1962 se Opel Kadett začal prodávat jako dvoudveřový tudor se stupňovitou zádí a litrovým motorem o výkonu 29 kW spojeným se čtyřstupňovou převodovkou. Na jaře 1963 následovala luxusněji vybavená verze L a prostorné třídveřové kombi Kadett Caravan, o půl roku později debutovalo úhledné čtyřmístné kupé s novou přídí a zároveň nabídku obohatily varianty S, poháněné motorem naladěným na 35 kW. I se slabším motorem dosahoval kadett o hmotnosti 690 až 735 kg největší rychlosti 120 km/h, výkonnější vozy s označením S byly poháněny motorem naladěným na 35 kW, maximální rychlost byla přes 130 km/h. Spotřeba obou verzí se lišila asi o půl litru (8.0 a 8.5 l na 100 km), v zádi uložená palivová nádrž o objemu 33 l však nebyla nijak předimenzovaná.  Už v roce 1963 se produkce kompaktního vozu vyhoupla na 209 000 kusů, v následující sezóně pak až na 274 000 a kadett tak vytvořil plných 40% z celkové výroby osobních automobil Opel. Do čerence 1965 vyjelo z Bochumi téměř 650 000 vozů Kadett A, z toho přes 126 000 kombíků Kadett Caravan.

Kadett B.

Nový Kadett B slavil premiéru po letních prázdninách roku 1965. Měl prodloužený rozvor náprav (2416 mm místo původních 2325 mm), rozšířený rozchod kol vpředu i vzadu a prostornější 4,1 m dlouhou karoserii. Vedle dvoudveřového tudoru, kupé se splývavou zádí a třídveřového kombi Caravan se poprvé objevil i čtyřdveřový sedan klasického střihu. Objem motoru převrtáním povyrostl na 1,1 l, přičemž standardní verze dávala výkon 33 kW a ostřejší provedení nabízelo 40,5 kW, takže s ním Kadett B s pohotovostní hmotností 750 až 790 kg dosahoval rychlosti až 135 km/h, zatímco slabší verze jezdily nejvíce 125 km/h. S ohledem na lehce zvýšenou spotřebu (v průměru 9 až 10 l na 100 km) byl objem palivové nádrže zvětšen na 40 l, výkonnější modely dostávaly standardně přední kotoučové brzdy, jež se jinak montovaly za příplatek. V únoru 1967 se všechny varianty řady Kadett B dočkaly dvou okruhové brzdové soustavy (u výkonnějších standardně doplněné posilovačem), v létě téhož roku nahradila původní zadní nápravu zcela nová, sice i nadále tuhá, ale lépe vedená podélnými rameny, jež zaručovaly lepší komfort i jízdní vlastnosti. Souběžně se začal montovat bezpečnostní dělený hřídel řízení a nový tříramenný volant s čalouněným středem.  Už koncem roku 1966 se začalo prodávat sportovně laděné kupé Opel Rallye Kadett s atraktivní výbavou a dvoukarburátorovou verzí motoru 1,1 o výkonu 44 kW. Stalo se hitem a během následujících pěti let se prodalo přes 10 000 vozů Rallye Kadett v různých provedeních, ovšem i s výkonnějšími motory. V září 1967 Opel překvapil zákazníky (ale i konkurenci) doslova explozi nových modelů. Vozy Kadett B se prodávaly nejen s motorem 1,1 l, ale také s většími čtyřválci 1,7 a 1,9 l o výkonu 55 a 66 kW. Navíc se vedle nich objevily nové modely Olympia s elegantní splývavou zádí (i ve čtyřdveřovém provedení), bohatou výbavou a motorem 1,7 a 1,9 l. Sportovně založení zákazníci si mohli pořídit kupé Opel Rallye Kadett 1900, jež s motorem o výkonu 90 koní dosahovalo rychlosti až 166 km/h za 13 s. Milovníci pohodlí si od listopadu 1968 mohli objednat čtyřválce 1,7 nebo 1,9 l ve spojení s třístupňovou samočinnou převodovkou z továrny GM ve francouzském Štrasburku, od jara 1969 se třístupňová automatika montovala i v kombinaci s výkonnějším provedením motoru 1,1 l.  Zlaté časy mimořádně bohaté nabídky skončila v létě 1970, kdy byla ukončena výroba modelů Olympia i většiny vozů Kadett B s motory 1,7 a 1,9 l – výjimkou byl jen sportovně laděný Rallye Kadet 1900. V srpnu 1971 prošla modelová řada Kadett B poslední inovací, dostala novou černou masku, motor 1,2 l o výkonu 60 koní (44 kW) a lehce se změnil i zevnějšek špičkových verzí Rallye Kadett. Produkce vozů Kadett B byla ukončena v červenci 1973 a konečná bilance byla pozoruhodná: celkem vyjelo z Bochumi přes 2,6 milionu těchto oblíbených automobilů (z toho asi 419 000 kombi Caravan), k nimž musíme přidat ještě asi 80 tisíc blízce příbuzných vozů Olympia.

Kadett C.

V roce 1973 byla představena třetí generace poválečného Kadetta. Kadett C se vyráběl v pěti karosářských variantách: dvou a čtyřdveřový sedan, kupé, kombi a v roce 1975 byl uveden hatchback s názvem Kadett City (odvozený z Vauxhallu Chevette). Tato generace byla poslední, která měla pro Kadetty typické uložení motoru vpředu s pohonem zadních kol. V nabídce motorů si každý mohl vybrat přesně to, po čem toužil. Základním motorem byl čtyřválec s objemem 1 litr (29 kW), dále byly k mání motory 1,2 N (40 kW), 1,2 S (44 kW), 1,6 S (55 kW). Vrcholnou verzi tvořil silný dvoulitr s výkonem 81 kW. Výroba byla ukončena v roce 1979, kdy byl představen nástupce – Kadett D.

Kadett D.

Výroba Kadettu D probíhala od roku 1979 do roku 1984. Kadett D byl prvním modelem automobilky Opel, který měl poháněná přední kola. Se svým koeficientem odporu vzduchu cx = 0,39 patřil k aerodynamicky nejlépe vyřešeným vozům své třídy tehdejší doby. Celkem se vyrobilo této generace 2 056 771 kusů.

Kadett E.

Kadett E byl představen roku 1984. V roce 1985 byl zvolen jako auto roku. Vyráběl se jako Opel Monza (Jihoafrická republika), Vauxhall Belmont (Velká Británie), Chevrolet Kadett (Brazílie), ze základu Kadettu E vychází např. Daewoo Racer nebo Daewoo Nexia. Do roku 1991, kdy skončila výroba, se vyrobilo 3 779 289 kusů.

Závodní verze.

Vozy Opel Kadett se pravidelně objevovaly v soutěžích rallye. Typ Kadett E GSi upravený dle předpisů skupiny A vyhrál Rallye Nový Zéland 1988.

Opel Kadett 4x4.

Opel Kadett 4x4 byl rallyeový speciál určený pro skupinu B. Technicky vůz vycházel z poslední generace Kadettu a měl se stát nástupcem typu Opel Manta 400. Plán byl, že vozidlo bude nasazené v sezoně mistrovství světa v rallye 1987. Kvůli zrušení skupiny však nebyl vůz nikdy nasazen. Jedinými starty tak byla Rallye Dakar 1986, Rallye Dakar 1987 a několik Afrických maratonských rallye. John Welsch s vozem startoval v rallycrossu v roce 1988. Dodnes není známo, kolik vozů bylo vyrobeno.  Karoserie vozu byla výlučně z kevlaru. Původně prototypy používaly motor Ford 1,8 litru o výkonu 380 kW. Ten byl nahrazen přeplňovaným turbomotorem Opel s elektronickým vstřikováním. Turbodmychadlo bylo od firmy KKK a šestistupňová převodovka od firmy Xtrac. Kola byla nezávisle zavěšenána lichoběžníkových nápravách. Automobil vážil 960 kg, byl dlouhý 3998 mm a široký 1665 mm.

Opel Kadett byl osobní automobil, který se poprvé objevil už v roce 1936 – tehdy označovalo kompaktní 3,8 m dlouhý vůz s litrovým motorem a pokrokově řešenou celokovovou karosérií. Během necelých čtyř let vzniklo přes 107 000 automobilů Kadett první generace, potom však musely – stejně jako větší vůz Olympia s jedenapůllitrovým motorem – udělat místo válečné produkci. Zatímco postupně modernizovaná Olympia se po válce vyráběla dál, Kadett z nabídky své značky zmizel. Rudá armáda totiž zabavila kompletní výrobní linku a na šedesáti železničních vozech ji převezla do sovětské metropole, kde se na ní po léta vyráběly automobily Moskvič.

L'Opel Kadett est une automobile compacte du constructeur allemand Opel. Elle fut construite de 1937 à 1940, puis le nom fut repris de 1962 à 1993.


Život.

Byl prvorozeným synem z 22 dětí císařského komoří Jana Baltazara ze Schrattenbachu a Anny Alžběty z Wagensbergu. Po studiích ve Štýrském Hradci a Salzburgu vystudoval v letech 1677–1683 na Collegiu Germanicu v Římě práva a filozofii. Po vysvěcení na kněze brzy získal kanonikáty v Olomouci (1682) a v Salcburku, kde se později stal katedrálním děkanem. V církevní kariéře rychle stoupal díky svým příbuzným, zejména strýci, pražskému arcibiskupovi Ferdinandu Khünburgovi. Olomouckým biskupem byl Schrattenbach v letech 1711–1738, ale ve své diecézi se příliš často nezdržoval. Roku 1714 jej císař Karel VI. jmenoval vyslancem na papežském dvoře v Kvirinálu, kde byl jmenován kardinálem (s titulárním kostelem San Marcello al Corso) a roku 1719, po smrti Jana Václava hraběte Gallase, nastoupil na dva roky do prestižního úřadu místokrále v Neapoli. Roku 1725 se stal tajným komorníkem císaře Karla VI.  V církevní politice byl Schrattenbach vlivnou osobností, jak na vídeňském císařském dvoře, tak v Římě. Byl typickým představitelem nepotismu: své četné příbuzné dosazoval do úřadů a všestranně je finančně podporoval. Například 24. června 1736 ve vyškovském zámku uspořádal oslavu sňatku svého synovce, Františka Antonína ze Schrattenbachu s Marií Josefínou, hraběnkou Bruntálskou z Vrbna, a jeho pak učinil svým hlavním dědicem.  V letech 1732 a 1736 Schrattenbach stál jako diplomat a „coronator“ v čele papežské korunovace dvou zázračných mariánských obrazů, roku 1732 reliéfu Panny Marie Svatokopecké na svatém Kopečku u Olomouce a roku 1736 obrazu Madony Svatotomské v Brně. Kardinál zemřel v Brně po dvouletém utrpení na rakovinu ledvin a byl pohřben v Kroměříži.

Umění a kultura.

Kardinál byl milovníkem umění, pompézní dvorské kultury a zábavy. K jeho oblíbeným letním rezidencím patřily zámky v Kroměříži, ve Vyškově a Schrattenbachův palác v Brně, Kobližné ulici, který pro něj přestavěl brněnský architekt Mořic Grimm, a kde dnes sídlí Mahenova knihovna. V Kroměříži založil kláštery řádu piaristů a kapucínů, kapli Bolestné Panny Marie a v tamní biskupské mincovně dával razit stříbrné i zlaté biskupské mince a medaile.  Ve vyškovském zámku zřídil divadelní sál. Měl proslulou dvorskou kapelu, kterou vedli Italové Stefano Leporati a Girolamo Pera (jako kapelníci) a Carlo Zuccari a Carlo Tessarini (první houslisté). Jako jediný z moravských mecenášů zaměstnával též italské kastráty (Antonio Fornarini, Sante Lorenzini). Od roku 1727 uváděl na svém zámku v Kroměříži dvakrát ročně italské opery, od roku 1734 se produkce přesunuly do Vyškova. V jeho brněnském paláci se v době postní každý týden hrála oratoria. Ve sbírkách biskupského zámku v Kroměříži a zámku ve Vyškově jsou vystaveny dva Schrattenbachovy reprezentační portréty v oděvu kardinála, obě olejomalby na plátně.  Kardinál Schrattenbach byl pohřben v kapli Bolestné Panny Marie (dnes Schrattenbachova kaple) v kostele sv. Mořice v Kroměříži. Jeho figurální náhrobek tam vytvořil sochař Ondřej Zahner. Podle testamentu Schrattenbach zanechal umělecké sbírky, klenoty a drahokamy. Především z jeho odkazu klenotů byla roku 1738 v dílně brněnského zlatníka Ondřeje Vogelhunda zhotovena unikátní zlatá monstrance, zdobená smaragdy a diamanty, zvaná Zlaté slunce Moravy, dnes vystavená v Arcidiecézním muzeu v Olomouci.

Wolfgang Hannibal hrabě von Schrattenbach (12. září 1660 zámek Lemberg u Celje, Štýrsko (Slovinsko) – 22. července 1738 Brno) byl kardinál, olomoucký biskup a místokrál neapolský.

Wolfgang Hannibal von Schrattenbach (né le à Lemberg, en Styrie, Archiduché d'Autriche, et mort le à Brünn) est un cardinal autrichien du.


Stavba Panamericany.

Na kolumbijské straně končí silnice 27 km západně od Barranquillity v Lomas Aisiadas, na panamské v osadě Yaviza. Do dokončení zbývá přibližně 100 kilometrů vzdušnou čarou. Ačkoli vlády mnoha států stojí o dokončení Panamericany, proti hovoří jak snaha o zabránění proniknutí slintavky a kulhavky, které se v Severní a Střední Americe neobjevily od roku 1954, tak velký tlak ochránců životního prostředí po celém světě. Vybudovat silnici skrz dosud nenarušený ekosystém by způsobilo nedozírné změny v původním pralese. Taktéž místní indiánské kmeny Emberá, Wounaan a Guna protestují proti stavbě, která by mohla narušit jejich kulturu. Největší technickou překážkou při stavbě silnice by byla 80 kilometrů široká delta řeky Atrato s rozsáhlými mokřinami.

Stav v roce 2014.

V Kolumbii existuje projekt „Transversal de Las Américas“, který zahrnuje i možné napojení lokality Palo de Letras, ležící na mezistátní hranici, s Lomas Aisiadas a dále s kolumbijskými městy na karibském pobřeží. Tato část projektu je ve fázi studie. Panamská strana se staví negativně k možnosti otevření Dariénu pro výstavbu.

Obyvatelstvo.

Dariénský prales je domovem pro indiány kmenů Emberá, Wounaan a Guna, dříve zde žili také Cuevové (do jejich vyhlazení v 16. století). Pro dopravu často využívaji vydlabané kánoe. Hlavními plodinami jsou banány a kukuřice.

Přírodní zdroje.

V oblasti se nachází dva národní parky: panamský Darién a kolumbijský Los Katíos, přičemž oba jsou zapsány na seznamu světového přírodního dědictví UNESCO. Dariénský prales míval rozsáhlé porosty cedrely a mahagonu, ale postupem času jsou lesy káceny dřevorubci.

Darién je široký pás tropického deštného pralesa a bažin na hranicích Kolumbie a Panamy. Tato oblast měří na šířku přibližně 50 kilometrů a je 160 km dlouhá. Rozkládá se v kolumbijském departementu Chocó a panamské provincii Darién a comarce Emberá-Wounaan.

La région du Darién ou bouchon du Darién (de l'espagnol, "") est une zone de marais et de forêt située à la frontière entre la Colombie et le Panama, d'environ de long et de large.


Geografie.

Sousední obce: Spenge, Enger, Herford, Bad Salzuflen, Leopoldshöhe, Oerlinghausen, Schloß Holte-Stukenbrock, Verl, Gütersloh, Steinhagen, Halle (Westfalen) a Werther (Westfalen).  Město leží na rozvodí mezi Vezerou a Emží. Dvě hlavní dálnice A2, A33 se protínají v jihovýchodní části města. Hlavní železniční nádraží je součástí vysokorychlostního systému ICE.

Historie.

Bielefeld byl v historii součástí:

Hlavní památky.

"Sparrenburg" je největším orientačním bodem. Byl postaven v letech 1240-1250 hrabětem Ludwigem von Ravensberg. 37 m vysoká věž a katakomby jsou veřejně přístupné.  Stará radnice "(Altes Rathaus)" byla postavena v roce 1904 a stále slouží své funkci (kancelář starosty). Její fasáda má různé prvky, nejvíce gotických a renesančních. Většina městské správy sídlí v přilehlé Nové radnici "(Neues Rathaus)".  Městské divadlo "(Stadttheater)" je součástí stejného komplexu jako Stará radnice, rovněž z roku 1904. Je pozoruhodné svou secesní fasádou. Je zde Bielefeldská opera. Další divadlo "(Theater am Alten Markt)" sídlí na "Alter Markt)".  Nejstarším městským kostelem je sv. Mikuláš "(Altstadter Nicolaikirche)". Je to gotický kostel s věží 81,5 metrů. Byl založen v roce 1236, za 2. sv. války poškozen. Třikrát denně z tohoto kostela zní zvonkohra. Nejcennějším pokladem tohoto kostela je vyřezávaný oltář z Antverp, zdobený 250 postavami. Malé muzeum ilustruje historii kostela až do druhé světové války.  Největším kostelem je "Neustadter Marienkirche", gotická stavba z roku 1293, dokončená 1512. Je 78 metrů vysoká a má délku 52 metrů. Cenný je křídlový oltář s 13 obrazy. Historicky vzato je tato stavba nejcennější. V něm započala reformace v Bielefeldu v roce 1533. Barokní věže byly zničeny za druhé světové války a později nahrazeny dvěma neobvykle tvarovanými zakončeními věží.  Vyhlídková věž "Hunenburg" - 164 metrů. Je vysílací věží.

Bielefeld je město v německém spolkovém státu Severní Porýní-Vestfálsko. V současnosti zde žije 325 846 obyvatel. Historické centrum se rozkládá severně od Teutoburského lesa. Moderní čtvrtě jsou ale i na opačné straně v kopcích. V Bielefeldu sídlí významný počet mezinárodně působících firem, včetně potravinářské firmy Dr. August Oetker AG. Dále Gildemeister a Schuco. Město má také univerzitu založenou v roce 1969. Mezi jeho prvními profesory byl sociolog Niklas Luhmann. Dále je zde teologický seminář "Kirchliche Hochschule Bethel". Proslavený je i fotbalový klub Arminia Bielefeld. Za významnou osobnost města současnosti je považován bývalý německý tenista Hendrik Dreekmann (nar. 1975).

Bielefeld est une ville-arrondissement industrielle d'Allemagne, dans le Nord-Est de la Rhénanie-du-Nord-Westphalie, à la lisière de la forêt de Teutobourg ('Teutberg'). Avec une population en 2014 de presque, Bielefeld est la plus grosse ville de la région de Westphalie Est-Lippe.


Rozšíření.

Zástupci čeledi tesaříkovití jsou rozšířeni po celém světě.

Znaky čeledi.

Jedna z nejznámějších čeledí brouků. Zahrnuje malé, střední i velké druhy. Charakteristickým znakem tesaříkovitých jsou dlouhá tykadla (antennae) – často stejně dlouhá nebo delší než tělo brouka. (Přesto některé druhy mají tykadla celkem krátká, např. "Parandra brunnea", viz fotogalerie níže; takové druhy se hůře rozlišují od některých druhů čeledi Chrysomelidae – mandelinkovití). Brouci jsou charakterističtí také poměrně úzkým a dlouhým tělem a zoubky po stranách štítu.  Larva je bělavá, slabě sklerotizovaná, válcovitá či zploštělá, s malou příčnou hlavou, hrudní nohy rudimentární.  Česká rodová jména pro zástupce čeledi jsou tesařík, kozlíček, trnoštítec.

Ekologie.

Larvy se líhnou z vajíček vykladených na živné rostliny, dřeviny, do stavebního dřeva, do půdy aj. Živí se trouchnivějícím nebo již odumřelým dřevem a trouchem. Někteří dospělci se živí pylem, šťávami ovoce (např. tesařík pižmový), někteří potravu nepřijímají (např. tesařík piluna). Larvy i dospělci kozlíčků rodu "Dorcadion" jsou rhizofágové (konzumují kořeny). Některé druhy mohou poškozovat lesní porost; vážnými škůdci jsou např. tesařík šedohnědý ("Tetropium fuscum") a tesařík smrkový ("Tetropium castaneum"), kteří poškozují povrchovou vrstvu dřeva a urychluje odumírání oslabených stromů.  Brouky najdeme na dřevě starých stromů, na padlých kmenech, na metrovém dříví, na pařezech, u paty stromu, jiné druhy na květech a listech lučních rostlin, na spadaném ovoci atd.

Ochrana.

Mnoho druhů z čeledi tesaříkovití je chráněno zákonem a vyskytují se jen vzácně.  V České republice jsou chráněni kozlíček jilmový ("Saperda punctata"), silně ohrožený je tesařík obrovský ("Cerambyx cerdo"), tesařík zavalitý ("Ergates faber") a trnoštítec horský ("Tragosoma depsarium"), kriticky ohrožený tesařík alpský ("Rosalia alpina"), tesařík broskvoňový ("Purpuricenus kaehleri"), tesařík drsnorohý ("Aegosoma scabricorne") a tesařík "Megopis scabricornis".

Tesaříkovití (Cerambycidae) je čeleď brouků. Dosud bylo popsáno více než 20 000 druhů. Největším broukem čeledi a patrně největší brouk na světě je jihoamerický tesařík "Titanus giganteus" (titan obrovský či tesařík největší).

Les Cerambycidae, vulgairement appelés capricornes ou longicornes, sont une famille d'insectes de l'ordre des coléoptères, qui comprend plus de. En zone tempérée, la plupart de ces espèces sont menacées, par manque de vieux arbres et de gros bois-mort.


Příběh.

První řada.

V roce 2030 vypráví Ted Mosby (hlasem Boba Sageta) své dceři a synovi, jak poznal jejich matku.  Příběh začíná v roce 2005: Ted (Josh Radnor) je svobodný sedmadvacetiletý architekt, který žije v New Yorku se svými dvěma nejlepšími kamarády z vysoké školy – s právníkem Marshallem Eriksenem (Jason Segel) a s učitelkou v mateřské školce Lily Aldrinovou (Alyson Hannigan), kteří se po 9 letech vztahu zasnoubí. Ted tento krok vnímá jako příkaz, aby si také našel celoživotní lásku. S tím mu chce „pomoci“ další z jeho přátel, Barney Stinson (Neil Patrick Harris), známý sukničkář.  Ted při svém hledání pozná kanadskou televizní reportérku Robin Scherbatskou (Cobie Smulders), do které se okamžitě zamiluje. Robin sice žádný vážný vztah nehledá, nabídne však Tedovi, že mohou být přátelé. (Budoucí Ted okamžitě řekne dětem, že Robin není jejich matkou a v dalších dílech ji označuje jako „tetu Robin“.) Později začne chodit s cukrářkou Victorií (Ashley Williams), kterou pozná na svatbě. Následně ale zjistí, že Robin k němu nějaké city chová a žárlí. Když Victoria odjede na kulinářský institut do Německa a s Tedem zkouší vztah na dálku, řekne Ted Robin, že se s Victorií rozešli, což v té době ještě není pravda. Později Victoria zavolá Tedovi. Robin, která omylem telefon zvedne, zjistí, že jí Ted lhal a ten tak přijde o obě dívky. S Robin se nakonec ale přece jenom usmíří.  Lily mezitím začne pochybovat, jestli do svatby s Marshallem stihne udělat vše, co chtěla. Touží odjet na kurz umění do San Francisca a s Marshallem se proto rozejde. Řada končí, když se Ted po první noci s Robin vrací domů a tam sedí v dešti Marshall s Lilyiným zásnubním prstenem.

Druhá řada.

Ted a Robin jsou na začátku druhé sezóny partnery a Marshall se zlomeným srdcem zkouší z počátku žít bez Lily. Ta na kurzu zjistila, že není umělkyní, proto se vrátí zpět do New Yorku, kde se znovu setká s Marshallem. Dají se opět dohromady a řada nakonec vyvrcholí jejich svatbou. Ted se dozví, že Robin nesnáší obchoďáky, ale neví proč, i když se na to snaží přijít. Řekne to tedy Barneymu a Marshallovi a tito dva se spolu vsadí o facku, že to je kvůli tomu, že Robin točila porno. Kdyby to nebyla pravda, tak by Barney musel dostat facku. Nakonec to nebylo porno a všichni zjistí, že Robin byla v Kanadě teenagerovskou popovou hvězdou. Natočila píseň „Let's Go to the Mall“, se kterou měla turné po nákupních centrech a proto je nesnáší. V důsledku tohoto objevu Barney prohraje sázku a Marshall získá povolení beztrestně dát Barneymu kdykoliv v budoucnosti pět facek. V této řadě využije tohoto privilegia dvakrát. V seriálu se také poprvé objeví Barneyho homosexuální bratr, Afroameričan James (Wayne Brady). Ostatní se rovněž dozvědí, že Barney si myslí, že jeho otcem je televizní moderátor Bob Barker, o čemž ho přesvědčovala jeho matka vždy, když spolu sledovali televizní soutěž "The Price Is Right". Barney se této soutěže zúčastní.  V posledním díle série sdělí Ted Barneymu, že se s Robin rozchází – důvodem je, že každý mají jiný pohled na svatbu. Neřekli to nikomu, protože nechtěli kazit svatbu Lily a Marshalla. Řada skončí, když Barney poví Tedovi, že je rád, že jsou oba opět svobodní muži.

Třetí řada.

Robin se vrátí z cesty po Argentině, spolu s ní přijede i její nový partner Gael (Enrique Iglesias). Ted si postupně zvyká na to, že s Robin jsou již pouze přáteli. Marshall a Lily se rozhodnou, že se přestěhují do vlastního bytu, ovšem zalíbí se jim takový, který si nemůžou dovolit. Marshall tak zjistí, že Lily je závislá na nákupech a má mnoho kreditních karet. Nakonec ale naleznou byt, který jim vyhovuje. Ten je však ve špatné čtvrti a také špatně konstrukčně vyřešený. Barney v této řadě opět dostane facku, což se stane na den díkůvzdání.  Budoucí Ted svým dětem v roce 2030 poví, že jejich matku potkal během příhody se žlutým deštníkem. V roce 2007 tento deštník našel Ted v tanečním klubu. Po večírku ke dni svatého Patrika si jej vezme domů. Na této party byla i jeho budoucí manželka, se kterou se Ted ale nepotkal. Ted začne usilovat o dermatoložku Stellu, se kterou se seznámí při odstraňování svého tetování. Tato snaha vyvrcholí při „dvouminutovém rande“, které zahrnuje flirtování, večeři, film, kávu, dvě jízdy taxíkem a polibek na dobrou noc – to vše ve dvou minutách. Robin se později vyspí s Barneym, který ji utěšuje po rozchodu. Tato skutečnost Teda rozzuří a ten se rozhodne, že se s Barneym přestane přátelit. Mezitím se neznámá žena snaží sabotovat Barneyho pokusy o flirtování s ženami. Později zjistí, že sabotérem byla Abby (Britney Spears), recepční ze Stellyiny dermatologické ordinace.  V posledním díle série se Ted a Barney zúčastní automobilových nehod a oba skončí v nemocnici, kde se znovu spřátelí. Odhaleny jsou i Barneyho city k Robin a Ted ke konci řady požádá o ruku Stellu.

Čtvrtá řada.

Na začátku čtvrté série Stella řekne ano na Tedovu žádost o ruku. Robin přijme nové zaměstnání v Japonsku, rychle ale z této práce odejde a vrátí se do New Yorku, aby se mohla zúčastnit Tedovy svatby. Na ní Stella u oltáře opustí Teda a vrátí se zpět k Tonymu, jenž je otcem její dcery. Barney se potýká s city k Robin a společnost, ve které pracuje, ho přeřadí do týmu, který má provést novou akvizici.  Marshall a Lily se přestěhují do nového bytu a diskutují o tom, zda jsou či nejsou připraveni si pořídit dítě. Robin se tak stane Tedovou spolubydlící a přijme pozici moderátorky zpráv ve 4 hodiny ráno. K této práci se dostane tak, že Barney této společnosti poslal její videoživotopis. Ted a Robin se rozhodnou spát spolu, aby překonali hádky o jejich vzájemných zlozvycích. Barney se pokusí tyto hádky zastavit, aby spolu nespali, a tak Ted zjistí, že Barney je do Robin zamilovaný.  Ted zjistí, že Lily sabotovala všechny jeho vztahy s kýmkoliv, koho neschvalovala, nebo kdo nepřímo mohl zapříčinit rozchod Robin a Teda. Robin a Ted diskutují o těchto problémech a v důsledku tohoto se jejich přátelství posune do lepšího stavu. Když se Barney konečně vyspí s 200. ženou, začne přemýšlet, co bude dělat zbytek života, což ho ještě více ujistí o jeho citech k Robin.  Zatímco Ted nese žlutý deštník (který má patřit jeho budoucí manželce), potká svoji bývalou přítelkyni Stellu a jejího nynějšího přítele Tonyho. Tony ho později navštíví a poděkuje mu za to, že mu umožnil být znovu se Stellou. Nabídne mu zaměstnání profesora architektury, Ted ale tuto pozici odmítne. Na konci řady Robin zjistí, že je do ní Barney zamilován a souhlasí, že s ním bude mít vztah založený na sexu, protože by tak spolu stejně skončili. Ted se rozhodne vzít práci profesora architektury, protože usoudí, že architektem teď být nemůže. Na konci série se Ted připravuje na první hodinu a budoucí Ted prozradí dětem, že jedna z dívek v učebně je jejich matka.

Pátá řada.

Ted začíná pracovat jako profesor architektury. Úplně první den, kdy začíná učit, přijde omylem do učebny ekonomiky, kde je právě jeho budoucí žena a matka dětí, kterým celý příběh vypráví. Barney a Robin už mají vztah po celé léto, proto je Lily zamkne v místnosti, což je donutí vyrovnat se s jejich vztahem. Nakonec se rozejdou a Barney se zase vrátí ke svým starým způsobům. Ted se zamiluje do jedné dívky ze své třídy jménem Cindy (Rachel Bilson), která je spolubydlící Tedovy budoucí manželky. Robin se setká s novým kolegou Donem a ačkoliv ho Robin nejprve nesnáší, později s ním začne chodit. Na konci řady se rozejdou, protože Don vzal práci v Chicagu, kterou předtím Robin právě kvůli Donovi odmítla. Marshall použije během série svou čtvrtou facku.  Ted si koupí dům, ve kterém nakonec bude žít se svojí budoucí rodinou. Lily a Marshall si pořád nejsou jisti, jestli je dobrý nápad mít děti. Proto se rozhodnou, že až uvidí Barneyho dvojníka, tak si děti pořídí.

Šestá řada.

Na začátku šesté řady seriálu se Ted seznámí se svou novou přítelkyní Zoey, se kterou se ale na konci série rozejde. Marshallovi zemře jeho otec. Robin evidentně stále něco cítí k Barneymu, který se bude v nedaleké budoucnosti ženit. V posledním díle této série Lily otěhotní.  Hned v několika dílech sezóny si zahrály známé osobnosti, jako třeba zpěvačka Katy Perry, herec Jorge Garcia nebo také Jennifer Morrison, která ztvárnila Zoey, Tedovu dívku.

Sedmá řada.

Sedmá řada seriálu začíná náhledem do budoucnosti, ve které Ted pomáhá Barneymu při přípravě na jeho svatbu se stále neznámou nevěstou. V současnosti získá Marshall práci jako právníka specializovaného na životní prostředí a Lily je stále těhotná. Barney slíbí Noře (Nazanin Boniadi), že by mohl být tím správným přítelem, a i přesto Robin zjistí, že stále něco k Barneymu cítí. Robin tedy přistoupí na psychoterapii, při které pozná terapeuta Kevina (Kal Penn), se kterým později začne chodit.  Během hurikánu Irena skupina přátel zjistí, že Marshall a Lily počali svoje dítě v Barneyho bytě a že Barney a Robin spolu přestali spát. Tito dva začnou přemýšlet o tom, co budou dělat se svým neurčitým vztahem – rozhodnou se tedy, že se rozejdou se svými novými partnery. I přesto však Robin nadále zůstává se svým přítelem Kevinem, což Barneyho ničí. Ten se totiž se svojí přítelkyní Norou rozešel. Někdy v tuto dobu se také Marshall a Lily rozhodnou, že se přestěhují do domu na Long Islandu, který patří Lilyiným prarodičům.  Robin se v této řadě obává, že otěhotněla, a sdělí Barneymu, že dítě je pravděpodobně jeho, protože s Kevinem prozatím nespala. Gynekolog jí však sdělí, že nemůže mít děti, což jí ublíží. Kevin slíbí Robin, že on ji miluje a je v jejich vztahu připraven postoupit dále, ona mu však sdělí, že nemůže mít a ani nechce mít děti a následně se rozejdou. Brzo poté sdělí Tedovi, co se všechno stalo, a Ted usoudí, že ji má stále rád. Robin mu však řekne, že ho nemiluje.  Barney začne chodit s Quinn (Becki Newton), kterou poznal jako striptérku Karmu. Později ji požádá o ruku.

Osmá řada.

Marshall a Lily se snaží najít chůvu pro svého syna, ale nakonec padne volba na Teda. Ten s nabídkou souhlasí a sám se na hlídaní těší, protože si tak podvědomě nahrazuje dítě, které nemá. Později se ale Lily s Marshallem rozhodnou, že už mu dítě svěřovat nebudou, protože Ted mu věnuje až nezdravě obětavou péči.  Někdy v tu dobu Robin se rozejde s Kevinem, zejména kvůli Barneyho zásahu, který jejich rozchod uspíší. Barney je zprvu smutný z rozchodu s Quinn a podvědomě si hledá až příliš bizarní parťáky. Například opuštěného psa, které nalezl a u kterého se rozhodl, že mu bude dělat společnost ve stejném obleku, jako nosí on sám. Později si ale uvědomí, že vlastně stále miluje Robin a chytrým způsobem vymyslí způsob jak důrazně, leč chytře znovu Robin oslovit a získat. Vše se mu povede natolik, že se s Robin zasnoubí.  Ted na večírku slavnostně představí projekt svého nového mrakodrapu, na němž dlouho pracoval a jenž, jak sám věří, ho velmi výrazně posune v kariéře architekta.  Na konci řady v díle „Něco nového“ je poprvé představena Tedova budoucí žena „se žlutým deštníkem“ (Cristin Milioti).

Devátá řada.

Celý děj deváté řady, vyjma posledního dílu, probíhá během posledních 56 hodin před svatbou Barneyho a Robin, která se koná v hotelu Farhampton. Lily s Marshallem se chystají na rok do Říma, kde bude Lily pracovat jako výtvarná poradkyně kapitána. Ještě před svatbou odjede Marshall s Marvinem do Minnesoty za Marshallovou matkou. Marshall ale dostane nabídku práce soudce a tak ho čeká velmi peprný rozhovor s Lily, jestli zamíří do Říma, nebo ne. Marshall nestihne letadlo a tak se do New Yorku musí dopravit autem s nesympatickou spolujezdkyní Dafné. Do New Yorku se nakonec dostane včas a svatbu stihne. Devátá řada vrcholí svatbou Barneyho a Robin, kde přinese snubní prstýnky medvěd. V kapele, kterou na svatbu sehnal Ted, hraje na baskytaru „Matka“ a právě tam ji Ted poprvé uvidí. Nechce si s ní ale nic začínat, protože po svatbě má v plánu se odstěhovat do Chicaga a začít tam nový život. Při čekání na vlak, který měl zpoždění 45 minut, však poznává matku svých dětí. Má žlutý deštník a navzájem zjišťují, že se znají víc, než si mysleli.

Produkce.

Carter Bays a Craig Thomas měli při vymýšlení seriálu "Jak jsem poznal vaši matku" základní ideu: "„Napíšeme o nás, našich přátelích a hloupých činnostech, které jsme dělali v New Yorku.“" Při tvorbě základních postav vycházela dvojice ze svého života – postava Teda je založena na Baysovi, postavy Marshalla a Lily na Thomasovi a jeho manželce. Thomasova manželka zprvu nesouhlasila s tím, aby se v seriálu, byť nepřímo, objevila, ale změnila názor poté, co zjistila, že její postavu může hrát Alyson Hannigan, která v té době hledala roli v komediálním seriálu.  Tvůrci také chtěli do seriálu umístit svůj oblíbený podnik McGee's v New Yorku, proto se část seriálu odehrává v MacLarenově baru (v originále "MacLaren's") Jméno jeho majitele a barmana Carla McLarena si vypůjčili od stejnojmenného Baysova asistenta.  Thomas prohlásil, že Ted je nedůvěryhodným vypravěčem, protože vypráví o věcech, jež se staly před více jak dvaceti lety a může mít tendenci některé události vyprávět zkresleně. Toto zkreslení bylo součástí některých epizod, např. „Jak jsem poznal všechny ostatní“, „Koza“, „Ale, zlato...“ nebo „Teorie o mořské panně“. Thomas ovšem také zdůraznil, že se snaží v seriálu udržet koherentní a konzistentní děj a snaží se vyhnout chybám v kontinuitě, jak se stává v jiných seriálech, jichž je fanouškem.  Titulní píseň je předělávkou skladby „Hey Beatiful“ od skupiny The Solids, jejímiž členy oba tvůrci seriálu jsou. Epizody první řady obvykle začínají úvodními titulky, od druhé řady byla zařazována scéna před titulky: buď šlo o děj v roce 2030, kdy Tedovy děti na pohovce naslouchají vyprávění svého otce, jak poznal jejich matku, anebo jde o připomínací scény z předchozí epizody či pohledy na New York, zatímco Ted vypráví svůj příběh.  Natáčení jednoho dílu v ateliéru Soundstage Studio 22 v Los Angeles zpravidla trvalo déle než tři dny (většina situačních komedií je obvykle natočena v jediném dni). Jedna epizoda obvykle obsahuje více než 50 scén s rychlými přechody a flashbacky. Zvuková stopa se smíchem byla nahrávána později při promítání finálně sestříhané epizody před publikem. Craig Thomas prohlásil, že natáčení před živým publikem by kvůli mnoha flashbackům a flashforwardům bylo nemožné. Později ale některé epizody byly, pokud to scénář umožňoval, natočeny před živým publikem.  Scéna přímo vedoucí k odhalení identity Matky byla s Tedovými dětmi natočena v době začátku vzniku druhé řady jako možný konec seriálu hlavně proto, že představitelé Tedových dětí by v době ukončení natáčení seriálu za několik let již byli pravděpodobně dospělí.  Autoři "Jak jsem poznal vaši matku" relativně často využívali herce ze seriálů Josse Whedona, se kterým je spjatá především představitelka Lily, Alyson Hannigan, která sedm let působila ve Whedonově seriálu "Buffy, přemožitelka upírů". Carter Bays uvedl, že je velkým fanouškem těchto herců a že je využívá i proto, že jsou populární.  Během stávky hollywoodských scenáristů v letech 2007–2008 bylo natáčení seriálu "Jak jsem poznal vaši matku" pozastaveno, ale po ukončení stávky se seriál vrátil.

Vysílání.

První díl seriálu "Jak jsem poznal vaši matku" byl na stanici CBS odvysílán 19. září 2005.  Během třetí řady seriálu proběhla stávka hollywoodských scenáristů, první epizoda po stávce byla uvedena 17. března 2008. Zároveň si seriál prohodil časový slot s jiným sitcomem "Teorie velkého třesku".  Dne 14. května 2008 byla oznámena 4. řada seriálu a její první epizoda byla odvysílána 22. září 2008. Dne 19. května 2009 byla oznámena 5. řada seriálu a druhý den společnost CBS oznámila, že seriál se vrací k původnímu vysílacímu času ve 20 hodin východoamerického času.  Dne 12. ledna 2010 byla odvysílána 100. epizoda seriálu a přitom bylo oznámeno, že seriál bude mít i 6. řadu. Herečtí protagonisté nicméně prohlásili, že by neradi byli v seriálu déle než osm řad.  Dne 4. března 2011 oznámila televizní společnost CBS, že bude natočena také 7. a 8. řada seriálu. První díl sedmé řady byl odvysílán 19. září 2011.  Závěrečná devátá řada seriálu byla odvysílána od září 2013 do března 2014.  V České republice měl úvodní díl premiéru 26. listopadu 2009 na stanici Prima Cool. Následně byly odvysílány další řady. Poslední dvě série se dočkaly české premiéry v letech 2013 a 2014 na stanici Prima Love. Český překlad je dílem Petra Anderleho, Mikuláše Bryana a Silvie Šustrové.

Související seriály.

Dne 31. října 2013 bylo ze strany CBS oznámeno, že probíhají jednání o spin-offu, který by měl umožnit pohled z druhé strany a měl by se jmenovat "How I Met Your Father".  Dne 15. listopadu 2013 zástupci CBS oznámili, že objednali pilotní díl seriálu (s finálním názvem "How I Met Your Dad"), který měli mít na starosti Carter Bays a Craig Thomas společně s Emily Spivey. Na konci ledna 2014 bylo oznámeno, jaké hlavní postavy byly plánovány pro pilotní epizodu. V roli vypravěče děje se měla představit slečna jménem Sally, která měla děj retrospektivně vyprávět svým dětem. Dne 14. května 2014 stanice CBS od projektu "How I Met Your Dad" odstoupila, neboť Craig Thomas a Carter Bays odmítli přetočit pilotní díl bez záruky objednání celého seriálu.

Merchandising.

Postava Barneyho Stinsona mluví v několika epizodách o svých knihách. Do roku 2012 skutečně vyšly pod Barneyho jménem čtyři publikace. Jejich skutečným autorem je Matt Kuhn. Knihy byly v překladu Víta Penkaly vydány i v češtině v nakladatelství Argo.

Jak jsem poznal vaši matku (v anglickém originále How I Met Your Mother, často zkracováno jako HIMYM) je americký sitcom, jehož autory jsou Carter Bays a Craig Thomas. Premiérově byl vysílán na stanici CBS v letech 2005–2014, celkem vzniklo 208 dílů v devíti řadách. Hlavní osou příběhu jsou životní etudy Teda Mosbyho (Josh Radnor), který v roce 2030 vypráví svým dětem příběh o tom, jak poznal jejich matku.

En France, la série est diffusée sur Canal+ depuis le, sur NT1 depuis le et sur Outre-Mer 1re depuis le puis sur Comedy Central. En Belgique francophone, la série est diffusée sur Plug RTL, Be 1, et MTV, et au Québec à partir de sur VRAK.


Obyvatelstvo.

Obecní jednotka Rhodos je tvořena jednou komunitou, která kromě hlavního města obsahuje dvě další sídla. V závorkách je uveden počet obyvatel komunit a sídel. Skutečný počet obyvatel se odhaduje na 75 000, což je způsobeno tím, že většina zdejších stálých obyvatel se pro potřeby sčítání lidu zaregistrovala v místě svého rodiště. Tak je oficiální počet obyvatel podle sčítání nižší než množství lidí, kteří ve městě skutečně žijí.

Historie.

Ostrov Rhodos leží na přirozené křižovatce mezi Evropou, Blízkým východem a Afrikou, což dalo městu i ostrovu v průběhu historie značnou kulturní, architektonickou a jazykovou různorodost. Ostrov je osídlen již od 4. tisíciletí př. n. l. (mladší doba kamenná).

Klasické období.

Město Rhodos bylo založeno v roce 408 př. n. l., kdy se k jeho založení spojily tři městské státy Lindos, Kamiros a Ialyssos, aby posílily své postavení vůči Athénám. a po tři století pak díky námořnímu obchodu, zkušeným stavitelům lodí a prozíravým městským vládcům zažívalo až do římské nadvlády svůj "Zlatý věk". V letech 304 př. n. l.–292 př. n. l. vztyčil ve zdejším přístavu lindský sochař Chares proslulý Rhódský kolos, jeden ze Sedmi divů starověkého světa. Práce na 32 m vysoké soše boha Slunce Hélia mu trvaly celých 12 let a spotřeboval přitom 9 t stříbra. Kolos se tyčil u vjezdu do zdejšího přístavu "Mandraki". Starověký Rhodos měl velmi dobře vybudovaný kanalizační systém a vodovodní síť.  Silné zemětřesení, jež postihlo Rhodos v roce 226 př. n. l., značně poškodilo město a bylo příčinou zřícení Rhódského kolosu. Po následujících osm století ležela socha v rozvalinách, až ji v roce 653 Arabové, kteří ostrov ovládli, prodali obchodníkovi z Edessy, který prý k jejímu odvezení potřeboval 900 velbloudů.

Římské období.

Roku 164 př. n. l. se Rhodos stal částí římské provincie Asie. Město si i dále dokázalo uchovat svoji krásu a stát se jedním z center tehdejší vzdělanosti a umění. Na jeho území lze dodnes najít stopy římské přítomnosti, jež nám umožňují učinit si představu o úrovni tehdejší civilizace. Podle "Skutků apoštolů" (pátá kniha Nového zákona) se zde na konci své třetí misijní cesty zastavil apoštol Pavel.

Byzantské období.

Ve středověku byl Rhodos významným byzantským obchodním střediskem a křižovatkou lodních tras vedoucích mezi Konstantinopolem a Alexandrií. V počátcích byzantské vlády ostrov obsadili Isaurové z hornaté západní části Kilíkie a město vypálili. V 7. století ostrov obsadili Arabové. Byli to právě oni, kdo z vod přístavu vyzvedli zbytky zříceného bronzového kolosu a odvezli je do Sýrie, kde byly roztaveny a bronz použit na výrobu mincí. Po pádu byzantské říše v roce 1204 ostrov ovládl místní šlechtic Leo Gavalas, avšak nedlouho po jeho smrti přešla vláda nad ním opět do byzantských rukou, když jej ovládl nikajský císař.

Rytířské období.

Rytířský řád johanitů se na ostrově usídlil poté, co po perzekuci templářů opustil v roce 1307 Itálii. Johanité zde zřídili své hlavní sídlo. V roce 1309 potvrdil papež Klement V. Rhodos jako državu řádu. Johanité na ostrově zůstali po další dvě století.  V roce 1444 provedla mamlúcká flotila egyptského sultána blokádu ostrova, avšak johanitům se díky loďstvu burgundského velitele Geoffroye de Thoisy podařilo jejich útok odvrátit.  Po pádu Konstantinopolu v roce 1453 se Osmanská říše začala rychle rozpínat a v roce 1480 nařídil sultán Mehmed invazi na ostrov. Vedl ji paša Mesic. Obráncům Rhodu se podařilo odrazit útok z moře i z pevniny a zahnat útočníky na útěk. Tato porážka zabránila invazi osmanských sil na Apeninský poloostrov, čímž zřejmě odvrátila vpád muslimských vojsk do západní Evropy a její ovládnutí.  Po porážce osmanských vojsk v roce 1480 nařídil velmistr řádu Fabrizio Del Carreto zesílit opevnění rhodských měst, na což po několik desetiletí osobně dohlížel. V roce 1521, kdy velmistr Del Carreto zemřel, byl Rhodos nejsilněji opevněnou křesťanskou baštou na světě. Johanité odtud podnikali námořní výpady proti muslimským obchodníkům. To v roce 1522 přimělo nového sultána Sulejmana I. řečeného Nádherný k nové blokádě ostrova. Početně značně slabší obránci Rhodu (7000 rytířů proti 200 000 osmanským vojákům a 400 lodím) hrdinně bránili město a způsobili nepřátelským obléhatelům citelné ztráty. V prosinci roku 1522 došlo k dohodě mezi vedením rytířů a Sulejmanem a johanitům bylo povoleno opustit město s veškerým majetkem, který dokázali pobrat. Za to se jim dostalo příslibu, že obyvatelé města nebudou nijak trestáni a budou i nadále smět volně vyznávat svoji křesťanskou víru. 1. ledna 1523 opustili johanité Rhodos a ostrov ovládli Osmané.

Osmanské období.

V roce 1522 dobyli osmanští Turci po dlouhém obléhání město Rhodos. Vystavěli zde nové budovy: mešity, veřejné lázně a sídla pro novou elitu. Řekové byli přinuceni opustit opevněné město a usadit se v nových čtvrtích za hradbami. Za osmanské éry město pozbylo svůj mezinárodní charakter, zachovalo si však svoji hlavní ekonomickou funkci tržiště pro zemědělské výrobky z vnitrozemí ostrova a okolních menších ostrovů. Po upevnění své nadvlády nad ostrovem přeměnili Turci většinu kostelů na mešity a z velkých domů učinili soukromá sídla nebo veřejné budovy. Jednalo se o dlouhodobý proces, jehož cílem bylo přizpůsobit je osmanskému způsobu života. Zdobená průčelí domů z rytířského období, klenuté brány a zdi z přitesaných kamenů byly obohaceny prvky osmanské architektury přizpůsobené zdejšímu podnebí a kultuře. Při tomto procesu zůstala většina architektonických rysů stávajících budov zachována. Nejtypičtějšími přírůstky byly lázně (obvykle v zadní části domů) a uzavřené dřevěné balkony vystupující z průčelí do úzkých uliček.  Úpadek Osmanské říše v 19. století se projevil i ve městě. Zdejší stavby začaly chátrat, čemuž značně napomáhala i silná zemětřesení, jež bývají v této oblasti obvyklá.

Italské období.

Roku 1912 zabraly Rhodos stejně jako celé Dodekanéské ostrovy jednotky italské armády. V roce 1923 se pak celý ostrov stal součástí italské kolonie nazvané "Isole Italiane dell'Egeo" čili Italské egejské ostrovy. Italové strhli domy, jež byly v době osmanské nadvlády postaveny v blízkosti městských hradeb. Z židovského a tureckého hřbitova zřídili "zelenou zónu" obklopující středověké město. Zbourali všechny osmanské budovy, zachovali však veškeré památky z rytířského období. Zrekonstruovali také johanitský Palác velmistrů a započali s modernizací města.

Pamětihodnosti.

Ve městě je celá řada pamětihodností. Některé z nich se datují až do starověku, převážná většina jich však má středověký původ. Patří k nim zejména:

Rhodos (, ) je řecká obecní jednotka a město na ostrově Rhodos v Egejském moři v souostroví Dodekany. Je hlavním městem ostrova. Do roku 2011 bylo obcí. Nachází se v severovýchodní části ostrova u pobřeží. Na východě s obecní jednotkou Petaloudes a na jihu s obecní jednotkou Kallithea. Je jednou z deseti obecních jednotek na ostrově. Historické jádro města, jemuž vévodí Palác velmistrů, který zbudovali Johanité, patří k nejlépe zachovaným středověkým městům v Evropě, a je proto od roku 1988 zapsáno na seznam světového dědictví UNESCO. Město Rhodos patří k oblíbeným turistickým cílům, není tedy divu, že se jeho historická část a přilehlé oblasti tomuto trendu přizpůsobily, neboť zdejší obyvatelé žijí v podstatě pouze z turistického ruchu.

Rhodes (en grec / ) est la capitale de l’île de Rhodes, île grecque du Dodécanèse dans la mer Égée.


Vývoj.

Vývoj letounu začal roku 1937. Koncepce letounu vycházela z neúspěšného prototypu Fairey P.4/34, který byl vyvíjen jako nástupce lehkého bombardéru Fairey Battle. "Fulmar" byl jeho navalizovanou verzí, která odpovídala specifikacím "0.8/38" na dvoumístný námořní stíhač. Jelikož se neočekávalo, že by "Fulmar" bojoval proti nepřátelským stíhačům, byla při jeho vývoji upřednostněna těžká výzbroj a dlouhý dolet před výkony a obratností. Naopak byla vyžadována přítomnost druhého člena posádky. Tím byl radista - navigátor, který byl považován za nutného pro dlouhé operace nad mořem.  Výzbroj tvořilo osm kulometů ráže 7,7 mm a letadlo mohlo nést pod trupem i bombu o hmotnosti 113 či 227 kg. Celkem bylo postaveno 600 ks těchto letounů, z toho 250 kusů verze Mk.I (N1854-N1893, N1910-N1959, N1980-N2016 N3994-N4043, od N4060-N4100 a N4116-N4147 konverze na Mk.II) s pohonnou jednotkou Rolls-Royce Merlin VIII a 350 ks verze Mk.II (X8525-X8574, X8611-X8655, X8680-X8714, X8729-X8778, X8798-X8817, BP775-BP796, BP812-BP839, DR633-DR682 a DR700-DR749).  Prototyp "Fulmaru" (N1854), upravený z druhého prototypu P.4/34 (K7555), poprvé vzlétl na letišti v Ringway 4. ledna 1940, následovaný 6. dubna téhož roku druhým prototypem. První sériové stroje byly uvedeny do služby již v létě téhož roku, kdy se dostaly na letadlovou loď HMS "Illustrious".  Fulmar Mk.II se od verze Fulmar Mk.I lišil silnější verzí vynikajícího motoru Rolls-Royce Merlin 30, který však vzhledem k vysoké hmotnosti letounu stále nestačil, Fulmar byl stále poněkud podmotorován. Novější verze se vizuálně lišila dalšími vstupy vzduchu přidělanými na obou stranách chladiče. První Mk.II (N4021) vznikl konverzí 155. stroje Mk.I a poprvé vzlétl 20. 1. 1940. V letech 1942 – 1944 bylo 100 kusů upraveno na noční stíhače Fulmar NF Mk.I a Fulmar NF Mk.II. Úprava spočívala především v instalaci radaru. Polovina z nich byla ihned použita k výcviku.

Bojové použití.

První jednotkou používající Fulmary byla 806. peruť, operující ještě před naloděním na "HMS Illustrious" z pozemních základen při obraně Norska a evakuaci z Dunkerque. Rozměrný "Fulmar" nebyl svými výkony srovnatelný s pozemními stíhači klasické jednomístné koncepce, ale jako užitečný se ukázal jeho velký dolet, vhodný pro průzkumné mise a ceněna byla i jeho příjemná pilotáž. Letouny byly využívány zejména ve Středomoří. "Fulmary" sloužily také na Cejlonu a na palubách FCS – pomocných válečných lodí, vybavených katapultem. Uplatnily se zejména proti starším typům italského letectva.  První akcí "Fulmarů" ve Středomoří byl doprovod konvoje plujícího na Maltu v září 1940. Zde stroje ukázaly, že mohou být úspěšné i proti svým výkonnějším italským a německým protějškům. Během akce sestřelily 10 bombardérů a 6 stíhačů. Podílely se na stíhacím krytí letounů Fairey Swordfish, útočících na italské námořnictvo v Tarantu.  Během roku 1942 byl "Fulmar" ve službě nahrazován typy Supermarine Seafire a Grumman Martlet. Stále však sloužil jako noční stíhač, ochrana konvojů a také stroj pro výcvik posádek střemhlavých bombardérů Fairey Barracuda. "Fulmary" byly ze stíhacích perutí vyřazovány v roce 1943. Poslední kusy sloužily ještě v letech 1944 a 1945 na ochranu severních námořních cest do Sovětského svazu.  Typ používalo celkem 20 britských perutí. Operovaly z palub osmi letadlových lodí a pěti eskortních letadlových lodí. Jeho pilotům bylo uznáno 112 sestřelů a přes 80 poškozených letadel. To bylo nejvíce ze všech stíhacích letadel "Fleet Air Arm". Ztraceno bylo nejméně 40 kusů.  Vichistická Francie během války ukořistila několik "Fulmarů" a použila je pro propagandu a testy. Později je předala Německu.  Jediným dochovaným "Fulmarem" je první prototyp, vystavený v muzeu "Fleet Air Arm" v Yeoviltonu.

Fairey Fulmar byl britský dvoumístný jednomotorový stíhací, stíhací-bombardovací a průzkumný letoun, používaný v první polovině druhé světové války britským námořním letectvem (FAA — Fleet Air Arm).

Le Fairey Fulmar est un chasseur embarqué britannique utilisé durant la Seconde Guerre mondiale par la Fleet Air Arm (FAA). Au total, furent construits par la Fairey Aviation Company dans son usine de Stockport entre janvier 1940 et décembre 1942. Monoplan à aile basse, son design est fondé sur le bombardier léger qui devait remplacer le Fairey Battle. Bien que peu rapide et maniable, il se révéla tout de même très fiable et robuste avec une grande autonomie et un armement efficace de huit mitrailleuses. Son nom tient son origine d'un oiseau de haute mer : la Pétrel Fulmar Boréal.


Vývoj.

Stroj byl vyvíjen na základě specifikací F.37/35 z roku 1935. Vývoj vedl šéfkonstruktér W. E. W. Petter (který stál později u zrodu úspěšných proudových letadel Folland Gnat a English Electric Canberra). Projekt P.9 byl v roce 1936 přijat a v roce 1937 byly objednány dva prototypy. První prototyp označený Westland P.9 (výr. č. L6844) poprvé vzlétl 11. října 1938 s šéfpilotem Haraldem Penrosem z letiště v Boscombe Down, kam byl stroj převezen z továrního letiště v Yeovilu. Stroj poháněla dvojice kapalinou chlazených dvanáctiválců do V, Rolls Royce Peregrine I. Ty měly slibný výkon, ale byly nevyzrálé, nespolehlivé a měly nedostatečné parametry ve velkých výškách.  Instalace požadované výzbroje 4 kanónů Hispano Mk.I ráže 20 mm s bubnovými zásobníky se prototyp dočkal až o rok později ve zkušebním středisku RAE (Royal Aeroplane Establishment) ve Farnborough. Během zkoušek alternativ výzbroje byl pokusně vybaven také jedním kanónem ráže 37 mm k ničení plavidel, nebo 12 kulomety Browning ráže 7,7 mm, ale testy nebyly uspokojivé. Zkoušky přinesly optimistické výsledky. Letoun byl rychlý a obratný.  Druhý prototyp (L6845) byl dokončován souběžně s první sérii a vzlétl počátkem roku 1940. První sériový kus Westland Whirlwind Mk.I byl připraven ke vzletu v květnu 1940. Verze Whirlwind Mk.IA z léta roku 1942 měla pumové závěsníky pro dvě pumy ráže 113 kg, nebo 227 kg. Takto upravené kusy dostaly přezdívku "Whirlybomber". Dva kusy byly testovány jako noční stíhací letouny, ale ve službě taková varianta nebyla realizována.  Především pro potíže s motory byla objednávka tohoto typu zmenšena a přes snahu firmy Westland už nedošlo k vylepšení motorů, ani dalším objednávkám ze strany RAF. Poslední kusy byly vyrobeny v lednu 1942.

Služba.

3. června 1940 byly první dva stroje dodány 25. peruti nočních stíhačů v North Wealdu, která v té době používala letouny Bristol Blenheim Mk.IF. Po zkouškách u této jednotky Ministerstvo letectví rozhodlo, že pro noční akce bude 25. peruť přezbrojena na stroje Bristol Beaufighter a Whirlwindy bude vyzbrojena 263. peruť pro denní akce.  263. stíhací peruť byla prakticky budována znovu po ztrátě většiny mužstva při potopení HMS Glorious 8. června 1940. Loď evakuovala rovněž letce této jednotky, která operovala s letouny Gloster Gladiator při obraně Norska.  První Whirlwind získala 263. squadrona 6. července, další dva 19. července 1940, ale ještě v říjnu měla, díky zpožďující se výrobě, pouze 8 strojů. První stroj ztratila již 7. srpna při vzletu P/O McDermotta, kterému při vzletu praskla pneumatika. Od 7. prosince 1940 byla squadrona bojově nasazena z nové základny v Exeteru, odkud do konce roku provedla 30 bojových vzletů. Stav letištní plochy však Whirlwindům nevyhovoval a proto se peruť přemístila do St. Eval. 12. ledna 1941, kdy 263. peruť z nového působiště zahájila operační činnost, zahájily osádky Whirlwindů listinu sestřelů poškozením německého bombardéru Ju 88. Prvním sestřelem byla likvidace německého plovákového letounu Arado Ar 196 (6W+ON) Oblt. Adolfa Bergera 8. února 1941, kterou provedl P/O Graham (P6969, HE-V) za asistence F/O Hughese jižně od mysu Dodman. Od června 1941 se letouny věnovaly především ochraně spojeneckých konvojů a podnikaly i řadu bitevních náletů na cíle v okupované Evropě. Piloti Whirlwindů si v této době připsali na konto tři sestřelené a jeden poškozený Messerschmitt Bf 109. Poslední kusy Whirlwindu přestala 263. squadrona používat v prosinci 1943, kdy na své tehdejší základně ve Warmwellu přezbrojila na letouny Hawker Typhoon.  Jako druhá dostala v říjnu 1941 Whirlwindy 137. peruť, zformovaná v září 1941 v Charmy Down. V červnu 1943 byla v Southendu přezbrojena na stroje Hawker Hurricane Mk.IV a zbylé stroje předala 263. peruti. "Whirlibombery" této jednotky dokázaly během šesti měsíců zničit, nebo vážně poškodit 37 nákladních vlaků.  Všech dokončených 114 strojů prošlo operačním nasazením. Službou u 263. squadrony prošlo 56 letadel, dalších 26 u 137. squadrony a zbylých 32 jednotlivě hostovalo u jiných jednotek.  Poslední dochovaný Whirlwind byl v létech 1946 a 1947 provozován výrobním závodem s civilní poznávací značkou G-AGOI.

Specifikace.

Údaje platí pro verzi Mk.I

Westland Whirlwind byl první britský rychlý dvoumotorový jednomístný stíhací letoun užívaný v době druhé světové války. Typ měl však smůlu v tom, že Royal Air Force brzy rezignovalo na obtíže spojené s nevyzrálými pohonnými jednotkami. Letoun byl rychlejší, lépe vyzbrojený a údajně i obratnější než Hawker Hurricane, a mohl se stát ekvivalentem německého letounu Messerschmitt Bf 110. Kromě problémů s motorem měl i křehký podvozek, takže zájem britského letectva o tento stroj rychle opadal. Celkem bylo vyrobeno 114 kusů (původně bylo objednáno 200 + 200 kusů. První objednávka byla snížena na 114 kusů a druhá zrušena).

Le Westland Whirlwind fut le premier avion de chasse monoplace bimoteur de la Royal Air Force (RAF) construit par Westland Aircraft.


Děj filmu.

Film začíná v roce 1928, kdy profesor Langford objevuje obrovský kamenný náhrobek v písčinách Gízy v Egyptě. Objekt je pokrytý neznámými symboly a pod ním je ukryto neznámé zařízení. Artefakty byly převezeny do USA a Vojenské letectvo se za pomoci vědců snaží rozluštit symboly.  V devadesátých letech, Langfordova dcera Catherine nabízí egyptologovi a lingvistovi Danielu Jacksonovi, šanci na přeložení starověkých egyptských hieroglyfů, které mohou prokázat jeho kontroverzní teorii, že pyramidy jsou přistávací plochy pro kosmické lodi. Jackson úkol přijímá a cestuje na základnu vojenského letectva uvnitř Creek Mountain v Coloradu.  Jackson překládá hieroglyfy (viz níže) na kamenném náhrobku, který čte: "Milion let je Ra, bůh slunce, zapečetěn a pohřben na věčné časy i jeho Hvězdná brána." Bývalý člen zvláštních jednotek, plukovník Jack O'Neil, přijíždí převzít velení nad projektem a deklaruje, že projekt je tajný.  Jacksona napadne, že symboly jsou souhvězdí, které jsou souřadnicemi pro místo ve vesmíru. Pořadí se vloží do Hvězdné brány, která vytvoří červí díru do určeného místa. Langfordová dává Jacksonovi medailon "oko Ra", který původně našla jako dítě při objevení brány v Egyptě. Potom O'Neil vede tým skrze Hvězdnou bránu. Objeví se na cizí planetě uvnitř pyramidy uprostřed obrovských dun. Jackson zjistí, že nemohou vytočit adresu Země, protože souřadnice Hvězdné brány pro cestu zpět na Zemi zde chybějí.  Někteří členové týmu zůstanou v pyramidě zatímco Jackson, O'Neil a další jdou ven a objeví vesnici obývanou lidmi, kteří když uvidí Jacksonův medailon, předpokládají, že jsou bohové posláni Raem. Jackson si uvědomí, že lidé mluví starověkým egyptským dialektem a začíná s nimi komunikovat. Zjišťuje, že psaní je těmto lidem zakázáno. Tým navazuje přátelství s lidmi: O'Neil se Skaarou, Kawalsky a Brown se Skaarovými přáteli a Jackson neúmyslně začíná nadějný vztah se Sha'uri, dcerou vůdce.  Jackson zjistí, že Sha'uri má nějakou zkušenost se psaním symbolů a naznačuje jí, že chce vidět více znaků. S její pomocí opouští město a jdou do skrytých katakomb. Z hieroglyfů napsaných na zdech zjistí, že egyptský bůh Ra byl ve skutečnosti nějakou cizí životní formou, která opustila svůj umírající svět hledat lék na svou vlastní smrtelnost a nakonec dospěla na Zemi, kde se "zmocnila" těla jednoho lidského mladíka jako parazit a zotročila lidi se svou pokročilou technologií. Zatímco tito lidé se posléze vzbouřili a pohřbili Hvězdnou bránu, tisíce ostatních byli odvedeni na další planety skrze Hvězdnou bránu a využívání jako otroci pro těžbu minerálu, na kterém je založena veškerá Raova technologie. Ra se bojí dalšího povstání na této planetě a zakazuje lidem čtení a psaní. Na tomto místě nalézá Jackson kartuši, která obsahuje symboly potřebné k cestě zpět na Zemi, ale sedmý symbol je nečitelný.  O'Neil přikazuje týmu vrátit se do pyramidy. Zanedlouho sestoupí nad pyramidu obrovské kosmické plavidlo ve tvaru pyramidy. Všichni členové týmu v pyramidě jsou buď zabiti nebo transportováni do pyramidového plavidla transportními kruhy. O'Neil a Jackson jsou přivedeni strážemi do místnosti, kde se setkávají s Raem. Raovi stráže nosí hrůzostrašné brnění ve tvaru Anubise a Horuse. Ukáže se však, že stráže jsou lidé. Každý strážný má na svém zápěstí modré ozdobené tlačítko, které po stisknutí stáhne kovové boží masky do límců jejich brnění. Ra deaktivuje svou masku a ukáže se, že je lidský mladík, ale jeho bílé očí často žhnou.  Ra odhalí svůj záměr poslat na Zemi atomovou bombu přinesenou O'Neilem, která měla být použita ke zničení Hvězdné brány, aby se předešlo invazi na Zemi, jestliže bude objevena hrozba. Destruktivní síla bomby je nyní je 100x větší, protože Ra k bombě přidal minerál. O'Neil se pokusí o zneškodnění stráží a zabití Raa, ale slituje se když Ra použije své děti "dvořany" jako lidské štíty. O'Neil je uvězněn s dalšími zajatými členy týmu, zatímco Jackson je regenerován v zařízení ve tvaru sarkofágu. Ra hrozí, že zabije Jacksona a každého, kdo ho viděl, pokud Jackson nezabije zbytek týmu, aby ukázal vesničanům, že Ra je jejich jediný opravdový bůh.  Jakmile Ra shromáždí místní lidi před pyramidou, několik mladých vesničanů dává znamení Jacksonovi, že mají s sebou pozemské zbraně. Jackson, kterému je předávána tyčová zbraň na popravu, se rychle otočí a střílí na Raa. Vesničané zaútočí a osvobodí O'Neila, Jacksona a zbytek týmu. Všichni se ukryjí v jeskyni.  Druhý den ráno, když Skaara kreslí obraz lidového vítězství nad Raem, si Jackson uvědomí, že část této kresby zobrazuje sedmý symbol potřebný k aktivaci Hvězdné brány: "tři měsíce nad pyramidou". O'Neil a vesničtí mladíci přestrojení za otroky, náhle přemohou a zabijí jejich dozorce a stáhnou mu boží masku, aby přesvědčili místní obyvatele že jejich "bohové" jsou pouze smrtelníci a s jejich pomocí se O'Neil, Jackson a zbývající členové týmu vrátí zpět k Hvězdné bráně doufajíce, že O'Neil deaktivuje bombu.  Ra mezitím popravuje jednoho ze svých stráží za selhání. Když místní obyvatelé zahájí otevřené povstání proti Raovi, Ra se rozhodne ustoupit a připravuje svou loď ke startu. Sha'uri je zabita v bitvě, ale Jackson použije mechanismus na zápěstí jednoho ze zabitých strážných, aktivuje transportér a křísí Sha'uri v Raově sarkofágu.  Ra mezitím nařizuje poslat bombu na Zemi. Jeho hlavní strážný se nabídne, že to udělá sám, aktivuje transportní kruhy, sestoupí k Hvězdné bráně, avšak narazí na O'Neila.  Mezitím na lodi Jackson bere Sha'uri, která je v bezvědomí, k místu s transportními kruhy a tak tak se mu podaří uniknout popravě od Ra, když O'Neil přemůže hlavního strážného, kterého drží u země na místě transportních kruhů, současně aktivuje ovládací mechanismus strážného a transportuje tak hlavu strážného na loď a Jacksona se Sha'uri k Hvězdné bráně.  Raovo plavidlo stoupá nad pyramidu. O'Neil stále není schopen deaktivovat bombu, proto jí dopraví po mocí transportních kruhů na Raovu loď, která je již na oběžné dráze. Bomba exploduje a zničí Raa a jeho loď. Jackson se rozhodne zůstat na planetě se Sha'uri, zatímco O'Neil se zbytkem týmu vstupují do Hvězdní brány a vrací se na Zem.

Hvězdná brána (v anglickém originále "Stargate") je sci-fi film v produkci USA a Francie, který natočil v roce 1994 Roland Emmerich. Autory scénáře jsou Roland Emmerich a Dean Devlin. Světová premiéra filmu proběhla 28. října 1994. Film vydělal první týden v amerických kinech 16 651 018 $. Po velkém úspěchu filmu byl natočen i navazující seriál "Hvězdná brána", který se rozvinul do multimediální série. Stopáž filmu činí 121 minut.

Stargate, la porte des étoiles, ou La Porte des étoiles au Québec ( en version anglophone), est un film franco-américain de science-fiction réalisé par Roland Emmerich et sorti en 1994.


Styl.

Jeho malby jsou považovány za hlavní příklad české malby krásného slohu, spojujícího skutečné a nadpozemské. Styl vychází z tradice české malby a z poučení malbou italskou. Mistr stylizoval značně protažené a esovitě prohnuté postavy v jemných tenkých oděvech pastelových barev na pozadí labyrintu skalnaté krajiny. Charakteristický byl zjevně i odklon od tehdejší monumentality císařského stylu ke smyslově krásným formám, a proto již v té době se tento styl nazýval krásným. Ladný pohyb štíhlých postav Mistra Třeboňského oltáře s rytmickou hrou záhybů drapérie, líbezné obličeje světic a klidné výrazy tváří světců jsou parafrázovány i v poezii arcibiskupa Jana z Jenštejna (1350 - 1400), jenž srovnal Pannu Marii s ""Venuší oživující krásy"" s obdivem k Božímu dílu.

Tvorba.

Pravděpodobně pražský arcibiskup Jan z Jenštejna doporučil Mistra Třeboňského oltáře řádu augustiniánů-kanovníků v Roudnici nad Labem, pro něž pak malíř opakovaně tvořil. Pro Kostel sv. Jiljí augustiniánského kláštera v Třeboni Mistr na počátku osmdesátých let vytvořil rozměrný křídlový oltář, ze kterého se dodnes dochovaly tři oboustranně malované desky. Jsou vystaveny v expozici Národní galerie v Anežském klášteře v Praze. Zavřený oltář pravděpodobně představoval pašijové scény: "Kristus na hoře Olivetské", "Kladení Krista do hrobu" a "Zmrtvýchvstání Krista". Otevřený oltář byl pravděpodobně doplněn sochami - dřevořezbami v čele s Pannou Marií. Původní seskupení deskových maleb není známo, stejně tak se můžeme jen dohadovat, které strany desek byly obvykle viditelné a které pouze o svátcích. Je možné, že cyklus doplňovalo Sestoupení Krista do předpeklí, ale vyloučit nelze ani jinou scénu vázající se k tématu. Na opačných stranách Třeboňského oltáře vidíme na soklech před zlatým pozadím pod baldachýnovou architekturou trojice svatých: Střední deska rozměrného oltáře musela být přes tři metry vysoká. Dodnes se bohužel nedochovala. Deskové obrazy Mistra Třeboňského oltáře se vyznačují použitím šerosvitu mezi barevnými rouchy postav a pozadím se zlatými hvězdami na červeném nebi. Takto barevné pozadí je častým motivem v západoevropském umění, zejména u pařížského a franko-vlámského, i další znaky jeho tvorby poukazují na kontakt s dvorským malířstvím francouzského krále Karla V. (synovce císaře Karla IV.). Lidské postavy zasazuje do šedohnědých krajin, které jen vzdáleně připomínají skutečnou přírodu. To kontrastuje s věrnými skicami ledňáčků, stehlíků, sojek a jiných ptáků. Hlavním prvkem v kompozici obrazů Mistra Třeboňského oltáře je diagonála, která je dělí na tři části a to tak, že Kristus je vždy uprostřed: klečící při poslední modlitbě na Olivetské hoře nebo je kladen do otevřeného hrobu, zahalený do průhledného oděvu a obklopen svými nejbližšími, či se vznáší nad zavřeným sarkofágem. Další deskové malby přisuzované tomuto gotickému malíři jsou:

Vliv.

Jeho příklad od roku 1400 poznamenal široký proud malířství ve Střední Evropě, od Bavorska, Salzburgu, Štýrska, Slezska, Saska, přes Braniborsko až po Franky, zejména Norimberk. S ohlasem se setkáváme také v Porýní a Francii. Z českých maleb stojí za zmínku "Cibulkův triptych" (1380 - 1390) vytvořený pro neznámou soukromou oratoř. Sám Mistr kreslil nebo inspiroval mnohé kreslíře předloh pro vyšívače - krumpéře chrámových textilií. Z inventářů českých kostelů se dochovaly především kasule s dorsálním křížem, prováděným technikou perlové výšivky či technikou tzv. malby jehlou, což je plošná výšivka zlatou nití a pestrobarevnými přízemi. Patří k nim kasule z kláštera benediktinů v Broumově, kasule augustiniánů z Rokycan nebo kasulový kříž ze sbírek Louvru v Paříži. Na dílo Mistra Třeboňského oltáře navazuje roku 1390 malířská dílna pracující pro objednatele z prostředí arcibiskupského dvora a svatovítské kapituly na Pražském hradě. Mistr Třeboňského oltáře ovlivnil také tvorbu pozdějších a novodobých výtvarníků, básníků a kazatelů. Zejména se k němu hlásil malíř Jan Zrzavý, kterého ovlivnila jak typika tváří, tak zářivá barevnost obrazů a skalnatá krajina. Ze současné poesie se jím dal inspirovat básník Ivan Matoušek ve sbírce "Poezie" (2000), kde skladbu "Marie" doplňují reprodukce "Madony roudnické".

Reference.

Jaroslav Pešina, Umění české gotiky 1350-1420, kapitola desková malba. Praha 1969

Mistr Třeboňského oltáře je označení pro významného gotického malíře pozdního 14. století, kterého neznáme jménem, a proto je označen podle svého stěžejního díla. Působil na dvoře českého krále Václava IV. a ve službách řádu augustiniánů kanovníků. Výrazně poznamenal vývoj středoevropského malířství vrcholné a pozdní gotiky. Jako hlavní představitel krásného slohu vytvořil nový ideál štíhlé figury s typickou stylizací řasnatého oděvu, s příznačnou lyrikou tváří, gest a postojů.

Le Maître de Wittingau est un peintre du gothique international de la seconde moitié du, représentant majeur de l'école de Bohême. Il est célèbre pour être l'auteur de panneaux pour le retable de l'église abbatiale Saint-Éloi de Wittingau (aujourd'hui Třeboň), appartenant alors aux augustins. Ces tableaux représentent des épisodes de la Passion du Christ et se trouvent aujourd'hui à la filiale de la galerie nationale de Prague, au couvent Sainte-Agnès. Il en subsiste trois: "Le Christ au Mont des Oliviers", "La Mise au tombeau du Christ" et "La Résurrection du Christ".


Historie a rozšíření.

Urdština údajně vznikla mezi 15. a 18. století v časech Dillíského sultanátu a Mughalské říše jako žargon indických úředníků a vojáků, kteří sloužili u dvorů mughalských vládců Indie a nenaučili se správnou perštinu. Výraz "urdú zabán" znamená „jazyk vojenského tábora“.  Dnes je urdština úředním jazykem Pákistánu (i když jako mateřský jazyk zde také funguje západní paňdžábština, sindhština, balúčština, paštština a řada dalších). V Indii je jedním z ústavou uznaných jazyků, úředním jazykem státu Džammú a Kašmír (i když tam vláda a úřady stále více jednají v angličtině, urdština zůstává jazykem základního školství) a druhým úředním jazykem několika dalších států. Významným centrem urdštiny v jižní Indii je město Hajdarábád, které bylo až do indické nezávislosti centrem stejnojmenného muslimského státu.

Charakteristika.

Urdština je analytičtější jazyk než sanskrt, má méně pádů, ale jistou míru ohýbání si zachovala. Slovosled je poměrně pevný a řadí urdštinu mezi SOV jazyky "(subject – object – verb)," tedy nejdříve podmět, pak předmět a nakonec sloveso. Fonetickou výbavu více méně sdílí s ostatními indoárijskými jazyky, významným rysem jsou přídechové varianty ražených souhlásek a zvláštní řada retroflexních hlásek "t – th – d – dh – n." I když pravopis slov přejatých z arabštiny vychází z původního arabského, výslovnost specificky arabských písmen se přizpůsobila urdské fonetice.

Abeceda a výslovnost.

Urdština používá upravené arabské písmo, obvykle ve stylu nastalík (ten je ozdobnější a vhodný více pro psaní rukou než pro zobrazení na počítači). Krátké samohlásky se rozlišují diakritickými znaménky, která se však, podobně jako v arabštině, v praxi málo využívají. Správně přečíst urdský text je tedy bez znalosti jazyka velmi obtížné.  Arabské písmo se píše zprava doleva. V následující tabulce je nicméně abecední pořadí uvedeno zleva doprava.

Gramatika.

Podstatná jména.

Podstatná jména rozlišují rod mužský a ženský. Pravidla přiřazení slov k rodům jsou složitá, ale často platí, že jména rodu mužského končí na "-ā", ženského na "-ī". V množném čísle se mužské "-ā" mění na "-e", ženské "-ī" se mění na "-iyā(n)". Příklady:  Podstatná jména rozlišují přímý a nepřímý pád. Přímý pád odpovídá nominativu v jiných jazycích. Nepřímý pád se používá u podstatných jmen v pozici předmětu a u podstatných jmen řízených záložkami. Protože záložky v urdštině se vyvinuly odtržením sanskrtských koncovek, mluví se někdy o dalších pádech, reprezentovaných jednotlivými záložkami.  Podstatná jména mužského rodu končící na "-ā" mají v nepřímém pádě koncovku "-e" (stejně jako v přímém pádě množného čísla). Podstatná jména ženského rodu končící na "-ī" se v nepřímém pádě nijak nemění. Nepřímý pád v množném čísle má bez ohledu na rod koncovku "-oñ".

Číslovky.

Na číslovkách je dobře vidět příbuznost urdštiny se slovanskými a ostatními indoevropskými jazyky.

Slovesa.

Infinitiv má příponu "-nā". Příklady:

Záložky.

Záložky neboli postpozice jsou analogií předložek, které najdeme v jiných jazycích. Upřesňují vztah jmenné fráze k ostatním větným členům a nahrazují tak některé vymizelé pády. Historicky jde zřejmě o pádové koncovky, které byly v sanskrtu, ale odtrhly se a staly se samostatnými slovy.

Slovosled.

Výchozí slovosled je podmět – předmět – sloveso. Přívlastek se klade před podstatné jméno, které rozvíjí. Příslovečné určení obvykle stojí před slovesem nebo před předmětem, mnohdy ale také na začátku věty. Určení času se klade před určení místa. Záporky se zpravidla kladou před sloveso. Příklady:

Slovní zásoba.

Urdština během historického vývoje přejímala řadu cizích slov hlavně z angličtiny, perštiny a arabštiny.

Arabština.

Podstatná část slov, nejen z náboženské oblasti, pochází z arabštiny. Nevýhodou je, že významy těchto slov v urdštině nemusí vždy korespondovat s tím, co tato slova původně znamenají v arabštině. Jejich význam bývá posunutý.

Perština.

Stejně jako arabská se v urdské literatuře vyskytuje i perská slovní zásoba. Z hlediska gramatiky lze v některých případech uplatnit v urdštině perské tzv. "ezáfetové spojení" (arabské písmo ho ale nezachycuje, v následujících příkladech ho vidíme pouze v transkripci):  Perské výrazy, stejně jako arabské, nemusí mít v urdštině stejný význam jako v perštině.

Angličtina.

Stejně jako hindština přejala i urdština mnoho svých slov z angličtiny. Tato anglická slova jsou přepisována foneticky perským / urdským písmem. Pro přepis anglického "t" a "d" se v urdštině většinou používají retroflexní ٹ, resp. ڈ.  V tomto případě je poslední písmeno "t" nahrazeno cerebrální hláskou "ٹ".  Anglické výrazy v urdštině považujeme za spisovné a existují k nim urdské výrazy. V současnosti dávají hlavně mladí lidé přednost výrazům anglickým než urdským. Což je vidět hlavně ve filmech. Není výjimkou, kdy mluvčí začne větu urdsky, ale dokončí ji anglicky.

Urdština (urdsky اردو زبان, "urdū zabān"; také známý jako domorodci Laškarí nebo Laškarí Zaban psaný لشکری زبان) je indoíránský jazyk blízce příbuzný hindštině. Oba jazyky jsou si vzájemně srozumitelné, liší se však kulturním pozadím: urdštině dávají přednost spíše muslimové, hindštině spíše hinduisté. Na rozdíl od hindštiny se urdština píše variantou arabského písma a její slovní zásoba obsahuje více výpůjček z perštiny, kurdštiny a arabštiny.

L'ourdou ou urdu (autonyme :,'ou Lashkari, sous une forme plus longue'), est une langue appartenant au groupe indo-iranien de la famille des langues indo-européennes. Il est parlé dans le Nord de l'Inde, ainsi qu'au Pakistan, dont il est la langue officielle. En Inde, il est une langue officielle reconnue par la Constitution. Il s'écrit en alphabet perso-arabe. Plus de 165 millions de personnes utilisent l'ourdou, dont 60 à 80 millions qui l'utilisent comme première langue.


Funkce septiku.

Každý septik byl měl mít pro správnou funkci minimálně 2 až 3 komory. Nejlepší a současně nejčastěji instalovanou variantou jsou tříkomorové septiky z plastu. Tříkomorový septik pracuje na základě biomechanického přečištění, kdy odpadní voda postupně přetéká z komory do komory, zatímco v každé komoře probíhá sedimentace pevných částí kalu. V první komoře se usadí ty největší částice. Jakmile dosáhne hladina první komory přepadu, začne se tato odpadní voda a drobná část splašek přelévat do druhé komory, kde již dochází k sedimentaci většiny kalu. Do třetí komory přetéká voda, která je z velké části přečištěna. Sediment v septiku je pak za pomoci bakterií a enzymů rozkládán na jednodušší látky. Část rozloženého sedimentu odtéká přes třetí komoru a část zůstává v septiku pro následný vývoz fekálním vozem.

Špatná funkce septiku.

Pokud je dosaženo nerovnováhy v množství bakterií uvnitř septiku, postup rozkládání se zpomaluje a septik obvykle začne zapáchat, případně se na jeho hladině začne tvořit pěna. Této špatné funkce se často dosáhne po použití nevhodných a příliš agresivních mycích prostředků.

Konstrukce septiků.

Septiky se vyrábí z plastu nebo železobetonu. V případě menších nádrží určených pro rodinné domy jde právě o nádrže plastové samonosné. Naopak septiky pro větší projekty (například kempy, chatové oblasti, velké rekreační objekty) se realizují právě s využitím železobenotové nádrže. Každý septik je umístěn do vyhloubené jámy v zemi. Přítok i odtok septiku musí mít přirozený spád. Přístup do septiku je realizován shora a to prostřednictvím poklopů, případně v některých situacích za pomocí šachty.

Stavební povolení.

Jelikož je septik vodní dílo, ze kterého vytéká voda, je nutné povolení k nakládání s vodami a stavební povolení. Obě žádosti se podávají současně na odboru životního prostředí ve vaší obci.

Septik (někdy také nazývaný senkrubna, senkrovna či miskrubna) je nádrž na částečné čištění odpadní vody. Septik bývá často součástí domů, které nejsou napojeny na kanalizaci. Odpadní voda, zvláště ze záchodu, kuchyně a koupelny, je jímána v septiku, odkud odtéká přepadem do kanalizace, případně přes čistírnu odpadních vod nebo za pomoci trativodu do země. Bezodtoková jímka, která slouží k dočasnému uskladnění odpadní vody a fekálií a musí se nechat pravidelně vyvážet, se nazývá žumpa.

La fosse septique est l'un des éléments constitutifs d'une installation d'assainissement non collectif. Elle reçoit uniquement les eaux-vannes (sanitaires). Quand elle reçoit l'ensemble des eaux-vannes et des eaux ménagères (cuisine, lavage), on lui préfère alors l'appellation de fosse toutes eaux. L'apport d'eaux pluviales est proscrit dans les deux cas car il entraîne le dysfonctionnement de l'installation (effet de dilution des effluents).


Život.

Herman Melville se narodil v bohaté patricijské rodině jako třetí z osmi dětí. Jeho otec byl původem skotský obchodník a matka Holanďanka. V New Yorku získal Melville základní vzdělání na škole pro chlapce a poté zde od roku 1829 studoval na Grammar School of Columbia College. Otcova firma na dovoz francouzského drogistického zboží však roku 1830 zkrachovala a rodina byla donucena odstěhovat se do Albany, kde otec začal podnikat jako obchodník s kožešinami a Melville zde pokračoval ve studiu na místní akademii.  Když jeho otec roku 1831 zemřel, dostala se rodina do finančních problémů, Melville přerušil studia a pomáhal svému staršímu bratrovi, který převzal otcovo podnikání a tím i odpovědnost za rodinu. Na akademii v Albany se vrátil v roce 1835 a studoval zde antickou literaturu a filosofii.  Roku 1837 byl nucen vyhlásit úpadek i Melvillův bratr a rodina se musela přestěhovat do Lansingburghu, kde Melville studoval na místní akademii zeměměřictví, aby mohl pracovat na stavbě Erijského kanálu. Když jeho záměr nevyšel, nechal se Melville roku 1839 najmout na obchodní trojstěžník jako plavčík a absolvoval plavbu do Liverpoolu. Po návratu krátce pracoval jako učitel a stále se snažil najít stálé zaměstnání, aby pomohl své rodině závislé na příbuzných. Když se mu to nepodařilo, nechal se v lednu roku 1841 v New Bedfordu najmout na velrybářskou loď "Acushnet" plavící se do jižních moří.  Na lodi sloužil osmnáct měsíců. Avšak na Markézách, pobouřen surovým a ponižujícím zacházením, z lodi zběhl na ostrov Nuku Hiva. Zde byl měsíc zajatcem lidojedů v údolí "Taipi", ale podařilo se mu uprchnout na australskou velrybářskou loď. Dostal se na Tahiti a další lodí na Havajské ostrovy. Tam se přihlásil do služby na americké válečné fregatě plující do Bostonu a s tou se v říjnu roku 1844 navrátil do vlasti.  Námořnická kariéra byla pro Melvilla inspirací pro jeho literární díla. Jeho první čtenářsky atraktivní romány "Typee" (1846, Taipi) a "Omoo" (1847, Omú), čerpající z jeho autentických prožitků v jižních mořích, byly pro svou exotiku velmi dobře přijímány. Melville však stále více směřoval k textům, kde se děj stával alegorií a ve kterých se romantický námět spojoval s realistickým popisem a s úvahami o úloze člověka v rodící se moderní společnosti. Avšak jeho vrcholná tvorba z počátku padesátých nenašla zasloužené ocenění. Zejména jeho román "Moby-Dick; or, The Whale" (1851, Bílá velryba) je tak originální, že ve své době nenašel pochopení. Melville jej věnoval svému blízkému příteli Nathanielovi Hawthornemu, se kterým ho pojil skepticismus a neochota podbízet se literárnímu publiku.  V letech 1866-1886 pracoval Melville jako celní dozorce v newyorském přístavu. Stal se zasmušilým a samotářským a postupně byl jako spisovatel prakticky zapomenut. Ani jeho smrt ho nikomu nepřipomněla. Teprve po první světové válce byla objevena jeho zneuznaná genialita, která je připisována jen nejvyšším duchům lidstva.

Herman Melville (1. srpna 1819, New York – 28. září 1891, tamtéž) byl americký pozdně romantický spisovatel a básník, jeden z nejvýznamnějších klasiků americké literatury známý především díky svému románu "Bílá velryba" (1851, Moby-Dick; or, The Whale).

Herman Melville, né le à Pearl Street, au sud-est de Manhattan (New York) et mort le à New York, est un romancier, essayiste et poète américain.


Předcházející události.

V roce 405 př. n. l. předcházela bitva u Arginuských ostrovů, kde aténské loďstvo dosáhlo velkého vítězství. Nicméně někteří aténští generálové byli pro zanechání osádek potopených aténských lodích bez pomoci popraveni v tzv. arginuském procesu. To znamenalo pro Atény mimo jiné také ztrátu zkušených velitelů.  Lýsandros sice funkci vrchního velitele spartského loďstva nemohl již oficiálně dále zastávat z legislativních důvodů, přesto se aktivně účastnil dalších bojů po boku nového vrchního velitele Kalikratida.  Lýsandros byl navíc podporován perským princem Kýrem Mladším (syn krále Dareia II. a bratr Artaxerxa II.), který se definitivně připojil na spartskou stranu. S perskou podporou nebyl pro Lýsandra problém sestavit silnou námořní armádu.  Lýsandros se svými loďmi poté působil Atéňanům velké problémy. Především kontroloval důležité námořní zásobovací cesty.

Aténská odezva.

Aténské loďstvo dohnalo Lýsandra poté, co dosáhl města Lampsakos. Založili tábor na pláži u blízkého Sestu. Umístění tábora bylo velice nevhodné, jak ukázaly následující události. Každý den pak aténské lodě pluly k Lampsaku a čekaly, zda Lýsandros vyšle lodě proti nim. Ale Spartané jim nepluli v ústrety, a tak se Atéňané vždy vraceli nazpět do tábora s nepořízenou.

Alkibiadova snaha o pomoc.

Alkibiadés, bývalý aténský vojevůdce, měl své sídlo nedaleko aténského ležení. Několikrát se snažil (bezvýsledně) generály přesvědčit o přemístění loďstva. Generálové ale všechny jeho návrhy k výběru vhodnějšího místa a pomoci Alkibiadových thráckých spojenců odmítali.

Bitva.

Pátý den Atéňané pravděpodobně opět vyrazili směrem k Lýsandrovi. Ten ale opět nereagoval a odmítal se s nimi utkat. Atéňané se proto navrátili do tábora. Lýsandros poté vyrazil se svými loděmi směrem k Atéňanům. Ty zastihl zcela nepřipravené na břehu a uzavřel jim únikovou cestu ze zátoky. Většina aténských lodí byla zcela nepřipravena a zakotvena u pláže. Několik aténských lodí na vodě mělo příliš omezený prostor pro plavbu, a tak se staly snadnou obětí spartských útočníků. Uniknout se podařilo pouze devíti aténským lodím pod velením generála Konóna. Aténské loďstvo bylo zcela zničeno bez boje a navíc na souši. Většina aténských vojáků (asi 4000) padla do zajetí a Lýsandros je nechal popravit.

Následky.

Lýsandros poté vyrazil k Aténám. Námořní blokádou zcela omezil přísun nových zásob do města. Z vnitrozemí oblehly Atény pozemní síly Sparty pod vedením krále Ágida. Po několikaměsíční blokádě a hladomoru uvnitř města Atény kapitulovaly. Obranné hradby byly strženy a dosazena byla prospartánská vláda oligarchů známá jako vláda 30 tyranů. Tím byla ukončena peloponéská válka.

Bitva u Aigospotamoi (též "bitva u Kozích říček") v Helléspontu (Dardanely) se uskutečnila 405 př. n. l. a byla poslední hlavní bitvou tzv. dekelejské války, jež byla součástí peloponéské války. V bitvě spartské loďstvo pod vedením generála Lýsandra kompletně zničilo aténskou námořní flotilu. Tato bitva byla stěžejní pro vývoj války.

La bataille d'Aigos Potamos, en Chersonèse de Thrace, a eu lieu en 405 av. J.-C. entre les flottes d'Athènes et de Sparte. Elle a été le dernier engagement majeur de la guerre du Péloponnèse. À l'issue de cette bataille, la flotte spartiate, sous le commandement de Lysandre, détruisit complètement sa concurrente athénienne. Cela mit un terme effectif à la guerre, Athènes ne pouvant pas importer du grain ou communiquer avec le reste de son empire sans le contrôle de la mer.