Typy broadcastů.

Přestože je princip broadcastu stále stejný (jeden vysílá, všichni slyší), jsou broadcasty rozděleny do několika typů, které vyjadřují specifické podmínky jejich šíření v (pod)síti.

MAC broadcast.

Speciální adresa pro poslání všem zařízením. K adresaci rámce, který má být odeslán jako MAC broadcast, se používá speciální MAC adresa ve tvaru codice_1. Takový datový rámec je přijat všemi síťovými zařízeními, která jsou připojena ke stejnému segmentu sítě, do kterého patří zdroj odchozího paketu. Takový segment ohraničuje router, který lokální broadcast dále nepropustí (projde ale skrz switch i hub).

IP broadcast.

Rozsah IP adres použitý v síti představuje IP adresu sítě + rozsah IP adres použitelný pro připojená zařízení + IP adresu broadcastu. Příklad: V síti 192.168.0.0/24 (maska 255.255.255.0) se používají tyto IP adresy:  Odchozí paket, který je adresován na IP adresu, která je na odchozím síťovém rozhraní shodná s broadcastem, je v Ethernetové síti odeslán v rámci, jehož cílová MAC adresa je nastavena na codice_1. Takový rámec je přijat všemi síťovými kartami v dané podsíti.

Síťový broadcast.

Síťový broadcast je IP datagram, který je odeslán na IP adresu, která je v cílové síti broadcastem. Vysílající ani uzly, přes které síťový broadcast putuje, nemohou zjistit, že to je broadcast, protože v IP datagramu není obsažena informace o cílové síti (její číslo sítě a maska sítě). Proto je síťový broadcast přepravován stejně, jako jakýkoliv jiný IP datagram. Až poslední router zjistí, že cílová IP adresa je shodná s broadcastem pro daný segment sítě a proto datagram odešle jako broadcast. V ethernetové síti to znamená odeslání datagramu v rámci, jehož cílová MAC adresa je codice_1.

Broadcast je v informatice zpráva, kterou v počítačové síti přijmou všechna připojená síťová rozhraní. Pomocí broadcastů se v současných sítích šíří například informace o sdílení v sítích Microsoft (pomocí protokolu SMB) nebo identifikace zařízení (CDP protokol). Pokud není síť vhodným způsobem rozdělena (na podsítě) nebo chráněna (firewallem), mohou broadcasty způsobit zahlcení sítě.

La notion de broadcast est employée par les techniciens en informatique et réseaux ; il s'agit à proprement parler, de transmission ou de liaison. Le principe de base est le même que la télédiffusion, étant donné que l'on diffuse des paquets de données à de nombreux "clients" éventuellement sans discrimination. Les protocoles de communications réseau prévoient une méthode simple pour diffuser des données à plusieurs machines en même temps (multicast). Au contraire d'une communication « Point à Point » (unicast), il est possible d'adresser des paquets de données à un ensemble de machines d'un même réseau uniquement par des adresses spécifiques qui seront interceptées par toutes les machines du réseau ou sous-réseau.


Historie.

První zachovaná písemná zmínka o obci pochází z roku 1258, avšak nálezy z roku 1906, (střepy baňatých nádob se zbytky popela a kostí), které byly vyorány na poli „Radlice“ zdejším rolníkem Karlem Prokopem potvrzují, že území obce bylo již dříve obydleno. Původ jména osady Staříče odvozuje prof. Vincenc Prasek od osoby zvané Stařek neb Stařík.  Od 1. ledna 1980 do 23. listopadu 1990 byla Staříč součástí města Frýdek-Místek, poté se opět osamostatnila.

Založení Staříče.

Představy historiků o nejstarším osídlení území oblasti severovýchodní Moravy, z nichž se vyvinula oblast dnešního Místecka a Brušperska, jsou určovány třemi korelacemi faktický nedostatek písemných pramenů o reálné existenci jednotlivých vesnic před druhou třetinou 13. století, dále představa neprodyšně kompaktního zalesnění této oblasti a úvaha o průběhu tras obchodních cest jako rozhodujících faktorů pro počátky a dislokaci původního osídlení ve feudální epoše.  Ves Staříč vznikla pravděpodobně v polovině 13. století, ne-li již v předchozím 12. století. Roku 2001 byly v rámci mezinárodního archeologického výzkumu na západním svahu Kamenné zaznamenány stopy po zaniklém časně středověkém osídlení, které mohlo souviset se starší předkolonizační osadou, jež vznikla před zahájením emfyteutického osídlovacího proudu. Osada Staříče vystupuje v listině jako orientační bod a zřetelně tam stála i v době, kdy ji koupil biskup Bruno. Dříve se předpokládalo, že název obce byl odvozen od osobního jména – Stařek nebo Staříč.

Přírodní památka Kamenná.

Na jihovýchodním svahu vrchu Kamenná (385 m n. m.) najdeme na necelých třech hektarech chráněné teplomilné travnaté porosty s výskytem vzácných rostlin a brouků. Tato stepní lokalita se nachází na území bývalých vápencových lomů a je chráněna od roku 1990. Mimo jiné zde kvete hořec brvitý, voskovka menší, bradáček vejčitý, lilie zlatohlávek a len žlutý, který je ve znaku obce.

Rozhledna.

Rozhledna ve Staříči se nachází na kopci Okrouhlá s výškou 378 m n. m. a nese ji stožár vysoký 55 metrů. Samotná turistická rozhledna – vyhlídková plošina – je na něm umístěná ve výšce 30 metrů a poskytuje za dobrého počasí výhled na Beskydy (např. Javorový vrch) i sousední Jeseníky.

Obec Staříč () se nachází v okrese Frýdek-Místek v Moravskoslezském kraji. Žije zde obyvatel. Na blízkém kopci Okrouhlá se nachází rozhledna – vyhlídková plošina Okrouhlá ve Staříči.

Staříč est une commune du district de Frýdek-Místek, dans la région de Moravie-Silésie, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

První písemná zmínka o vsi je z roku 1267. V roce 1277 připadla do rukou leníka olomouckého biskupa Bruna Dětřicha Stangeho. Ve 14. století existoval Malý Sviadnov, který později zanikl a na jeho místě dnes zřejmě stojí obec Žabeň. Do Sviadnovské historie se zapsalo i jméno zbojníka Ondráše z Janovic, který byl 31. března 1715 v hospodě na Horákově fojtství zabit svojí vlastní valaškou, kterou ho zabil bratranec Jurášek Fuciman. Dle jiné verze byl zabit svým druhem Jiřím Juráškem, který je v pověstech znám jako Juráš, v hospodě ve Sviadnově.  Obec se rozšířila po vzniku Karlovy huti v sousední části Frýdku – v Lipině (dnes ArcelorMittal Frýdek-Místek). V roce 1867 vznikla sviadnovská základní škola, roku 1876 byl založen místní hasičský spolek a v roce 1887 byla dokončena stavba místní kaple sv. Jana Nepomuckého. Dne 17. července 1920 byl ve Sviadnově založen Sokol. Během německé okupace došlo k 1. lednu 1943 ke sloučení Sviadnova, Frýdku, Místku, Lískovce a Starého Města v jedno město pod názvem Frýdek. Osvobození Sviadnova proběhlo v květnu 1945, "de iure" byla obnovena i samostatná obec, ale fakticky zůstal Sviadnov i nadále součástí spojeného města, které se v letech 1946–1950 poprvé oficiálně nazývalo Frýdek-Místek, ovšem vyhláškou ministerstva vnitra ze dne 8. srpna 1950 bez vysvětlení dochází k přejmenování sloučeného města na Místek. K prvnímu faktickému obnovení samostatnosti obce došlo roku 1954 usnesením Krajského národního výboru v Ostravě ze 16. března 1954, ale rozhodnutím ONV z roku 1975 se obec znovu sloučila s Frýdkem-Místkem, jehož součástí pak byla s účinností od 1. ledna 1979. Toto spojení vydrželo až do konce roku 1991. K 1. lednu 1992 se pak Sviadnov opětovně osamostatnil.

Současnost.

Na jihozápadě obce se tyčí 80metrový kopec Štandl, na kterém jsou pozůstatky středověkého opevnění (dnes již pouze terénního rázu a jeden kámen). Během archeologických průzkumů, které zde byly prováděny, byly nalezeny železné předměty, úlomky keramiky a kostí. Pověst říká, že toto opevnění bylo podzemní chodbou spojeno s frýdeckým zámkem. Zda je toto pravda, nikdo neví, ale podle historiků není tato možnost zcela vyloučena. Dnes je pod Štandlem vybudována malá rekreační oblast s ohništěm.  V blízkosti jsou i dva jezdecké kluby. Jeden se zabývá spíše parkurovými skoky a druhý westernovou a klasickou anglickou jízdou. Oba kluby také zajišťují sportovní a rekreační jízdy na koních a rehabilitaci nemocných. V areálech jsou také pořádány různé obecní nebo i soukromé akce. Tato spíše „odpočinková část“ je od Sviadnova oddělena rychlostní komunikací I/56, pod kterou byl v roce 2001 vybudován podchod.  Obec má již od roku 1993 lokální televizní vysílání jménem LTV SVIADNOV, teletext 44. kanál. Od roku 1996 je vysílání rozšířeno o dění v obci a obrazové zpravodajství. To zahrnuje mj. záznamy sezení zastupitelstva, akce mateřské a základní školy apod. V místní knihovně probíhají „Minigalerie“ (pravidelné výstavy obrazů a grafik).

Sviadnov () je obec, která se nachází v okrese Frýdek-Místek, v Moravskoslezském kraji. Žije zde obyvatel. Většina katastru obce leží na Moravě, ale menší část katastru s tamní čistírnou odpadních vod leží ve Slezsku.

Sviadnov est une commune du district de Frýdek-Místek, dans la région de Moravie-Silésie, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

Otvovice, původně "Otvojice" nebo "Utvojice" (z předpokládaného, ale jinak nedoloženého, osobního jména *"Otvoj"), je z nejstarších a největších osad na Kralupsku. Od pradávna se nalézá v údolí Zákolanského potoka. Původ jména je odvozen od základu rodu Otvoviců. Narodila se zde Lucie Bílá, která zde žije se synem.  První písemná zmínka o Otvovicích pochází z roku 1228, kdy Anežka Přemyslovna, abatyše pražského kláštera, potvrdila, že Otvovice mají platit desátek klášteru sv. Jiří na Hradčanech. Ve středověku patřily Otvovice převážně církevním držitelům. V roce 1420 měli obec husitští vladykové. V 15. století náležely k panství Buštěhrad, v 16. století ke Zvoleněvsi, v 17. století k Mikovicům a od roku 1669 opět ke Zvoleněvsi, a to až do zrušení poddanství.  Otvovští zaměstnávali se především rolnictvím a dále se zde usazovali řemeslníci potřební pro zemědělství. Dále se zde usadili tesař, truhlář, zámečník, zednický mistr. Vše co místní obyvatelé potřebovali ke své existenci. Koncem 17. století se začalo s otvíráním kamenouhelných dolů a do obce se přistěhovali nejen horníci, ale také skláři a charakter obce se začal měnit na zemědělsko-průmyslový. Dostatek uhlí, vycházejícího k povrchu ve svahu údolí, zapříčinil otevření sklářské huti v roce 1802 nad hájem, u cesty k Trněnému Újezdu – Mariin domov. Aby se nemuselo uhlí transportovat nahoru na kopec, zřídila se v roku 1815 huť u dolů v údolí a nazvána Dubodol. Sklářská výroba v nové huti se rozvíjela a sice v útlumu, existuje dodnes.  Obec si postavila v roce 1859 svoji školu, kterou rozšířila v letech 1888 a 1889. Tato svému účelu, po modernizacích, slouží dodnes.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Otvovice "(1219 obyvatel, poštovní úřad, telegrafní úřad, četnická stanice, sbor dobrovolných hasičů)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: lékař, autodoprava, cihelna, důl Jan, 2 holiči, 6 hostinců, 2 kapelníci, kolář, konsum Svépomoc, 2 kováři, krejčí, 2 mlýny, 2 obuvníci, pekař, porodní asistentka, 9 rolníků, 2 řezníci, sedlář, sklárna Morawetz Söhne, 8 obchodů se smíšeným zbožím, 4 švadleny, 3 trafiky, 3 vápenky, zahradnictví.

Obec Otvovice se nachází v okrese Kladno, kraj Středočeský, necelých 5 km jihozápadně od Kralup nad Vltavou a 15 km severovýchodně od Kladna; železniční stanice na trati 093, spojující tato dvě města, je situována téměř uprostřed vsi. Žije zde obyvatel.

Otvovice est une commune du district de Kladno, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

Na území obce Ledce se nacházela různá prehistorická osídlení, což dosvědčují nálezy koster, které ležely skrčené v hrobech obloženými kameny spolu s nádobkami, kamennými dláty či jantarovými korálky. Byly zde nalezeny také dláto z doby bronzové, náramky, únětická jehlice, další jehlice ale také tři svitky zlata.  Díky velkému počtu vesnic s názvem Ledce není přesně jasné, jak je tato vesnice stará. Název obce nejspíše vznikl zdrobnělinou nebo také zmenšením slova "lado" nebo "lada", neboli pustá, nezoraná země – malá lada či od ledu. Vesnice přitom během let prodělala několik změn názvu, dostala jména jako Leden, Ledeč, Ledec či Ledetz.  První písemná zmínka o obci nicméně pochází z roku 1400 jako ves Prokopa z Ledců, který roku 1403 přesídlil na Levý Hradec. Poté ves získal Petr Kočvara a po něm zdědil tvrz a ves jeho syn Václav z Ledců. V letech 1437–1439 se stal majitelem Ledce Otík z Bysně. Součástí obce je osada Šternberk, ve které vlastníci panství – rod Martiniců ze Smečna – zřídili v 19. století lázně.  Po roce 1524 již Martinicům patřily i vlastní Ledce, a to až do roku 1945. Mezi Ledcemi a osadou Šternberk byla vybudována tvrz zvaná Dvořiště. Stávala na místě hráze rybníka Zikaňák, v současnosti však po tvrzi zbyly jen písemné důkazy. Kaple sv. Jana Křtitele na návsi je z roku 1782 a byla rozšířena a pseudorománsky upravena roku 1866 Achille Wolfem. Tohoto roku se také do obce dostali i vojáci bojující v prusko-rakouské válce, před kterými se ledecké obyvatelstvo běželo ukrýt do blízkých lesů. Po delší době, když se vrátili zpět do obce, čekali na ně vojáci u již zmíněné kapličky a tak jim zdejší ženy připravily pár chudých jídel, aby snad návštěvu poctily. Do dnešní doby se zde zachovala i jména, jež doprovázejí obec už od založení, jako například Beran, Beránek, Černý, Čížek, Král, Krček, Kott a Sedláček.

Územněsprávní začlenění.

Rok 1932.

V obci Ledce "(624 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 4 holiči, 2 krejčí, 1 kovář, 1 mlýn, 2 obuvníci, 1 podlahář, 1 rolník, 1 řezník, 3 obchody se smíšeným zbožím, 1 spořitelní a záložní spolek pro Ledce-Šternberk, 3 švadleny, 1 trafika a 1 zahradnictví.

Rok 2006.

V obci Ledce "(472 obyvatel)" byly v roce 2006 evidovány tyto živnosti a obchody: 1 obchod se smíšeným zbožím, 1 malé pohostinství, 1 kadeřnictví, 1 truhlářství, 1 zemědělské družstvo AGRA s. r. o., 1 pension a 1 sportoviště s tenisovými kurty.

Kultura a služby.

Kulturní akce.

Poslední den v dubnu se na zdejším hřišti pálí oheň, na kterém je tradičně spálena čarodějnice. V květnu se pořádají Staročeských májí. Po obci jde průvod a v jeho čele jde několik zástupců mužské vesnické populace a vyvádějí svobodné dívky, se kterými tancují. Večer se pak koná poražení krále a následná hudební zábava v hostinci. Obecní úřad Ledce v červnu pořádá „Den dětí“. K obci také neodmyslitelně patří výstava, kterou v září pořádají Ledečtí zahrádkáři. Vystavují se zde různé suché vazby z květin, dále pak zelenina, ovoce či kuriózní tvary plodů.

Žurnalistika.

V obci vychází čtvrtletník, "Ledečák", který informuje zdejší občany o aktuálním dění, chystaných akcí, historii, ale taktéž dává prostor začínajícím básníkům. Vedoucím redaktorem je Jan Maňas a spolu s ním do časopisu píší např. PhDr. Jiří Šíma, DrSc., Hana Vavřincová, Růžena Stárková. Časopis vychází v obci zdarma, v černobílém provedení a dále díky aplikaci Issuu na internetu.

Spolky.

V obci jsou dva spolky:  V minulosti zde působilo Hnízdo Kosů, zdravotnický spolek, spolek žen, Sokolové, Sbor Hasičů apod.

Menhiry.

Mezi Ledcemi, Řisutami a Přelící je 8 až 11 slepencových kamenů, které mají výšku 40 až 90 cm. Společně vytváří ohnutou kamennou řadu, ve které sedm kamenů stojí a ostatní leží nebo jsou jinak křivě postaveny. Nejspíše se jedná o středověké hraniční kameny. Mezi nejznámější kameny jsou považovány dva větší menhiry, které byly odcizeny jistými občany právě z obce Ledce. Postupem doby však vědci nacházejí v této lokalitě další a další menhiry.

Muzeum.

V budově bývalé školy u rybníka z roku 1897 sídlí od roku 2005 Malé asijské muzeum, které se specializuje na tradice a současnost poznávání vybraných zemí Asie. Muzeum se dále věnuje i obci, a proto zde zřídilo pamětní síň obce Ledce a bývalých lázní Šternberk. Muzeum má na starosti PhDr. Jiří Šíma, DrSc., a jeho ředitelkou je MgA. Baldandorj Ariunzul. Dále je toto muzeum jediné v ČR, které se asijskou kulturou natolik zabývá.

Historie muzea.

Muzeum je umístěno v bývalé ledecké škole, kterou si pronajal Klub Asia-Pražská jurta. Jejím předním představitelem je mongolista a sinolog Jiří Šíma.  Expozici je zde od roku 2007 a zachycuje výběr historie a současnosti vztahů České republiky k vybraným asijským zemím a oblastem Ruska, středoasijským republikám, Mongolsku, oběma korejským republikám, Japonsku a Vietnamu. Menší část muzea je věnována historii a současnosti obce Ledce včetně bývalých lázní Šternberk (tedy Pamětní síň obce Ledce a bývalých lázní Šternberk).  Krom bohaté odborné knihovny a řady materiálů v muzeu pořádají přednášky. Občasně se zde vyučuje mongolština, čínština a připravují různé kulturní programy.  Stojí tu trvale i dvě mongolské jurty a jedna kazašská, v nichž si může návštěvník prohlédnout běžné zařízení i originální nástroje denního používání v porovnání chudší i bohatší rodiny.

Přednášky.

V Malém asijském muzeu každý měsíc či po předchozí domluvě se konají přednášky. Přednášky se zabývají asijskými tradicemi nebo Ledeckou historii. Svou přednášku zde měla například sinoložka Ivana Bakešová či Zlata Černá.

Zajímavé objekty.

Mezi zajímavé objekty v obci patří dům čp. 3, který je ozdoben kamennou deskou s vytesaným reliéfem „Kladení Krista do hrobu“ ze 16. století. Dále také dům čp. 24, který je postaven v barokním stylu, nověji obnovený ze zachovalým barokním štítem na obytné budově a barokní bránou. Centrum obce (náves) a cesta směrem dolů k nynějšímu hřišti je lemována Selskými staveními. Zde pobývali zámožní sedláci, kteří vlastnili velká pole kolem obce Ledce. Ve 20. století byla cesta od návsi ke hřišti lemovaná hrušněmi. Po dozrání hrušek chodili obyvatelé a postupně očesávali tyto stromy. Tento zvyk však úplně vymizel, protože hrušně byly pokáceny. Na jejich místě byly vysázeny mladé stromky.

Pohostinství.

Obec obsahuje tři hospody. Jedna je v objektu bývalého stadionu u hřiště. Druhá funguje i jako občerstvení u tenisových kurtů. Třetí nově vznikla z hasičského domu, kde zabrala místo původního účelu budovy. Ovšem stará hospoda, ve které byla historie pohostinství dlouhá, chátrá. Historie tohoto domu je velice bohatá a leží v původním, nejstarším centru obce. Ovšem, obec ji prodala soukromému majiteli a od této doby se tento objekt předává mezi těmito majiteli a dům je už v dezolátním stavu.

Příroda.

Vodní plochy.

Obec se může pochlubit nezvykle velkým počtem rybníků. Nacházejí se zde čtyři rybníky, z toho jeden chovný. Cestou do vesnice Hradečno leží rybník Hrádek s rozlohou 1,9 ha. Tento rybník je rybáři velice vyhledávaný pro okolní klidnou atmosféru. Pár metrů od návsi leží návesní rybník, který odtéká do rybníka Zikaňák. Odtud teče voda Šternberským potokem, který pramení pod Novou Studnicí proudí do rybníka jménem Šternberk. Rybník Šternberk byl dříve využíván jako zásobárna ledu do Smečenského pivovaru. Šternberský potok se pak dále klikatí krajinou až k městu Slaný, kde se vlévá do potoka Červeného. Dále vesnicí protéká kromě již zmíněného potoka Šternberského potok Muclavský a Drnecký.

Památné stromy.

Obec Ledce má nejvíce památných stromů na Slánsku. Tyto dva duby se nacházejí v lokalitě, kde je mnoho staletých dubů, avšak jen tyto dva jsou chráněny.

Turistika.

Obcí je vedena zelená turistická trasa, která se prolíná s modrou a žlutou stezkou.

Obec Ledce se nachází v okrese Kladno, kraj Středočeský. Žije zde obyvatel. Obec se rozprostírá v mírné kotlině na území přírodního parku Džbán a patří k ní i bývalé lázně Šternberk. Blízké lesy tvoří podkovu, která se táhne z jižní strany přes západ až na stranu severní. Na východě se roztahuje tato kotlina do široké slánské nížiny.

Ledce est une commune du district de Kladno, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

O nálezech předhistorických není známo.  Obec byla založena při tvrzi, která zde stála již v polovině 13. století. První písemná zmínka o zemanské obci Kyšice pochází z roku 1316 v souvislosti s Divišem z Kyšic. Roku 1318 je připomínán Heřman, roku 1331 Zdeslav a Buzek z Kyšic. Koncem 14. století byli vlastníky páni z Braškova. V roce 1412 obec koupil Jan Kladenský z Kladna. Počátkem 16. století se novým vlastníkem Kyšic stal Zikmund Léva z Brozánek, po kterém následovali Jan Hrzek ze Mšena, Václav z Chvojence aj. V roce 1557 koupil tvrz se vsí a příslušenstvím Jiří Žďárský za Žďáru a vše připojil ke svému panství v Červeném Újezdě. V roce 1688 připadla obec hraběnce Terezii Eleonoře, vdově po španělském generálovi, hraběti z Ugarte, která ji v roce 1690 prodala své sestře Johanně Barbaře hraběnce z Caretto-Millesima. V roce 1697 pak celé červenoújezdské panství koupil Karel Jáchym hrabě z Bredy, který ho začlenil do nově vytvořeného tachlovického panství, ke kterému pak Kyšice patřily až do 19. století.  Ke dni 3. 7. 2016 zde žilo 627 obyvatel.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Kyšice "(614 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: autodoprava, elektrotechnický závod, 2 hostince, kovář, 2 krejčí, obchod s mlékem, pila, 2 řezníci, 8 obchodů se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek pro Kyšice, stavební hmoty, tesařský mistr, 2 trafiky, státní velkostatek, vetešník, zahradník.

Současnost.

V obci působí kosmetická firma "Ryor" a také výrobna limonád a minerálek "Veseta".

Obec Kyšice se nachází v jižní část okresu Kladno, v kraji Středočeském, zhruba 2 km západně od Unhoště a 6 km jižně od Kladna. Žije zde obyvatel.

Kyšice est une commune du district de Kladno, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Zpravodajství.

Zpravodajství TV Markíza je podle průzkumů nejobjektivnější v zemi (následováno je zprávami TV Joj, zpravodajskou TA3 a veřejnoprávní Jednotkou). V Bratislavském kraji jsou večerní Televízne noviny druhé nejsledovanější (po Novinách na TV Joj). Vysílány jsou tyto zpravodajské relace:  TV Markíza na Slovensku rovněž provozuje zpravodajský web www.TVnoviny.sk, totožné s českým TN.cz TV Nova.

Program.

TV Markíza se v programovém složení specializuje na mladé lidi 12–50 let. Ve všední dny vysílá ráno relaci "Teleráno" (v ČR existuje verze Snídaně s Novou). Dopoledne vyplňuje reprízami dříve vysílaných pořadů. V tzv. prime time vysílá mimo zpravodajství seriály jako "Búrlivé víno", "Rodinné prípady" nebo "Súsedské prípady". Dále vysílá komediální seriály jako "Horná Dolná" nebo "Divoký Zapadákov", zábavné relace "Kredenc", "Chart show", "Tvoja tvár znie povedome" nebo "Dobre vedieť!". Mimo jiné také reality show jako "Farma", "Superstar", "O 10 rokov mladší", "Nový domov", "Svokra" nebo publicistiku "Reflex" a "Smotánka".

Zahraniční akvizice.

TV Markíza vysílá zahraniční pořady především americké produkce jako "Námořní vyšetřovací služba", "Mentalista", "Máma", "Dva a půl chlapa", "Šestý smysl", "Teorie velkého třesku" a další.

Šíření.

Program je šířen na IPTV technologii u Lepší.TV ve formátu MPEG-4/HD, která má až 30denní zpětné zhlédnutí, neomezené nahrávání nebo vlastní hodnocení filmů, seriálů a pořadů.

Dětský blok.

TV Markíza vysílá hlavně americké dětské programy ze studií Hanna-Barbera nebo Nickelodeon jako např. "Scooby Doo", "Tom a Jerry" nebo "Tučňáci z Madagaskaru". V sobotu se dětský blok sestává z jednoho dětského seriálu a filmu, trvá cca od 7.00 do 9.15. V neděli ze tří pořadů a trvá od cca 7.00 do 8.15. Po něm následuje rodinný film.

Kritika.

Zatímco byl jejím spolumajitelem Pavol Rusko, byla televize Markíza kritizovaná za neobjektivitu ve svém zpravodajství. To bylo údajně tendenčně zaměřované v neprospěch Ruskových politických oponentů a v prospěch Ruska, respektive jeho strany ANO. Takováto kritika se vztahuje na přístup zpravodajů televize například k těmto tématům:

TV Markíza je nejsledovanější slovenská soukromá televize. Vysílá od srpna 1996, od roku 2005 ji vlastní skupina CME Od října 2013 je jejím generálním ředitelem rakouský podnikatel Matthias Settele.

Markíza est une chaine de télévision privée de Slovaquie. Ses studios sont situés à Bratislava dans le quartier de Záhorská Bystrica.


Etymologie.

Samotné jméno Anna je hebrejského původu, kde lze přepisovat jako "Chana" v překladu „milostiplná“ či „milá“.  Někdy je svatá Anna, a to zejména v uměleckých zobrazeních, označována jako „samodruhá“ a „samotřetí“. Jedná se o staročeské výrazy. Výraz „samodruhý“ se používal pro matku, která již nebyla sama, protože nosila dítě. Výraz „samotřetí“ pak pro babičku, která vychovala dceru a ta zase dceru, nebo syna.  Proto bývá svatá Anna (S)samodruhá zobrazována s Pannou Marií a svatá Anna (S)samotřetí s Pannou Marií a Ježíšem.

Život.

Podle svatého Jakuba byli manželé zřejmě dosti prosperující pastýři, kteří výtěžek svého hospodářství spravedlivě dělili mezi jeruzalémský chrám, pomoc chudým a vlastní potřeby. Problémem bylo to, že neměli děti. Neplodnost u Židů byla považována za výraz nepřízně Boží a chrámoví kněží dokonce jednoho dne z toho důvodu odmítli přijmout oběti, které chrámu přinesli. Hluboce ponížený Jáchym odešel do pouště, kde se čtyřicet dní postil a modlil k Bohu. Po čtyřiceti dnech se mu zjevil anděl a oznámil mu, že jeho modlitby byly vyslyšeny, a slíbil jim narození dítěte.  Skutečně se jim přes vysoký věk narodila dcera, které dali jméno Marie. Otec zemřel krátce po jejím narození a Marie byla ve třech letech předána do výchovy správě jeruzalémského chrámu. Svatá Anna se údajně dožila vysokého věku.  Svatá Anna byla široce uctívána v lidových vrstvách i bez oficiálního požehnání církve. Doložen je až dopis papeže Urbana VI. z roku 1378, kdy povoluje Anglii uctívání sv. Anny jako světice. Anenská tradice dosáhla vrcholu v 15. a 16. století, když papež Sixtus IV. přijal Annu roku 1481 do římského kalendáře a jeden z jeho pozdějších nástupců Řehoř XIII. ustanovil její slavnost v roce 1584 na 26. července. O šíření úcty ke sv. Anně se zasloužili zejména církevní řeholníci – kapucíni, karmelitáni, benediktini a augustiniánští kanovníci.  Ve východních křesťanských tradicích byzantského ritu lze uctívání sv. Anny prokázat už v 6. století, kdy dal císař Justinián I. na její počest vystavět chrám.  Scény ze života svatého Jáchyma a svaté Anny byly velmi oblíbeným tématem malířů až do Tridentského koncilu, který se konal v letech 1545 až 1563 a na němž bylo zobrazování apokryfních scén zakázáno. Nejznámější obrazy s tematikou sv. Anny pocházejí od Caravaggia ve Villa Borghese v Římě, od Leonarda da Vinci v pařížském Louvru a od Masaccia v Akademii ve Florencii.  Ve 4. století a pak znovu v 15. století se rozhořel uvnitř katolické církve spor, zda v případě Anny nedošlo také k panenskému početí jako v případě Panny Marie. Tato myšlenka byla v roce 1677 definitivně zamítnuta.

Ikonografie.

Křesťanská ikonografie zpodobňuje Annu jako důstojnou dámu v dlouhém, zpravidla červeném, přepásaném šatu, s hlavou zahalenou zeleným závojem. Někdy drží v ruce knihu, poukazující na starozákonní zaslíbení Mesiáše, občas lilii jako odkaz na své neposkvrněné dítě. Nejčastější vypodobnění jsou ale spolu s Pannou Marií. V umění vznikl zvláštní ikonografický typ „sv. Anna samotřetí“ s Pannou Marií a Ježíškem, kdy Anna drží zmíněné figury v drobném měřítku na ruce nebo chová dospělou Pannu Marii s Ježíškem na klíně. Známá jsou vyobrazení Narození Panny Marie či scény, kdy sv. Anna vyučuje dívku Marii.

Patronka.

Svatá Anna se stala ochránkyní matek a manželství, šťastného porodu, patronkou horníků, mlynářů, truhlářů, tkalců, krejčích, provazníků, také čeledínů. Její ochranou se zaštítila i taková města, jakými jsou Florencie, Innsbruck, Neapol a celé země jako Bretaň nebo Québec. Zbožní křesťané se k ní přicházeli modlit za déšť, proti bouřce, ale například i za nalezení ztracených předmětů.

Svátek.

Svátek svaté Anny je od dob papeže Řehoře XIII. slaven společně se svátkem svatého Jáchyma 26. července. K datu se váže pranostika: "„Svatá Anna, chladna z rána“."

Svatá Anna, vdova a prorokyně.

Kromě Svaté Anny, matky Panny Marie, existuje v křesťanské hagiografii svatá Anna, vdova a prorokyně, o které se zmiňuje ve svém evangeliu Svatý Lukáš (Luk, 2, 22-58). Byla to nábožná stařenka žijící v Jeruzalémě. Po smrti svého manžela žila neustále v chrámu, modlila se a postila a všem příchozím prorokovala příchod Spasitele.  Její svátek je v církevním kalendáři zařazen na 1. září.

Svatá Anna (též svatá Anna Samodruhá, či svatá Anna Samotřetí) a svatý Jáchym byli údajní rodiče Panny Marie a tedy prarodiče Ježíše Krista. V kanonických evangeliích, která tvoří Nový zákon, o nich zmínky nejsou. Jejich jména jsou uvedena v apokryfním evangeliu svatého Jakuba. Jméno Jáchym se vykládá jako „příprava na Pána“ a jméno Anny jako „milostná, laskavá“.

Sainte Anne est la mère de la Vierge Marie dans la tradition catholique ainsi que dans la tradition musulmane sous le nom de "Hannah". Aucun texte du Nouveau Testament ne mentionne la figure d'Anne qui apparaît dans des apocryphes dont la critique historique estime que, tout comme les récits d'enfance ajoutés tardivement aux évangiles selon Luc et selon Matthieu, ils sont encore plus légendaires que la partie centrale des évangiles. Il n'est toutefois pas exclu que ces textes contiennent certaines traces historiques. Comme dans les évangiles canoniques, ceux qui ont été déclarés apocryphes effectuent de nombreux parallèles avec des passages de l'Ancien Testament, pour convaincre leurs lecteurs de leur démonstration. Ainsi dans la tradition catholique, le personnage d'Anne fait souvent référence à son homonyme Anne, mère de Samuel, prophète et dernier juge d'Israël (hébreu : חַנָּה hannah "faveur, grâce"). Il en est de même dans la tradition musulmane.


Život.

Jim Jones se narodil 13. května 1931 v městečku Crete ve státě Indiana rodičům Jamesi Thurmanovi Jonesovi a Lynettě Putnamové-Jonesové. Jeho otec byl veterán z 1. světové války a ve Velké hospodářské krizi (kdy se rodina přestěhovala do Lynnu) přišel o zaměstnání a později práci již nesehnal, což kompenzoval pijáctvím. Jonesova matka tak musela živit celou rodinu a na výchovu dětí jí nezbývalo tolik času. Sám Jones v jednom magnetofonovém záznamu na dětství vzpomíná jako na dobu, kdy byl „chudý” a „nechtěný,” jeho někdejší spolužáci jej popisují jako zvláštního chlapce, který se od útlého věku zajímal o smrt a náboženství. V Lynnu, asi tisícovém městečku v Indianě, žil Jones do roku 1965.  V 50. letech 20. století vystudoval vysokou školu v Richmondu v Indianě posléze se stal kazatelem, ale veřejné projevy mu byly blízké již v dětství, kdy řečnil na pohřbech domácích zvířat svých vrstevníků, která zakopávali poblíž prostě vybavené venkovské boudy svých rodičů.

Chrám lidu.

4. dubna 1955 Jones založil sektu Chrám lidu, která si díky jeho charizmatu získala nemalý počet členů. Konkrétně v druhé polovině 60. let se jejich počet rozrostl z původních asi 80 na 20 tisíc v době svého největšího rozmachu.  Jones sám sebe označoval za inkarnaci řady osobností, mimo jiné Ježíše, Buddhy či Lenina (zastával myšlenku být tím, za co ho členové jeho církve chtějí mít). Zprvu měl blízko ke křesťanství, ale postupně se začal křesťanskému učení vzdalovat. Jonesovo učení bylo ovlivněno do značné míry i myšlenkami komunismu či utopie, ve které svoji církev provede nebezpečenstvími okolního kapitalismu.

Jones a rasová snášenlivost.

V rámci své sekty propagoval myšlenky rasové rovnosti a sociální spravedlnosti. Z tohoto úhlu pohledu byly Jonesovy názory v předvoji protisegregační vlny, které přibližně ve stejné době začali zastávat Rosa Parks nebo Martin Luther King. Jim Jones ve svých kázáních i svým každodenním životem nerozděloval lidi podle barvy pleti a podle výpovědi členů jeho sekty byl velmi empatický k problémům afroamerické komunity (jeden z nich Chrám lidu dokonce nazval „černou církví s bílým kazatelem”). Černoši tak tvořili většinu členů jeho církve/sekty; naopak, ve vedení církve převládali běloši. V kontextu poloviny 50. let středovýchodního státu Indiana však na tyto názory ještě „neuzrál čas,“ tak se Jones, jeho „ovečky” a jeho mše stávaly i předmětem pomluv a různé kritiky. To byl jeden z aspektů rozhodnutí změnit působiště sekty. Jones byl velkým propagátorem rasově smíšených manželství.

Stěhování církve.

V roce 1967 přemístil Jones svou sektu z Indianapolisu do Ukiah v Kalifornii, kde členové jeho sekty žili ve skromné, takřka soběstačné venkovské komunitě, kde tvrdě pracovali, obhospodařovali vinice a pole jiných plodin a sdíleli společný majetek.  V 60. letech církev Chrámu lidu disponovala (údajně sedmi) dálkovými autobusy, prostřednictví kterých podnikala pravidelné cesty napříč většinou Spojených států, aby Jones mohl efektivněji šířit svoje myšlenky a církev samotná nabírat nové členy. Každý, kdo do Chrámu lidí přišel, odevzdal veškerý svůj majetek do společného vlastnictví. Protihodnotou (zvlášť zajímavou pro starší členy) bylo, že se o ně ostatní členové starali.  V roce 1971 Jones znovu změnil názor a přestěhoval komunitu do San Francisca, kterážto metropole v té době byla největším západopobřežním „vroucím kotlem” protestů proti válce ve Vietnamu, segregaci aj.. Zde se stal dokonce členem tamní bytové komise. V té době již dokázal soustředit určitou část politické (nebo spíše komunální) moci, jedním z jejích projevů bylo doporučení volit místního kandidáta (George Masconiho), kde hlasy disciplinovaných členů Chrámu církve de facto rozhodly o jeho zvolení.

Jonestown.

V průběhu první poloviny 70. let se Jonese pomalu začala zmocňovat úzkost až paranoia z toho, že jej a jeho církev se někdo z vlády snaží zničit a hledal místo, kam by se mohl uchýlit. Od roku 1974 začal v jihoamerickém státě Guyana, po předchozí dohodě s tamní vládou, budovat na 3800 akrech spolu s nejvěrnějšími členy jeho církve osadu uprostřed džungle, která dostala jméno Jonestown a měla být realizací zemědělské utopie odříznuté od okolní civilizace a místem soužití lidí různých ras. Společným jmenovatelem osady v Jonestownu pro její obyvatele však byla tvrdá převážně zemědělská práce všech lidí v této komunitě, modlitby a posledních několik měsíců před tragédií i neustálé Jonesovo kázání ze záznamu, pouštěné do amplionů umístěných všude kolem osady.

Skandál.

V létě 1977 o Jimu Jonesovi a Chrámu lidu vyšlo na povrch několik skandálů, (spočívaly především ve způsobu, kterým samotný kazatel nabádal své „ovečky” k hostilitě a ponižování ostatních členů, kteří se něčím provinili nebo naznačili, že by chtěli ze sekty vystoupit). To vedlo ke ztrátě velkého množství členů. Obvinění proti Jonesovi ovšem zahrnovala i sexuální zneužití (jak žen, z nichž nejmladší bylo šestnáct, tak mužů) a zejména článek "Inside Peoples Temple" Marshalla Kikloffa a Phida Traceyho v "U. S. Magazine" volal po tom, aby byl Jim Jones vyšetřován, což povzbudilo dvě členky sekty, aby proti Jonesovi veřejně vystoupily a další, kteří začali odpovídat na dotazy dalších novinářů o poměrech v církvi. V toto pro něj napjaté a nepříznivé období se Jim Jones (6 hodin před tím, než měl tento článek vyjít) rozhodl k náhlému a rychlému přesunu, kdy tentokráte s více než tisícem členů odcestoval do Guyany bez výhledu na nějaký brzký návrat.  Bývalí členové sekty informovali úřady o poměrech v sektě, kde se praktikovalo brutální bití a vraždy, a také o plánu hromadné sebevraždy. Jejich obvinění byla příliš strašná, aby jim někdo uvěřil a začal se jimi zabývat, nicméně dobře organizovanou dopisní kampaní, kterou oslovovali místní zákonodárce, se jim podařilo vzbudit pozornost kongresmana Leo Ryana.  Na základě obvinění ze strany příbuzných obyvatel Jonestownu z USA Ryan podnikl 17. listopadu 1978 pátrací misi do Guyany, která měla zjistit skutečný stav v osadě. V průběhu večera se dvěma členům sekty podařilo předat novinářům a kongresmanovi lístek se vzkazem, že chtějí z osady odejít. Když s tím Ryan Jonese konfrontoval, odpověděl: „...prostě nás nechte být, odejděte – nikomu zde neubližujeme.“

18. listopadu 1978.

V průběhu následujícího dne se ke členům církve, kteří chtěli pryč, přidali další a především o tom začali otevřeně mluvit do kamery přítomných novinářů, jež dělali kongresmanovi doprovod. Před odletem z Jonestownu, se tak k Ryanovi přidalo asi 20 členů sekty, kteří se chtěli vrátit domů. Podle výpovědí přeživších následné tragédie v tu dobu přijelo několik blíže neurčených vojáků, kteří zaujali pozici paralelně k přistávací ploše u osady, na které stálo senátorovo letadlo (sám Jones měl údajně po ruce dva týmy po 25 mužích z jeho ozbrojených stráží, v Jonestownu se však vyskytoval několik dalších desítek vojáků z Guyany). Ti těsně před tím, než mělo letadlo vzlétnout, spustili palbu do osádky a lidí kolem letadla, a tou zabili pět lidí – senátora Ryana, jednoho fotografa, jednoho z odpadlíků od sekty, dva zpravodaje – kameramana a reportéra CBS Dona Harrise. Zvukař Steven Sung, který byl postřelen a který se zraněním ruky přežil, pak nahrál průběh následné tragédie.  Jones v předtuše následků tohoto činu nařídil členům své sekty hromadnou sebevraždu (otravou, pravděpodobně v nějakém nápoji), kterou část z nich opravdu provedla. Podle pozdějšího zvukového záznamu jednoho z vyšetřovatelů mělo ale 70–80 % obětí na svých tělech vpichy po injekčních jehlách a minimálně 150 z nich (pravděpodobně však více) střelná poranění. Ti, co se pokusili o útěk, byli zastřeleni ozbrojenci z řad Jonesovy sekty. Pouze několika málo se podařilo utéci do okolní džungle. Celá událost si vyžádala 915 obětí na lidských životech, z toho asi třetiny dětí. Mezi mrtvé přibyl i sám Jim Jones, ten se však neotrávil – byl nalezen s prostřelenou hlavou.  Tragédie byla objevena až o několik dnů později. Původní šok mohl být ještě vyšší, neboť první odhady mluvily pouze o 350 obětech; novější zprávy o Jonestownu toto číslo postupně zvyšovaly. Nalezená těla byla všechna tváří k zemi, u části z nich byly viditelné stopy po jejich vlečení po zemi. Těm, kteří si útěkem zachránili holý život, se během několika dní až týdnů podařilo dostat do Trinidadu, Panamy a nakonec zpět do Spojených států.

Dodatek.

Událost v Jonestown je citována jako největší masová sebevražda v moderní historii — kromě senátora Ryana a jeho doprovodu zemřelo 909 lidí z Chrámu lidu, včetně 276 dětí. Pozůstalí obětí většinou nesouhlasí s termínem sebevražda a jejich převládající názor je ten, že Jim Jones si smrt svých lidí vynutil pod pohrůžkou násilí ozbrojenců na jeho straně.  Tragédie v Jonestownu měla přímý vliv na jinou temnou událost moderních amerických dějin – masakr ve Waco z roku 1993, kdy podnětem pro přechod do její třetí fáze a převzetí iniciativy ze strany FBI byla právě obava z hromadné sebevraždy sekty Davidiánů.

James Warren „Jim“ Jones (13. května 1931 Crete v Indianě – 18. listopadu 1978 Jonestown) byl zakladatel sekty Chrám lidu (anglicky "Peoples Temple"), propagátor rasové snášenlivosti a levicových myšlenek. 18. listopadu 1978 nařídil přítomným více než devíti stům členům své sekty hromadnou sebevraždu. Téhož dne zemřel i on.

James Warren Jones dit Jim Jones (né le à Crete dans l'Indiana, aux États-Unis – mort le à Jonestown au Guyana) est le fondateur et pasteur du groupe religieux d'inspiration protestante : le « Temple du Peuple » dont il a fait le siège d'une lutte pour l'égalité raciale et la justice sociale qu'il appela « socialisme apostolique » et dont la communauté établie au Guyana a parfois été considérée, à l'origine, comme un projet agricole communiste avant d'être le lieu d'un massacre et finalement désignée comme l'archétype de la secte dangereuse.


Čtení kandži.

V kandži jednotlivý znak reprezentuje význam, resp. kořen slova. Čtení znaku nelze zjistit z jeho písemné podoby, je třeba se jej naučit. Každý znak má formálně dvě čtení: Sinojaponské čtení vychází z čínštiny, japonské čtení je oproti tomu čtení vycházející z původní japonštiny, tj. mluveného jazyka před příchodem čínských znaků. Některé znaky mají pouze jedno onjomi a jedno kunjomi, jiné jich mají více, u některých japonské či sinojaponské čtení chybí. Tyto zvláštnosti japonského způsobu čtení původně čínských znaků jsou dány především rozdíly mezi japonštinou a čínštinou a samotným průběhem procesu přebírání znaků kandži pro zápis japonštiny.  Zjednodušeně lze říct, že zpočátku se v Japonsku psalo přímo čínsky. S pronikáním čínštiny do japonské kultury docházelo k svébytnému vývoji čtení znaků, ve kterém bylo původní čínské čtení často "pojaponštěno" či zkomoleno. Takové čtení znaku se nazývá onjomi a je obvyklé, že jeden znak kandži má takových čtení hned několik zároveň, což může mít několik příčin:  1) Různá onjomi slouží k odlišení významu daného znaku podle kontextu (jeden znak často slouží pro označení několika různých konceptů).  2) Jde o výsledek vývoje mluvené čínštiny, který způsobil, že znak, který již přišel do Japonska dříve a má své onjomi, dorazil např. v nějakém novém náboženském textu znovu, ale tentokrát s dalším čtením.  3) Jde o výsledek odlišného způsobu pojaponšťování čínské výslovnosti pro dané slovo (důvodem je mimo jiné fakt, že čínská výslovnost mohla znít jinak buddhistickým učencům a jinak obchodníkům, a záleželo proto na tom, kdo a v jaké podobě předal čtení znaků dál).  Postupem času se znaky s příslušnými významy začaly číst japonsky, jelikož mluvená japonština svébytně existovala a docházelo ke snahám o vznik její písemné podoby. Tím došlo k přiřazení japonského čtení k čínským znakům, které nazýváme kunjomi. Například znak pro východ 東 má onjomi "tó". Zároveň však pro stejný význam existují hned dva původní japonské výrazy: "higaši" a "azuma". Ty se proto ke znaku připojily a staly se z nich příslušná kunjomi.  Sinojaponské čtení se používá ve složeninách ("hi" oheň 火, "jama" hora 山, "kazan" sopka 火山), japonské především v případě, kdy znak stojí samostatně, nebo jako kořen slova ("taberu" jíst 食べる). V některých případech se i složeniny čtou japonsky, v dalších případech se vyskytuje kombinované japonsko-sinojaponské (on-kun i kun-on) čtení, ke správnému čtení je nutné znát kontext či daný úzus.  Pro zápis výslovnosti se používá furigana.

Počet znaků kandži.

Běžná japonština (od roku 2010) používá 2136 znaků zařazených do tzv. „Džójó kandži“ (常用漢字), které jsou součástí základního a středního vzdělání. Tento standard, rozšířený o znaky používané v osobních jménech, se nazývá „Džinmeijó kandži“ (人名用漢字) a obsahuje celkem 3119 znaků. Kodifikace pro průmyslové užití má zkratku JIS (Japanese Industrial Standard), je obdobou standardu ASCII a nejběžněji používaný standard JIS X 0208 obsahuje 6355 znaků kandži. Celkový počet znaků kandži je neznámý, odhaduje se okolo 50 000.

Radikály kandži.

V písemné formě každého znaku je obsažen tzv. "radikál".  Radikálem se nazývá tahová kombinace - část znaku kandži, podle které lze znak dohledat ve znakovém slovníku. Některé znaky jsou radikálem samy o sobě a mohou pak vystupovat jako radikály jiných znaků, přičemž je někdy pozměněna jejich podoba, nebo i počet tahů (人 (člověk) → 休 (volno, člověk pod stromem ), 水 (voda) → 海 (moře)). V některých případech radikál naznačuje oblast, do které daný znak svým významem spadá (např. člověk, slovo, mysl apod.), ale bohužel to nelze tvrdit obecně – existuje mnoho znaků, které vznikly např. naznačením jejich (čínského) čtení, nebo se jejich význam v průběhu historického vývoje velmi posunul.  Radikálů je v současnosti rozeznáváno celkem 214 a mají přiděleno pořadí (jako znaky v abecedě), podle kterého je organizována většina znakových slovníků. Dalším hlediskem řazení je počet tahů znaku.

Kandži, (: 漢字) je znakový systém používaný pro zápis japonštiny. Vyvinul se z čínských znaků, které přišly do Japonska společně s buddhistickými texty. V současné japonštině se používá v kombinaci s hiraganou a katakanou.

Les sont des signes assimilés à des caractères chinois dont le rôle est d'écrire une partie de la langue japonaise, chaque kanji ayant une ou plusieurs expressions possibles dans le système phonologique nippon (ses « lectures »).


Klubová kariéra.

AFC Ajax.

V roce 2006 přestoupil z Heerenveenu do Ajaxu za devět milionů liber. A připojil se tak k dalším vycházejícím hvězdám fotbalu Sneijderovi nebo Heitingovi, kterým se také předpovídala velká fotbalová budoucnost.  Výborné období zažil, když nastoupil v sezóně 2005/06 do semifinále nizozemského fotbalového poháru proti Rodě Kerkrade a vstřelil rozhodující gól k postupu. Ve finále proti PSV jeho dva góly pomohly k celkovému vítězství 2:1, zařídil tak zisk v pořadí šestnácté trofeje v této soutěži pro Ajax. V sezóně 2005/06 nastřílel v holandské Eredivisii 33 gólů a stal se tak nejlepším střelcem nizozemské nejvyšší soutěže. Stejný úspěch se stejným počtem gólů si zopakoval v sezóně 2007/08. Huntelaar se stal také prvním hráčem, který skóroval na nově postaveném stadionu Arsenalu Emirates Stadionu. Gól vstřelil v rozlučkovém zápase Dennise Bergkampa 22. července 2006.  Novou sezónu 2006/07 začal fantasticky. 23. prosince 2006 získal ocenění pro nejlepšího nizozemského hráče za rok 2006. Huntelaar byl zařazen i mezi nejlepších jedenáctku hráčů za rok 2006 působících v nizozemské lize. Anketu každoročně pořádá nizozemský časopis "Voetbal International".

FC Schalke 04.

S 5 vstřelenými brankami ze tří zápasů se stal druhým nejlepším střelcem DFB-Pokalu ročníku 2011/12 (za vítězným Robertem Lewandowským z Borussie Dortmund). Ve stejném ročníku se stal s 29 góly nejlepším střelcem německé Bundesligy.

Ajax (návrat).

Po sezóně 2016/17 se vrátil do Nizozemska a jako volný hráč se upsal Ajaxu. Podepsal jednoroční kontrakt.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Huntelaar nebyl vybrán do užší nominace trenéra nizozemské reprezentace Marca van Bastena pro Mistrovství světa 2006, ačkoli jeho výsledky byly vynikající. Van Basten to opodstatnil tím, že Huntelaar nebyl zkušeným hráčem, a že by se lépe uplatnil na blížícím se Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2006 v Portugalsku. Tam také Klaas Jan dokázal pomoci nizozemskému juniorskému týmu ke zlatým medailím. Trefil se v základní skupině proti Dánsku (remíza 1:1), v semifinále dal gól Francii, čímž přispěl k vítězství 3:2 po prodloužení. Ve finále vstřelil dva góly Ukrajině, Nizozemsko zvítězilo 3:0 a získalo svůj první titul v této věkové kategorii. Huntelaar byl se čtyřmi góly nejlepším nizozemským střelcem na turnaji a zároveň nejlepším kanonýrem celého šampionátu.

A-mužstvo.

Svůj reprezentační debut v nizozemském A-mužstvu absolvoval 16. srpna 2006 proti domácímu Irsku, kde vstřelil dva góly a Nizozemsko vyhrálo 4:0.

EURO 2012.

Mistrovství Evropy 2012 v Polsku a na Ukrajině se Nizozemsku vůbec nezdařilo. Ačkoli bylo po suvérénní kvalifikaci považováno za jednoho z největších favoritů, prohrálo v základní skupině B všechny tři zápasy (v tzv. „skupině smrti“ postupně 0:1 s Dánskem, 1:2 s Německem a 1:2 s Portugalskem) a skončilo na posledním místě. Huntelaar odehrál všechny tři zápasy, proti Dánsku a Německu nastoupil jako střídající hráč do druhého poločasu, střetnutí s Portugalskem odehrál celé.

Mistrovství světa 2014.

Trenér Louis van Gaal jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. V základní skupině B, z níž vyšli Nizozemci z prvního místa s plným počtem bodů, nehrál. Nastoupil až v osmifinále proti Mexiku, střídal na hřišti Robina van Persie. V zápase proměnil důležitý pokutový kop v nastaveném čase, který znamenal konečné vítězství 2:1. Nizozemci se dostali do boje o třetí místo proti Brazílii, vyhráli 3:0 a získali bronzové medaile. Na turnaji plnil většinou roli náhradníka.

Rodina.

Dne 9. dubna 2009 se stal Klaas poprvé otcem. Jeho manželka Maddy mu porodila syna, který se jmenuje Seb. 20. července 2011 se mu narodil druhý syn Alex.

Dirk Jan Klaas Huntelaar (*12. srpna 1983 Drempt, Nizozemsko) je nizozemský fotbalový útočník a bývalý reprezentant působící od roku 2017 v nizozemském klubu AFC Ajax.

Dirk Jan Klaas Huntelaar, dit Klaas-Jan Huntelaar, né le à Drempt, est un footballeur international néerlandais, évoluant au poste d'attaquant de pointe avec l'équipe des Pays-Bas et l'Ajax Amsterdam.


Mládí.

Mezi lety 1824 a 1828 studoval na vojenské akademii ve West Pointu. 17. června 1835 se i přes odpor jejího otce oženil s Sarah Knox Taylorovou, dcerou pozdějšího amerického prezidenta Zachary Taylora. Jeho první manželka však již 15. září téhož roku zemřela na malárii.  Po smrti své ženy se Jefferson Davis stáhl do ústraní a věnoval se především farmaření. Ačkoliv byl velkým zastáncem otrokářství, měli jeho otroci relativně vysokou míru samosprávy a bylo k nim přistupováno na tehdejší poměry dosti benovolentním způsobem.

Důstojník a senátor.

26. února 1845 se znovu oženil a to za Varinu Anne Howellovou, o 18 let mladší dceru z mississippské plantážnické rodiny. V letech 1846 až 1847 se zúčastnil jako důstojník mexicko-americké války, při níž vynikl svou odvahou a byl postřelen do nohy. Zachary Taylor se mu po konci války omluvil za svůj předchozí negativní postoj a prohlásil, že jeho dcera byla lepším soudcem než on sám.  V roce 1847 se stal senátorem za Mississippi. Patřil mezi odpůrce kompromisu z roku 1850. V roce 1851 byl opět zvolen senátorem, ale za krátkou dobu svůj mandát složil a neúspěšně kandidoval na guvernéra Mississippi. Ve volbách jej porazil Henry Stuart Foote o 999 hlasů.  Poté podporoval prezidentskou kandidaturu Franklina Pierce a po jeho zvolení se stal v letech 1853 až 1857 ministrem války. Od roku 1857 byl opět senátorem.

Prezident Konfederace.

Ačkoliv byl nejprve odpůrcem odtržení jižanských států od Unie, změnil po zvolení Abrahama Lincolna svůj názor a 21. ledna 1861 oznámil odtržení státu Mississippi. V průběhu Americké občanské války, přesněji v období od 18. února 1861 až do 10. května 1865, byl prezidentem Konfederovaných států amerických.

Útěk a kapitulace.

2. dubna 1865 se prezident Davis a všichni členové Konfederační vlády přesunuli z hlavního města Konfederace, Richmondu, do Danville, které bylo vyhlášeno novým hlavním městem Konfederace. Poté, co generál Lee podepsal 9. dubna 1865 kapitulaci, přesídlila vláda s prezidentem Davisem do Greensboro v Severní Karolíně, kde tábořilo torzo jižanské armády pod vedením generála Josepha E. Johnstona. Davis nadále prosazoval požadavek vést boj do posledního muže, ale pro své plány již nenašel širší podporu u vlády a zbytku armády. Davis a členové vlády pak pokračovali na koních směrem do Texasu, ale nakonec už jen bezcílně putovali sem a tam jihem USA. Jednotliví ministři postupně tuto zvláštní karavanu opustili, až zůstal jen Davis a ministr pošt generál John H. Reagan. Davis byl nakonec zadržen až 10. května 1865 nedaleko Irwinville v Georgii a okamžitě odvezen do Fort Monroe. O rok později byl obviněn ze zrady.

Poslední léta života.

Po dvou letech byl propuštěn na kauci a v roce 1869 získal milost. Stal se prezidentem pojišťovny "Carolina Life Insurance Company" v Memphisu ve státě Tennessee s platem 12 000 dolarů ročně.  Roku 1874 byl opět zvolen do Senátu, ale své funkce byl na základě čtrnáctého dodatku americké ústavy zbaven.  Ke konci svého života sepsal dvě knihy: "The Rise and Fall of the Confederate Government" a "A Short History of the Confederate States of America", ve kterých popisoval dějiny států Konfederace a americké občanské války.

Jefferson Finis Davis (3. června 1808, Fairview, Kentucky – 6. prosince 1889, New Orleans) byl americký politik, v letech 1853–1857 ministr války a především první a jediný prezident Konfederovaných států amerických.

Jefferson Davis, né le à Fairview (Kentucky) et mort le à La Nouvelle-Orléans (Louisiane), est un officier et homme d'État américain, président des États confédérés pendant la guerre de Sécession.


Historie.

První písemné zmínky o prvních usedlostech na místě dnešních Radimovic pocházejí ze 14. století. Poprvé se píše o Radimovicích jako celku v roce 1543, pod jménem "Radimowicze".

Doba pradávná.

Nález kamenné sekyrky z mladší doby kamenné, která patřila kultuře lidu popelnicových polí, dokazuje, že lidé se usídlili v okolí Radimovic již v době kamenné.  Další historii známe až od 14. století a víme že v této době byly dnešní Radimovice rozděleny na dvě části. První část náležela k Albrechtickému statku, jehož majitelé byli například Tistové z Libštejna. Později tyto statky připadly Alšovi ze Sovince a v 16. století Kryštofu z rodu Kyjů z Kyjova. Tyto statky v této době čítaly 25 poddaných.  Druhou část, patřící pod panství frýdštejnské, vlastnili páni z Operstorfu, až do bitvy na Bílé hoře, kdy museli emigrovat a celé Radimovice připadly Albrechtovi z Valdštejna.

Doba pobělohorská.

Po bitvě na Bílé hoře připadla velká území císařskému vrchnímu veliteli Albrechtu z Valdštejna jako konfiskát. Mezi tyto úděly, tvořící vcelku frýdlantské vévodství, patřily i celé Radimovice, čímž byly na určitou dobu spojeny.  Po smrti Albrechta z Valdštejna zakoupil část Radimovic, patřící k panství frýdštejnskému a českodubskému, Jan Ludvík Isolani. Později, roku 1653, bylo toto panství darováno jeho dcerou Regin (která zde byla abatyší) klášteru u sv. Jakuba ve Vídni. Roku 1783 tento klášter zrušil Josef II., čímž panství připadlo náboženskému fondu rakouského arcivévodství. Druhá část, patřící ke statku Albrechtice, přešla roku 1669 do držení Vincence Lakoťte z Frintroppu. Jeho syn prodal roku 1740 panství Františku z Valdštejna.

Doba knížat z Rohanu.

Nejprve v roce 1820 kupuje rod Rohanů, který emigroval z Francie před francouzskou revolucí do Rakouska, část patřící Františku z Valdštejna a okolí Radimovic za účelem vybudování svého sídla zámku Sychrova. Až v roce 1838 rod knížat z Rohanu sjednotil celé Radimovice nákupem zbytku Radimovic.  V letech 1856 až 1858 za Kamila Rohana probíhala stavba železniční trati mezi Pardubicemi a Libercem. Při této stavbě byl proražen 676 m dlouhý tunel pod obcí. Tunel byl prorážen z jihu, ze severu a dokonce pomocí šachty i ze středu - celkové náklady na tunel se pohybovaly okolo 500 000 zlatých. Dále v rámci tohoto projektu 32 m nad mohelským údolím vznikla dnešní technická památka - osmiobloukový viadukt. Tento viadukt vyniká především umístěním 9,5 m širokých oblouků nad sebou, což je nejen v České republice zcela výjimečná koncepce.  V této době, roku 1866, se Radimovic dotkla také prusko-rakouská válka, kdy obec a okolí musely zásobovat rakouské vojáky, kteří ustupovali přes Sychrov k Turnovu.  První vodovod byl v obci postaven roku 1868. Snaha o rozšíření byla v roce 1925, kdy obec jednala s Kamilem Rohanem o napojení na zámecký vodovod. Obec získala sice další pozemky, ale vodovod byl v uspokojivé míře rozšířen až roku 1941.  V roce 1892 byla založena pošta a později telegrafní úřad a četnická stanice pro obvod: Sychrov, Radostín, Radimovice, Husa, Kamení, Vlastibořice, Albrechtice, Červenice, Sedlisko.  V prvních volbách do obecního zastupitelstva, které se konaly 1919, byl zvolen starostou domkář Čeněk Kocour.  Roku 1945 byl zámek Sychrov Rohanům vyvlastněn na základě Benešových dekretů.

Vývoj mezi lety 1948 až 1990.

První JZD vzniklo v obci roku 1952. V roce 1961 jsou sloučena JZD Čtveřín, Lažany, Paceřice, Radimovice a Žďárek pod jedno velké družstvo, které dostává název "Velký Sychrov". Později, v roce 1963, jsou obecní zastupitelstva sloučena pod Místní národní výbor Sychrov, který sídlí na území dnešních Radimovic. V roce 1984 došlo k reorganizaci a byly sloučeny MNV obcí Žďárek, Husa, Paceřice, Lažany, Vrchovina, Sedlejovice, Třtí, Radostín, Doubí, Čtveřín, Radimovice pod MNV Sychrov. A konečně v roce 1990 dochází k opětovnému osamostatnění Radimovic, spolu s několika dalšími obcemi (bývalá obec Radostín,jež zahrnuje vesnice Radostín, Třtí, Vrchovina a Sedlejovice se sloučila se zámkem Sychrov a od roku 1990 pod názvem Sychrov vystupuje jako celek).  V 50. letech byla také k obci připojena skupina chalup s rybníkem nazývaná Rybník, která dříve patřila ke Kamení. Rybník v průběhu 2. poloviny 20. století zcela ztratil svoji samostatné postavení.

Obec Radimovice ( ') se nachází v okrese Liberec, kraj Liberecký. Obec velmi blízce sousedí se zámkem Sychrov a obcí Sychrov. Radimovice leží na katastrálním území Radimovice u Sychrova. Žije zde obyvatel.

Radimovice est une commune du district et de la région de Liberec, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

Společnost založili dva dlouhodobí zaměstnanci Microsoftu Gabe Newell a Mike Harrington v srpnu 1996 jako společnost s ručením omezeným se sídlem v Kirklandu v americkém státě Washington. Po inkorporaci v dubnu 2003 společnost přesunula své sídlo do nedalekého Bellevue, kde tehdy ještě sídlil její původní vydavatel, Sierra Entertainment.  Po úspěchu prvního výrobku "Half-Life" společnost začala pracovat na modech, spin-offech a pokračováních, mezi které patřila také hra "Half-Life 2". Všechny nynější hry od společnosti jsou postaveny na enginu Source. Společnost zatím začala šest sérií počítačových her: "Half-Life", "Team Fortress", "Portal", "Counter-Strike", "Left 4 Dead" a "Day of Defeat".  Od začátku se společnost rozšířila jak rozsahově, tak hodnotou. V lednu 2008 oznámila koupi společnosti Turtle Rock Studios. V dubnu 2010 vyhrála společnost soutěž o nejlepšího vývojáře her časopisu "The Escapist", když porazila BioWare.

Half-Life.

Prvním projektem společnosti Valve se stala FPS akce s názvem Half-Life. Hra byla postavena na kompletně přepracovaném enginu hry Quake. Vydání Half-Life bylo plánováno na listopad 1997. Nakonec hra vyšla s téměř ročním zpožděním v říjnu roku 1998. Hra disponovala kvalitní grafikou, příběhem a vynikající hratelností. Half-Life hráčům nabídl akci prokládanou logickými hádankami a skriptovanými sekvencemi. Snadná je tvorba modifikací (o což se zasloužil „pružný“ engine a přiložený editor map Worldcraft). Mezi nejznámější modifikace patří Counter-Strike. Tento kdysi amatérský mód byl postupně vylepšován až se stal nejpopulárnější a nejhranější on-line FPS akcí. Counter-Strike byl nakonec odkoupen společností Valve.  Mezitím se pracovalo na nástupci Half-Life. Roku 2004 vyšel (opět po několika odkladech) Half-Life 2. Vývoj Half-Life 2 byl zdlouhavý a finančně velmi náročný. Hra využívá fyzikální model Havok. Náklady se vyšplhaly na 40 mil. USD. V hlavní roli, stejně jako v prvním díle, stojí Dr. Gordon Freeman. Objevuje se zde nová postava - Alyx Vance, dcera vědce Eliho Vance z prvního dílu. Pro Half-Life 2 rovněž vzniklo velké množství modifikací. Z dílen Valve pochází například Counter-Strike: Source, Half-Life 2: Deathmach nebo Day of Defeat: Source. Postupně se objevují i modifikace amatérské. Dalším dílem ze série Half-Life je Half-Life 2 Episode One, Half-Life 2 Episode Two.

Steam.

Společnost Valve prodává své hry nejen v krabicových verzích, ale současně dochází k jejich distribuci přes systém Steam. Steam byl spuštěn v roce 2003 a nyní je možné v tomto systému zakoupit i hry jiných výrobců než Valve. Steam dále umožňuje automatické stahování patchů (opravných balíčků) pro instalované hry.

Soudní procesy.

Valve vs. Vivendi.

Mezi lety 2002 a 2005 se společnost dostala do soudního sporu se svým vydavatelem, společností Vivendi, která vlastnila Sierra Entertainment. Soud začal oficiálně v srpnu 2002, kdy Valve zažalovala Sierru za porušení autorských práv, když Valve prohlásila, že Sierra prodávala hry nelegálně do internetových kaváren. Dále společnost přidala porušení smlouvy, protože Sierra nechtěla vyplatit podíl a zdržela vydání hry "Counter-Strike: Condition Zero" na dobu po prázdninách.  Vivendi se bránila tím, že Gabe Newell a ředitel marketingu Doug Lombardi zkreslili pozici Valvu na jednáních s vydavatelem. Poté také zažalovala Valve za obcházení smlouvy distribučním systémem "Steam". Společnost Vivendi požadovala práva na duševní vlastnictví "Half-Lifu" a zákaz distribuce "Half-Life 2" přes "Steam".  V listopadu 2004 rozhodl soudce Thomas S. Zilly z federálního okresního soudu v Seattlu pro Valve Corporation. Rozhodnutí znělo, že Vivendi a její pobočka Sierra Entertainment neměly právo na distribuci her společnosti Valve do internetových kaváren. Dále také soudce Zilly povolil společnosti Valve obnovit škody z porušení autorských práv bez ohledu na to, co se píše ve smlouvě s vydavatelem. Valve pak poslal na "Steam", že se společnosti dohodly v dubnu 2005. V červenci téhož roku byla Vivendi nahrazena společností Electronic Arts, kteří podepsali s Valvem několikaletou smlouvu na distribuci. Jako výsledek soudního řízení společnost navíc dostala téměř dva a půl milionu dolarů.

Valve vs. Activision.

V dubnu 2009 Valve zažalovala společnost Activision Blizzard, která zakoupila Sierra Entertainment od Vivendi, jelikož nechtěla doplatit zbylé peníze ze soudního řízení proti Vivendi. Activison Blizzard odmítla doplatit zbylých téměř 430 milionů dolarů s tím, že už tuto částku dávno přeplatila.

„Valve Time“.

„Valve Time“ je termín, který se jako vtip používá u vydávání her společností Valve, a má být rozdílem mezi časem, kdy Valve chtěla vydat hru a kdy byla hra vydána. Většinou se jedná o zpoždění, ale občas se také mluví o tom, co bylo vydáno dříve, než mělo. Společnost termín plně uznává a také sleduje nesrovnalosti, o kterých ví, a dává je na veřejnou vývojovou infostránku, a když zpoždění oznamuje, sama používá tento termín. Společnost přičítá zpoždění týmové mentalitě pracovníků, která u nich vyhrává nad dodržením lhůty, jelikož se chtějí soustředit na kvalitu výrobku. Společnost se snaží zabránit neúmyslným zpožděním a věří, že dřívější výskyt termínu z dob "Half-Lifu" jim nyní pomáhá lépe uspořádat kalendář vydání.

Valve Corporation (nebo také Valve Software či Valve) je americká společnost zabývající se vývojem videoher a online distribucí se sídlem v Bellevue v americkém státě Washington. V roce 1996 ji založili bývalí zaměstnanci Microsoftu Gabe Newell a Mike Harrington, kteří ji o dva roky později proslavili produktem "Half-Life". Mezi další známé výrobky společnosti patří distribuční program "Steam" a Source engine, který od roku 2004 používá na každém dalším výrobku.

Valve Corporation est un studio américain de développement de jeux vidéo basé à Bellevue, dans l'État de Washington. Valve est devenu célèbre après la sortie de son premier jeu, "Half-Life", en novembre 1998. Le studio a prolongé le succès d'Half-Life en développant des mods, des spin-off et des jeux, parmi lesquels on compte "Half-Life 2".


Obsah románu.

Příběh začíná 2. října roku 1872 v Londýně a jeho hlavními hrdiny jsou bohatý, osamělý a svobodný anglický džentlmen Phileas Fogg se svým francouzským sluhou Passepartoutem (v některých českých vydáních označován jménem Proklouz), který se nechal u Philease Fogga zaměstnat, protože věřil, že díky pánovým pravidelným zvykům bude mít klidnou službu. Netuší, že jeho pán si odpoledne v "Reformním klubu", jehož je členem, přečte v "The Daily Telegraph" článek o otevření nové železniční tratě v Indii a spočítá si, že díky tomu je nyní možno vykonat cestu kolem světa během osmdesáti dnů. Když ostatní členové klubu vyjádří své pochybnosti o provedení takovéto cesty, vsadí se s nimi o celé své jmění (dvacet tisíc liber), že cestu uskuteční. A tak se ještě téhož dne večer musí Passepartout se svým pánem vydat vlakem ve 20.45 na strastiplnou cestu. Oba netuší, že jsou sledováni detektivem Fixem ze Scotland Yardu, protože Fogg je podobný bankovnímu lupiči, a protože si ho s ním spletli.  Cesta měla probíhat podle následujícího plánu:  Cestovatelé se bez problému dostanou do Suezu a nastoupí na parník do Bombaje. Fix cestuje s nimi, protože nezískal v Egyptě včas zatykač, a záměrně se spřátelí s Passepartoutem. V Bombaji všichni nastoupí na vlak do Kalkaty. Brzy se však ukáže, že zpráva o dokončení železnice byla poněkud přehnaná, a tak cestovatelé musí část cesty překonat na slonu, za kterého Phileas Fogg zaplatil závratnou cenu dva tisíce liber. Během této cesty zachrání Fogg s Passepartoutem z pohřební hranice mladou indickou ženu Aoudu, která měla být podle místních zvyků proti své vůli upálena se svým mrtvým manželem. Protože by Auda nebyla ve své vlasti v bezpečí, slíbí jí, že jí vezmou k jejímu příbuznému do Hongkongu.  V Kalkatě se Fix pokusí Fogga zatknout, ale tomu je umožněno složit kauci. Fix je donucen následovat Fogga lodí do Hongkongu. Tam Fogg zjistí, že Aoudin příbuzný se odstěhoval někam do Evropy a rozhodne se vzít Aoudu na další cestu sebou. Protože detektiv Fix má poslední šanci, jak zatknout Fogga na místě, kde ještě platí britské zákony, zdrží Passepartouta v opiovém doupěti a tak mu zabrání sdělit Foggovi zprávu o předčasném odjezdu lodi do Jokohamy. Fogg loď sice zmešká, ale zaplatí si cestu v malém člunu do Šanghaje, kde parník do Jokohamy chytí.  Z Jokohamy se dostanou bez problému přes Pacifik do San Francisca, přičemž Fix slíbí Passepartoutovi, že teď bude Fogga na jeho cestě podporovat (chce ho mít brzy na britské půdě, aby ho mohl zatknout). V San Franciscu nastoupí všichni na vlak do New Yorku. Cestou jsou však přepadeni Indiány, kteří zajmou Passepartouta jako rukojmého. Úspěšnou snahou o jeho zachránění se však Fogg natolik zdrží, že zmešká loď do Liverpoolu. Brzy však nalezne malý parník, mířící do Bordeaux, a přesvědčí posádku, aby změnili kurz lodě na Britské ostrovy. Loď pluje po několik dnů plnou parou a brzy se vyčerpá zásobu paliva. Fogg loď proto draze koupí a spálí jako palivo všechny její dřevěné části. Dostane se včas do Queenstownu (dnes Cobh) v Irsku a chce se přes Dublin a Liverpool dostat do Londýna. Fix jej však zatkne. Omyl se zakrátko vysvětlí, protože pravý bankovní lupič byl před několika dny zadržen. Fogg podlehne náhlému popudu a srazí Fixe dobře mířeným direktem na zem, nicméně zmešká vlak a vrátí se do Londýna o pět minut později a tím sázku prohraje.  Druhý den se Fogg ve svém domě omlouvá Aoudě, že v důsledku prohrané sázky přišel o všechen majetek a nemůže jí finančně podporovat. Aouda se mu však náhle vyzná, že ho miluje, a zeptá se ho, zda si ji nechce vzít za ženu. Fogg okamžitě zavolá Passepartouta, aby zajistil kněze. U něj Passepartout zjistí, že není 22. prosince, jak si Fogg, Aouda i Passepartout myslí, ale teprve 21. prosince, takže Fogg ve skutečnosti sázku vyhrál. Jak to bylo možné? Phileas Fogg, aniž by to tušil, získal k dobru jeden den, protože cestoval východním směrem. Po překročení každého poledníku směrem na východ, získal čtyři minuty. A tak, jelikož obvod Země má celkem 360 stupňů, to úhrnem dělá 360 × 4 = 1440 minut, čili 24 hodin. To, že tento fakt zjistil Phileas Fogg čirou náhodou, je nejméně pravděpodobnou částí celého románu, neboť jednak Fogg na začátku příběhu věnoval velkou pozornost časovému rozvrhu celé cesty, jednak se posunutí data muselo po překročení datové čáry projevit už ve Spojených státech. Fogg se dostaví do Reformního klubu (a to přesně ve 20 h 45 min), aby tu sázku vyhrál. Druhého dne si vezme Aoudu za ženu.

Ilustrace.

Knihu "Cesta kolem světa za osmdesát dní" ilustroval Alphonse de Neuville a Léon Benett.

Cesta kolem světa za osmdesát dní "(1873, Le tour du monde en quatre–vingts jours)" je dobrodružný román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)". Díky napínavému ději a spádu vypravování se jedná o jednu z nejoblíbenějších Vernových knih. Do češtiny byl román přeložen již roku 1873 jako druhá Vernova kniha.

Le Tour du monde en quatre-vingts jours est un roman d'aventures de Jules Verne, publié en 1872. Le roman raconte la course autour du monde d'un gentleman anglais, Phileas Fogg, qui a fait le pari d'y parvenir en quatre-vingts jours. Il est accompagné par Jean Passepartout, son serviteur français. L'ensemble du roman mêle récit de voyage (traditionnel pour Jules Verne) et données scientifiques comme celle utilisée pour le rebondissement de la chute du roman.


Historie.

Obec Řeka vznikla původně jako osada nedaleké obce Smilovice. Svůj název pojala od říčky Ropičanky, dříve nazývané Řeka, tekoucí skrz vesnici. Zprvu sloužila smilovským jako „návsí“ (po naszymu „nowśi“), jak místní označovali místo, kde se sháněl dobytek.  Roku 1664 koupilo 8 smilovských domkářů od poslední těšínské Piastovny, kněžny Alžběty Lukrécie, grunty, aby mohli osídlit smilovské návsí. (Jedním z nich byl Andrys Zientek, zvaný Gořołka, který si mohl od kněžny koupit grunt jako první a byl osvobozen od roboty.) Od té doby byla ves označována jako Smilovská Řeka, později již jenom Řeka. Asi po stu letech přišlo do Řeky dalších deset osadníků.  Tvrdé podnebné podmínky a vysoká nadmořská výška způsobily, že Řečané často trpěli bídou a museli velmi tvrdě pracovat, aby uživili alespoň své rodiny a skromná hospodářství. Neúrodná půda, na níž gazdové pěstovali především oves, zelí a později brambory, zapříčinila, že se obyvatelé věnovali především pastevectví a chovu dobytka. V zimním období podomácku vyráběli plátno a střelný prach, který prodávali na trzích v Uhrách  S rozvojem průmyslu si Těšínská komora uvědomila, jakých zisků by mohla dosáhnout prodejem dřeva. Proto byly horské pastviny od roku 1756 zalesňovány a Goralé z nich vyháněni, což vedlo k několika potyčkám s knížecí mocí. Až otevření kamenolomu zmírnilo bídu místních. První zmínky o evangelické škole v obecní kronice jsou z roku 1792. Tehdy si Řečané postavili školu sami. Byla dřevěná a sloužila až do roku 1872, kdy byla postavena škola nová, v níž dnes sídlí obecní úřad.

Turistický ruch.

Díky své neporušené přírodě Řeka láká výletníky ze širokého i blízkého okolí. Okolní vrcholy Moravskoslezských Beskyd jsou protkány hustou sítí turistických tras, v centru obce je renovovaný Hotel Řeka (dříve Hoyer), který byl dlouho opuštěný, nový kabát dostalo také bývalé rekreační středisko Třineckých železáren, které slouží k ubytování široké veřejnosti. Milovníci lyžování mohou navštívit lyžařský areál v zadní části obce, více na http://ski-reka.cz/.  U příležitosti Evropského dne parků byla v sobotu 26.5. 2012 v beskydské obci Řeka otevřena nová naučná stezka - „Stezka pokladů Godula“. ( https://www.beskydy.cz/content/beskydy-turistika-naucne-stezky-naucna-stezka-pokladu-godula-reka.aspx) Její chodníčky Vás dovedou z Řeky na temeno hory opředené legendami - mj. o pokladech. Každé ze sedmi zastavení je věnováno jednomu z pokladů, které je možné cestou na horu najít či vidět. Dozvíte se o kamenném, lesním a ptačím pokladu, o pokladu zbojníka Ondráše i pokladu víry.

Zajímavosti.

Izolovanost horského údolí, v němž se obec nachází, zapříčinila jisté odchylky a zvláštnosti od vývoje v jiných obcích. Jednou z nich je i to, že Řeka byla, až do otevření kamenolomu, čistě evangelickou obcí, zatímco jinde byli protestanté násilně rekatolizováni. Ačkoli byli Řečané silně věřící, kaple a hřbitova se dočkali až roku 1844. Do té doby byli zesnulí pochováváni na vzdáleném gutském hřbitově, což přinášelo mnohé problémy, zvláště za nepříznivého počasí, kdy musel být nebožtík uložen třeba i několik dní ve stodole a až se pohoda trochu umoudřila, mohl být odvezen do Gutů a pochován.  Z kroniky obce se také můžeme dovědět, že Řečané věřili v mnohá kouzla a čáry a jejich provozovatelé byli krutě trestáni. V roce 1800 byla podezřelá Anna Hodurková fojtem svázána a zavřena do sudu. Když se po celodenním pobytu nepřiznala, bylo rozhodnuto, že bude bičována, svlečena do naha a upálena. Na poslední chvíli proti rozsudku zakročila vrchnost a fojta „na oplátku“ zbavila úřadu a uvrhla do těšínského žaláře.

Obec Řeka (pol.: "Rzeka", "") se nachází v okrese Frýdek-Místek v Moravskoslezském kraji. Žije zde obyvatel. Značnou část obyvatel tvoří početná polská menšina.

Řeka (en ; en ) est une commune du district de Frýdek-Místek, dans la région de Moravie-Silésie, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

Do roku 1945.

První zmínka o obci je obsažena v listině krále Václava II. z 28. srpna 1283. Tehdy zde vybudovali Markvarticové hrad, podle nějž se pak mnozí pojmenovali, jako páni z Vartemberka. Ve 13. století jsou zmiňováni Markvart z Března a jeho syn Beneš z Vartemberka. Rodina Vartemberků jej i s vznikajícím městečkem v podhradí prodala roku 1504 Bartoloměji Hiršpergárovi (Hirschpergarovi) z Königshainu. Noví vlastníci hrad přestavěli na zámek a o 200 let později zámek i panství včetně městečka koupili Hartigové, kteří vlastnili i sousední panství Mimoňské.  Od 15. století město mělo hrdelní soud, který vyšetřoval a trestal zločiny proti bezpečnosti kupců, k nimž došlo na cestě z Čech do Lužice. Císař Rudolf II. městu udělil znak obsahující slunečnici. Po třicetileté válce město přišlo o řadu privilegií. V roce 1785 císař Josef II. obci potvrdil tržní právo.  Rodina Hartigů se roku 1830 odstěhovala na nově upravený zámek v Mimoni a ze zdejšího se stalo sídlo jejich velkostatku. Původní dřevěná architektura byla zničena při rozsáhlém požáru v roce 1854, od 19. století se město měnilo na letovisko, když k rekreaci sloužilo zejména okolí Hamerského rybníka a od roku 1914 nově napuštěného Horeckého rybníka. Po první světové válce koupil velkostatek František Melichar.

Období po roce 1945.

Po druhé světové válce bylo odsunuto německé obyvatelstvo a došlo ke snížení počtu obyvatel. Od 60. let 20. století probíhal v okolí města nejprve geologický průzkum a později i samotná těžba uranové rudy prováděné Československým uranovým průmyslem. Do současnosti ve městě sídlí státní podnik DIAMO (zkratka ze slov "DIuranát AMOnný"), který je právním nástupcem Československého uranového průmyslu a který se mimo jiné zabývá likvidací ekologických škod způsobených těžbou uranu. Areál bývalých uranových dolů s přilehlou velkou usazovací nádrží (Sedlištský rybník) se rozkládá západně od města.

Současnost.

Město v současné době opět usiluje o rozvoj rekreační turistiky. Pro sportovní vyžití je k dispozici plavecký areál, sportovní hala, tenisové kurty, fotbalové hřiště a v neposlední řadě i vodní lyžařský vlek na Horeckém rybníku. Na jaře se pravidelně konají Wartenberské slavnosti, které připomínají historii města.

Velké firmy.

Pobočka Johnson Controls.

V roce 1993 zde společně dvě zahraniční firmy formou joint venture založily firmu TRIMCO. Nová firma zde zahájila činnost 28. října 1994. V lednu 1998 první ze zakládajících firem, mezinárodní koncern Johnson Controls odkoupila od druhé, belgické rodinné firmy ECA její vlastnický podíl a stala se tak 100% vlastníkem TRIMCA. V srpnu 2003 pak českolipská společnost Johnson Controls Automobilové součástky k.s. z TRIMCA udělala zápisem do obchodního rejstříku svůj odštěpný závod pod označením Johnson Controls Automobilové součástky, k.s., odštěpný závod Stráž pod Ralskem. Vyrábí zde komponenty pro automobilový průmysl. V roce 2008 zde bylo zaměstnáno 700 pracovníků.

DIAMO.

Nejen ve městě, kde má v Máchově ulici své ústředí, působí velký státní podnik DIAMO. Je pokračovatelem "Československého uranového průmyslu", provádí jak těžbu uranové rudy v okrese Žďár nad Sázavou, tak v souladu s usnesením vlády realizuje útlum uranového, rudného i části uhelného hornictví v Česku. Ve Stráži je jednak ústředí a také odštěpný závod Těžba a úprava uranu, o. z., Stráž pod Ralskem.

Věznice.

Ve Stráži pod Ralskem je také věznice a Institut vzdělávání Vězeňské služby České republiky, což je celostátní vzdělávací institut určený pro ozbrojenou složku (Justiční stráž, Vězeňská stráž) v rámci rezortu justice vedle civilní složky Justiční akademie, která je institucí resortu spravedlnosti pro vzdělávání soudců, státních zástupců a dalších pracovníků resortu justice a která po roce 2005, kdy byla Justiční akademie sloučena s Justiční školou v Kroměříži a sídlem Justiční akademie se stala Kroměříž, ve Stráži pod Ralskem má středisko a část vzdělávacích akcí se zde koná. Věznice ve Stráži pod Ralskem byla zřízena jako Ústav Sboru nápravné výchovy 1. června 1973 přestavbou ubytoven, které původně sloužily pro pracovníky uranových dolů. Jedná se o věznici s ostrahou, jejíž součástí je oddělení pro mentálně retardované odsouzené s dozorem a oddělení se zesíleným stavebně-technickým zabezpečením.

Fotbal.

V roce 1952 v krajské fotbalové soutěži obsadil zdejší klub Normal Stráž pod Ralskem 12. místo.  Fotbalový tým mužů zakončil sezonu 2010/2011 na 12 místě čtrnáctičlenné tabulky I.B třídy Libereckého kraje. O rok později ve stejné soutěži skončil druhý.  Fotbalový tým starších žáků skončil v roce 2010/2011 na 3. příčce v krajském přeboru.

Město Stráž pod Ralskem (do roku 1946 Vartenberk, "") se nachází v okrese Česká Lípa, v Libereckém kraji, v údolí řeky Ploučnice pod kuželem vrchu Ralsko a vrchu Hamerský Špičák (462 m n. m.). Žije zde obyvatel. Město vzniklo v podhradí a převzalo název hradu Stráž - Wartenberg (počeštěno na Vartenberk), který pochází z výrazu (česky stráž na hoře).

Stráž pod Ralskem est une ville du district de Česká Lípa, dans la région de Liberec, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

Při archeologickém průzkumu zdejší oblasti byly nalezeny pozůstatky osídlení z doby kolem 10. století př. n. l. Soudě podle stříbrného denáru římského císaře Hadriána, jenž byl v obci nalezen v roce 1922, existovala zde osada ještě ve 2. století. V době kolem 8. století zde již sídlilo slovanské obyvatelstvo.  V 13. století patřily Zalužany pod správu královského hradu Kamýk nad Vltavou. První písemná zmínka o vsi pochází z roku 1291, kdy ji král Václav II. daroval benediktinskému klášteru svatého Jana Křtitele na Ostrově u Davle. V následujícím století byla ves rozdělena na dvě části, z nichž menší patřila královskému hradu Orlík, a větší střídavě vlastnily různé panské rody. Tak tomu bylo i v následujících stoletích.  V souvislosti se Zákonem o obecním zřízení vydaném na jaře 1848 získaly i Zalužany úplnou samosprávu a byly začleněny do nově zřízeného mirovického okresu.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Zalužany "(722 obyvatel, poštovní úřad, telegrafní úřad, telefonní úřad, katolický. kostel, synagoga, chudobinec)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: autodoprava, drogerie, holič, 3 hostince, 2 kamenictví, kapelník, kolář, 2 kováři, 2 krejčí, lihovar, obuvník, 2 pekaři, 2 obchody s lahvovým pivem, 2 pojišťovací jednatelství, porodní asistentka, 18 rolníků, 3 řezníci, 6 obchodů se smíšeným zbožím, Spořitelní a záložní spolek pro Zalužany, 2 švadleny, 2 trafiky, 4 truhláři, velkostatek.

Pamětihodnosti.

Zámek.

Zalužanský zámek patří neodmyslitelně k historickému jádru obce, s jejímž vývojem úzce souvisí. Písemné zprávy o zdejší tvrzi se objevují sice až v 15. století, lze však předpokládat, že na jejím místě existoval již předtím dřevěný zemanský dvorec.  Velkou zásluhu na stavebním rozvoji zdejšího šlechtického sídla měli pánové Loubští z Loub, kteří je po většinu 16. století vlastnili. Někdy v letech 1650–1660, kdy tvrz vlastnili páni ze Šternberka, byl zbořen východní čelní trakt s bránou a padacím mostem a zasypán obranný příkop. V severním křídle byl pivovar, takže obyvatelný byl jen jižní trakt. Na východ od zámku byl vybudován hospodářský dvůr.  Po roce 1727, kdy se zpustlé sídlo ocitlo v majetku rodu Koců z Dobrše, došlo k zásadní přestavbě původně středověké tvrze na renesanční zámek. Z té doby se datuje i přístavba zámecké kaple. V letech 1804–1922 vlastnili zámek Schwarzenberkové. Roku 1924 se stal majetkem rodiny Václava Biskupa ze Žbonína, jehož potomci zámek zrestituovali.  V roce 1974 převzalo zámek do správy Okresní kulturní středisko v Příbrami a v prvním poschodí byla zřízena expozice „Muzeum středního Povltaví“. Po vynucené přestávce ve vlastnictví byly provedeny nutné opravy a od roku 1997 do roku 2005 byl zámek pronajat rodině Carla Albrechta Waldsteina jako rodinné sídlo. Zámek, k jehož poslední významné rekonstrukci došlo v letech 1920–1924, je včetně pozemku zapsán v seznamu kulturních památek.

Kostel.

V roce 1869 požádaly Zalužany o povýšení na městys. Žádost však byla zamítnuta, protože obec v té době neměla vlastní kostel. Z podnětu občanů byl tedy v letech 1872–1874 postaven klasicistní kostel sv. Karla Boromejského. V současné době je kostel pro veřejnost uzavřen. K památkově chráněným patří mobiliář kostela a sochy sv. Jana Nepomuckého a sv. Anny před vchodem.

Hřbitov.

Zalužany mají svůj samostatný hřbitov zřízený nákladem obce v roce 1880. Jeho výstavba byla dokončena roku 1882.

Židovský hřbitov.

V prostoru nad zámkem, na severním okraji obce, je situován židovský hřbitov, jenž také patří ke kulturním památkám, nachází se však v neutěšeném stavu.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2012

Turistika.

Obcí vede červeně značená turistická trasa Březnice – Zalužany – Orlík nad Vltavou.

Obec Zalužany se nachází v okrese Příbram ve Středočeském kraji u hranice Jihočeského kraje, asi 20 km od Příbrami. Rozkládá se u silnice I. třídy č. 4, jež spojuje Prahu se Strakonicemi a Německem, v převážně zemědělské krajině nedaleko od vodní nádrže Orlík. Žije zde obyvatel. Je členem mikroregionu Povltaví.

Zalužany est une commune du district de Příbram, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie hradu.

Hrad byl založen pravděpodobně na přelomu třináctého a čtrnáctého století, aby střežil cestu a výběr mýta v údolí Váhu. Později ho násilím získal Matúš Čák Trenčanský. Začátkem patnáctého století se dostal do královských rukou a stal se majetkem uherských královen Barbory Celjské a později Alžběty.  V roce 1444 se dostal do majetku rodu Pongráců z Liptovského Mikuláše, kterým patřil do roku 1469 a poté často měnil své majitele – patřil například Janu Korvínovi, Janu Zápolskému, Mikuláši a Petrovi Kostkovým atd. V 17. století patřil Františkovi Vesselényimu a Löwenburgovcům.  Hrad v 17. století poskytoval útočiště povstalcům při Thökölyho povstání. Po potlačení tohoto povstání byl za vlády Leopolda I. hrad pobořen a od té doby chátral. První konzervační práce na hradě byly provedeny počátkem 20. století, kompletní rekonstrukce byla provedena v devadesátých letech 20. století a hrad byl poté zpřístupněn veřejnosti a byla v něm umístěna pobočka Povážského muzea.  Hrad má nepravidelný půdorys, který vznikl stavební činností soustřeďující se v průběhu staletí kolem hradního jádra. Nejstarší částí hradu byla hranolová obytná věž přístupná mostem přes příkop z jižní strany. Na severní straně se nacházelo čtyřhranné nádvoří s hradními paláci a kaplí vybudované v 15. století. K těmto budovám přiléhalo severní podhradí s velkou, šikmě postavenou věží přímo nad řekou na hřebeni skály.  Vnitřní část hradu byla v 15. století rozšířena o nový dvoupatrový hradní palác vysunutý na východ až na okraj skal nad Váhem. Kotkovci vybudovali před hradem nové renesanční předhradí, jehož opevnění splňovalo dobové požadavky vojenské techniky. V 17. století bylo opevnění hradu ještě doplněno třemi okrouhlými bastiony, které se však nedochovaly a jsou známé pouze z dobových vyobrazení. Hrad byl v té době nejpevnějším hradem celého Pováží.

Přístup.

Hrad je přístupný po silnici první třídy ve směru od Martina nebo od Žiliny, případně od železniční zastávky v osadě Nezbudská Lúčka na protějším břehu Váhu přes lávku pro pěší nebo přívozem pod hradem, autobusová zastávka a parkoviště pro osobní automobily se nalézá přímo pod hradní ostrožnou.

Strečno (nazývaný také "Strechun", "Strechyn", "Streczen", "Streczan" nebo "Strežín") je hrad sedm kilometrů východně od slovenského města Žiliny směrem na Vrútky a Martin na vysokém skalní ostrožně nad řekou Váh na okraji Strečenského průsmyku.

Le château de Strečno (en slovaque : "Strečniansky hrad") est un monument médiéval situé à Strečno, à à l'est de Žilina, au nord de la Slovaquie.


Loket v českých zemích.

Český loket.

Český, pražský či staroměstský loket byl pro celé Království české ustanoven v roce 1268 v době Přemysla Otakara II. Jeho vzor byl umístěn za vraty Novoměstské radnice.

Dělení a násobky českého lokte.

Železné etalony českého lokte se dodnes nacházejí nejméně na 6 místech v Čechách: Kromě toho je délka českého lokte vyryta přímo v kamenném ostění slavnostního vstupu do radnice v Hostinném.

Vídeňský loket.

Vídeňské míry včetně vídeňského lokte ("Wiener Elle") byly do Čech zaváděny v polovině 18. století. V roce 1760 byl poměr jednotek následující:  Základní jednotkou vídeňské (dolnorakouské) soustavy však nebyl loket, ale sáh.  V Čechách lze etalon vídeňského lokte spatřit například:

Moravský loket.

Morava se z hlediska metrologie vyvíjela zcela samostatně a její délkové jednotky byly rozdílné od českých. V roce 1638 nařídil Ferdinand III., aby se na Moravě užívalo olomouckého lokte (přibližně 78,228 cm). Vlivem kapitulace Olomouce a naopak úspěšné obrany Brna proti Švédům v roce 1645 však postupně rostl význam brněnského lokte (přibližně 79,052 cm). K navázání českých a moravských jednotek došlo až v roce 1708, kdy císař Josef I. nařídil, aby moravský loket měřil tolik, aby pražský loket o délce 24 coulů byl 3/4 zdejšího, čili moravský loket měřil 32 coulů, moravský sáh však 72 coulů jako pražský. V roce 1708 byl tedy poměr jednotek následující: V roce 1758 vyšel důležitý patent pro Moravu, jímž tu byly zavedeny rakouské míry a váhy. Podrobné převodní tabulky však byly vydány až v roce 1771 a v nich byl stanoven poměr moravského lokte k rakouskému jako 2501 k 2455.  Na Moravě jsou k vidění zřejmě pouze dva moravské železné lokty:  Skotský loket (skotská gaelština: "slat thomhais") byl standardizován roku 1661 a používán ve Skotsku do roku 1824, kdy byl nahrazen anglickými jednotkami. Anglický loket ("English ell") byl obvykle roven 45 palcům, nebyl nicméně nikdy definován v žádném anglickém zákonu.

Loket je délková míra, používaná již od starověku, jejíž existence je doložená v Egyptě, Mezopotámii (2000 let př. n. l.), Perské říši, Řecku i dalších zemích. Díky své jednoduchosti a potřebě pouhé vlastní paže k měření se začal v minulosti používat nezávisle na sobě v různých oblastech světa.

L'aune est une unité de mesure de longueur ancienne. Elle mesure "toujours quatre pieds," soit deux tiers d'une toise. Trois aunes égalent aussi quatre verges, soit douze pieds. La moitié de l'aune est la coudée nubienne, en grec":" nibou.