Hráčská kariéra.

Švýcarsko.

Roberto Di Matteo se narodil italským rodičům z Pagliety (oblast Abruzzo) ve švýcarském Schaffhausenu. Svou fotbalovou kariéru začal v místním klubu FC Schaffhausen, poté se přes FC Zürich dostal do FC Aarau, s nímž v sezóně 1992/1993 získal titul ve švýcarské nejvyšší soutěži Super League. Ve stejné sezóně obdržel ocenění „nejlepší hráč švýcarské ligy“.

Itálie.

V létě roku 1993 přestoupil do italského klubu Lazio Řím. Propracoval se do základní sestavy Lazia a díky svým výkonům se dostal i do italské fotbalové reprezentace. Po třech sezónách strávených v dresu Lazia Řím na Stadiu Olimpico odešel v roce 1996 za 4,9 milionu £ (liber) do Premier League do anglické Chelsea FC, kde ho přivítal tehdejší hrající trenér (player-manager) londýnského klubu Ruud Gullit.

Anglie.

Hned při svém debutu v domácím zápase zajistil Di Matteo svému týmu vítězství proti Middlesbrough. Jeho kvalitní rozehrávka a přesná střelba na větší vzdálenost znamenala pro Chelsea výrazné obrození na konci 90. let. 20. století. Hráč zaznamenal ve své první sezóně v Anglii celkem 9 branek, čímž pomohl Chelsea ke konečnému 6. místu v ligové tabulce (šlo o nejlepší umístění klubu od sezony 1989/1990). Roberto Di Matteo pomohl i k vítězství v FA Cupu v roce 1997. Ve finále vstřelil gól proti Middlesbrough z více než 25 m už ve 43. sekundě od zahájení zápasu. Chelsea porazila Middlesbrough 2:0 (druhý gól přidal v 83. minutě Eddie Newton) a Di Matteův gól vstoupil do historie jako nejrychlejší ve finále FA Cupu, dokud nebyl v roce 2009 překonán Louisem Sahou z Evertonu (Saha docílil branky už ve 25. sekundě utkání právě proti Chelsea, Chelsea stihla otočit skóre na 2:1 a FA Cup vyhrála).  V dalším ročníku dokazoval Di Matteo opět svou cenu pro tým – vsítil 10 gólů a přihrál na další. Chelsea v roce 1998 vyhrála Anglický ligový pohár opět proti Middlesbrough (v prodloužení dala 2 góly, druhý z nich vstřelil ve 107. minutě zápasu Di Matteo) a následně i Pohár vítězů pohárů, když 13. května 1998 porazila německé mužstvo VfB Stuttgart nejtěsnějším rozdílem 1:0.  V ročníku 1998/99 hrával Di Matteo ve středové řadě společně s Dennisem Wisem, uruguayským záložníkem Gustavo Poyetem a rumunským záložníkem Danem Petrescu, klub skončil třetí v lize za Manchesterem United a Arsenalem.  Většinu sezóny 1999/00 byl Di Matteo mimo hru pro zranění, ale v závěru se vrátil na hřiště a střílel důležité góly včetně rozhodujícího ve finále FA Cupu proti Aston Ville (Chelsea vyhrála 1:0). V urputném utkání využil Roberto Di Matteo chyby brankáře Aston Villy Davida Jamese a skóroval v 71. minutě zápasu. Přispěl tak k zisku čtvrté trofeje během 3 sezón.  Na začátku sezóny 2000/01 utrpěl Roberto Di Matteo zlomeninu nohy v Poháru UEFA v zápase se švýcarským klubem FC St. Gallen a octl se na 18 měsíců mimo hru. V únoru 2002 se vzdal naděje na návrat a ve věku 31 let ukončil kariéru hráče.  Z „vděčnosti za fotbalistův příspěvek k přeměně klubu“ pověřil trenér Claudio Ranieri Di Mattea přivést hráče Chelsea na hřiště k utkání finále FA Cupu v r. 2002 (který Chelsea prohrála se svým městským rivalem Arsenalem 0:2).  Během svých 6 sezón v Chelsea nasbíral Roberto Di Matteo 175 startů a vstřelil 26 gólů (z toho je 15 gólů a 19 startů v ligové soutěži). Zajímavostí je, že nikdy neprohrál na stadioně Old Trafford.

Reprezentační kariéra.

Roberto Di Matteo sehrál celkem 34 utkání za italskou fotbalovou reprezentaci (v letech 1994–1998). Debutoval pod trenérem Arrigo Sacchim 16. listopadu 1994 v Palermu na Sicílii proti Chorvatsku, v 55. minutě vystřídal na hřišti Albertiniho (Itálie prohrála tento kvalifikační zápas o Euro 1996 1:2). Na Euru 1996 hrál v základní skupině ve dvou utkáních – proti Rusku (výhra Itálie 2:1) a Německu (remíza 0:0), proti ČR (prohra Itálie 1:2) ve skupině nenastoupil a Itálie na šampionátu v této fázi skončila.  Byl také členem národního mužstva na Mistrovství světa ve fotbale 1998, kde nastoupil také ke dvěma utkáním, proti Chile a Kamerunu.

Reprezentační góly.

V národním dresu vsítil Di Matteo 2 góly. První na stadionu San Paolo v Neapoli proti Polsku 30. dubna 1997 v kvalifikaci na Mistrovství světa ve fotbale 1998, když ve 24. minutě otevíral skóre (utkání skončilo výsledkem 3:0). Druhý gól vstřelil Di Matteo na stadionu Angela Massimina v Catanii 28. ledna 1998 proti Slovensku v přátelském zápase (zvyšoval na konečných 3:0 pro Itálii).

Trenérská kariéra.

Milton Keynes Dons FC.

Di Matteo pokračoval v Anglii v trenérské roli. Ve své první sezóně dovedl anglický klub Milton Keynes Dons ke třetímu místu v soutěži League One za Leicesterem City a Peterborough. V semifinále se Scunthorpe prohrál Milton Keynes Dons v penaltovém rozstřelu.

West Bromwich Albion FC.

V první sezóně ve druhé nejvyšší anglické soutěži Football League Championship skončil tým vedený Di Matteem druhý za Newcastle United, což klubu zajistilo účast v Premier League.  Hned v prvním utkání Premier League 2010/11 (14. srpen 2010) zavítal Roberto Di Matteo v roli hlavního kouče na půdu svého bývalého klubu Chelsea na Stamford Bridge. West Bromwich však utrpěl debakl 6:0. Zlepšené výsledky v následujících zápasech vedly k nejlepšímu vstupu do sezóny Premier League v historii WBA a Di Matteo obdržel cenu „Trenér měsíce v Premier League“ za září 2010. V prosinci 2010 a lednu 2011 se West Bromwich Albion potýkal se slabší formou, když vyhrál pouze 1 zápas z deseti. Většina fanoušků přesto zachovávala trenérovi přízeň, ale po porážce 0:3 s Manchesterem City 5. února 2011 byl Di Matteo odvolán a prozatímním trenérem byl jmenován Michael Appleton. West Bromwich Albion dokončil sezónu na 11. místě.

Chelsea FC.

Po neúspěšném pokusu o pozici trenéra Birminghamu City se Roberto Di Matteo stal 29. června 2011 asistentem nového kouče Chelsea André Villas-Boase.  4. března 2012 byl Villas-Boas po neuspokojivých výsledcích propuštěn a jeho pozici hlavního trenéra převzal do konce sezóny dosavadní asistent Di Matteo. Začal úspěšně, Chelsea porazila Birmingham City v pátém kole FA Cupu; Stoke City v Premier League a postoupila přes italský klub SSC Neapol do čtvrtfinále Ligy mistrů.  Následoval postup přes Tottenham do finále FA Cupu a přes Benficu Lisabon do semifinále Ligy mistrů. 24. dubna 2012 se Chelsea podařilo v semifinále této soutěže vyřadit vysoce favorizovanou Barcelonu po výsledcích 1:0 na Stamford Bridge a 2:2 na barcelonském stadionu Camp Nou.  Finále FA Cupu vyhrála Chelsea pod taktovkou Di Mattea na stadionu ve Wembley proti Liverpoolu výsledkem 2:1.  19. května 2012 přivedl Roberto Di Matteo Chelsea k historickému vítězství v Lize mistrů UEFA. Chelsea porazila Bayern Mnichov 2:1, přičemž se muselo rozhodovat až v penaltovém rozstřelu. Chelsea získala svou první trofej v Lize mistrů a zároveň se stala prvním londýnským klubem, kterému se to podařilo. Toto vítězství také znamenalo, že Chelsea FC se kvalifikovala do ročníku 2012/2013 Ligy mistrů přímo, i když skončila v domácí lize na šesté příčce. Jako obhájce trofeje tak překazila případnou účast v Lize mistrů UEFA svému londýnskému rivalovi Tottenham Hotspur, jenž skončil v Premier League na čtvrtém místě (Tottenham by hrál předkolo Ligy mistrů, kvůli triumfu Chelsea v LM byl přeřazen do základní části Evropské ligy, neboť v LM se mohly představit maximálně 4 celky z anglické nejvyšší soutěže).  V červnu 2012 podepsala Chelsea s Di Matteem smlouvu na další dvě sezóny, ale v listopadu 2012 byl po prohře 0:3 v Lize mistrů s italským Juventusem odvolán z trenérské funkce.

FC Schalke 04.

Další trenérskou štaci přijal až začátkem října 2014, kdy převzal po Jensi Kellerovi německý tým FC Schalke 04, kde podepsal smlouvu do roku 2017.

Aston Villa FC.

Nicméně již v červnu 2016 podepsal trenérskou smlouvu s anglickým klubem Aston Villa FC, který zrovna sestoupil z Premier League 2015/16.

Roberto Di Matteo (* 29. května 1970 v Schaffhausenu) je bývalý italský fotbalista a pozdější trenér. Během své kariéry (hrával na pozici záložníka) hrál ve švýcarských klubech FC Schaffhausen, FC Zürich a FC Aarau, v italském Laziu Řím a anglické Chelsea. Ve 34 zápasech nastoupil za italskou reprezentaci (vstřelil 2 góly), s níž se zúčastnil Mistrovství Evropy v roce 1996 a Mistrovství světa v roce 1998. Hráčskou kariéru ukončil v roce 2002 ve věku 31 let kvůli zranění.

Roberto Di Matteo, né le à Schaffhouse (Suisse), est un footballeur international italien qui évolue au poste de milieu de terrain de la fin des années 1980 au début des années 2000. Reconverti entraîneur, il est actuellement libre.


Hlavní rysy.

Gargamel je střední, shrbené postavy a má špatný chrup. Nosí tmavý obnošený kabát se spoustou záplat. Je to mizera, který nesnáší všechny ve svém okolí, speciálně šmouly, až na jednu výjimku a tou je Šmoulinka - poslední ze šmoulů, vytvořená Gargamelem. I přes svoji nenávist vůči všem občas předstírá ve svém vlastním zájmu přátelství ke Šmoulům. Gargamel je schopen skoro všeho proto, aby mohl Šmouly pochytat. Pojmenován je zjevně po matce Gargantua - Gargamelle, ze série románu Gargantua a Pantagruel od Françoise Rabelaise.

Problémy se šmouly.

Gargamel se poprvé objevil v Komiksu v roce 1959. Chytal šmouly, které potřeboval jako ingredienci do svého lektvaru pro výrobu zlata, tak jak se psalo v jedné kouzelné legendě o Kameni moudrosti. Ostatní šmoulové se mu ale postavili a osvobodili uvězněné přátele. Gargamel se v souladu se svojí povahou vzdal. To byla chvíle, kdy zaujal vůči šmoulům maximálně nepřátelský postoj a slíbil si že se pomstí.  Použití šmoulů je různé. Občas šmouly chytá protože je chce sníst, občas z nich chce vyrobit zlato. K výrobě zlata je potřeba 6 šmoulů. V jedné epizodě seriálů Gargamel ve vzteku prohlásil: "Nechci je sníst. Nechci z nich vyrobit zlato. Chci je prostě zničit!"  Gargamel ale chytá pouze šmouly, kteří se potulují sami v lese a nebo v okolí jeho domu, neví totiž, kde je vesnice šmoulů, což ho velmi zlobí.

Vztahy.

Čas od času Gargamel spolupracuje s některými z dalších nepřátel šmoulů, jako například s Lordem Balthazarem. Ostatní zloduši ovšem bývají mnohem více pohotoví - uzavřou s Gargamelem spojenectví tak, že si jej v klidu, nenápadně a s přehledem zotročí.  Žen v Gargamelově životě není o mnoho víc než přátel. V jedné epizodě se objevila ošklivá čarodějnice Hogatha přeměněná na krásnou ženu. Hogatha se pokoušela ukrást Gargamelovi náušnice, které koupil své matce k narozeninám a které měly kouzelnou moc. Na neštěstí pro Hogathu ale bylo velice těžké udržet si krásnou podobu a elixír přestal fungovat - tím Gargamel odhalil podvod, který si na něj čarodějnice přichystala.  V jiné epizodě se měl Gargamel dokonce i ženit. Jeho matka se rozhodla že už je ideální čas na manželství a domluvila Gargamelovi manželství s Princeznou. Princezna Gargamela nemilovala, stejně tak jako Gargamel nemiloval princeznu. Avšak po tom, co v jejím plášti viděl mapu se zakreslenou šmoulí vesnicí, přislíbil princezně svoji lásku i brzký sňatek. Obřad na štěstí, pro Gargamela, Princeznu i šmoulí vesnici šmoulové překazili.

Dabing.

Dabing na českých TV stanicích Dabing Gargamela v zahraničí

Gargamel je zlý čaroděj v pohádkovém světě šmoulů. Je zapřisáhlý nepřítel šmoulů, který se je snaží ulovit a je hlavní zápornou postavou v celém příběhu.

Gargamel est un personnage de la bande dessinée "Les Schtroumpfs" et de la série animée du même nom, où il est doublé par Philippe Dumat.


2003.

V roce 2003 se uskutečnila první soutěž Diva Search. Nicméně, na rozdíl od ostatních Diva Search, první vítězka nezískala smlouvu s WWE. Nafotila akorát photoshoot pro WWE Magazín. Jaime Koeppe byla jmenována první vítězkou.

2004.

Zajímavosti.

V roce 2004 se WWE rozhodla o ceně v podobě 250.000$ a kontrakt na 1 rok. Soutěž byla vysílána jako součást show "WWE Raw". Na kastingu se přihlásilo více jak 7000 žen. 15. července se na Spike TV vybíraly finalistky a Triple H, Randy Orton, Chris Jericho a Edge byli speciální porotci.  Navzdory tomu že vyhrála jen jedna žena, WWE vybrala několik soutěžících a podepsala s nimi smlouvu. Byly to Michelle McCool, Amy Weber, Candice Michelle, Maria Kanellis a Joy Giovanni. Některé soutěžící byly poslány do Ohio Valley Wrestling. Amy Weber později společnost opustila kvůli tomu, že prý na ní Randy Orton dělal kruté žerty. V prosinci 2005 byla vítězka Christy Hemme propuštěna kvůli škrtům v rozpočtu. Alespoň pózovala ten samý rok pro Playboy stejně jako Candice Michelle které se to podařilo o rok později. Maria Kanellis byla na obálce tohoto časopisu v roce 2008. Candice Michelle se v červnu 2007 stala první soutěžící Diva Search která kdy získala Women's titul a s Michelle McCool to samé, akorát s Divas titulem v červenci 2008. Přesto, že byla Joy Giovanni v roce 2005 propuštěna, účastnila se zápasu 25-Divas Battle Royal na WrestleManii XXV. Dne 19. června 2009 byla z WWE propuštěna i Candice Michelle. Maria Kanellis se stala první divou z Diva Search která vyhrála Slammy Awards 2009 (hlasovali sami fanoušci na webu WWE.com). Následovala ji Michelle McCool která tuto cenu získala v roce 2010 poté, co ten samý večer vyhrála Battle Royal Awards. Michelle se také stala poslední soutěžící z Diva Search 2004. Z WWE odešla po poražení Laylou El 1. května v zápase na Extreme Rules 2011 kde neplatila diskvalifikace ani únik, poražený musel opustit společnost.

2005.

Zajímavosti.

Pro rok 2005 WWE informovala, že soutěžící nepodřebují mít žádné zkušenosti s wrestlingem nebo dokonce touhu zápasit. Osm finalistek se poprvé představilo na Raw 27. června. Každý týden vypadla jedna diva, dokud tam nezůstaly poslední tři. Soutěžící Leyla Milani byla ze soutěže "diskvalifikována" kvůli údajnému podvádění.  Ashley Massaro byla jako vítězka vyhlášena 15. srpna a získala 250.000 dolarů. Ashley byla wrestlingový nadšenec, možná to bylo tím, že půlka její rodiny se věnovala amatérskému wrestlingu. Stejně jako v roce 2004 nebyla do WWE najata jenom vítězka. V roce 2007 se Ashley objevila na titulní stránce magazínu Playboy a také se účastnila soutěže. Z ostatních soutěžících byla najata Kristal Marshall, Trenesha Biggers (vyřazena v Top 25) a Elisabeth Rouffaer. Dne 9. července 2008 Ashley požádala propuštění a bylo jí vyhověno. V roce 2008 Divy z této soutěže už nejsou s WWE aktivní.

2006.

Zajímavosti.

Osm finalistek se představilo 10. července na "Raw". V ten večer měly dívky nepříjemný segment s Mikem Mizaninem. Zdálo se, že zapomněl svou roli a několik minut jenom stál a koktal a to když se snažil vysvětlit hlasovací postupy soutěže. Každý týden se soutěžící ukazovaly jak na Raw, tak na SmackDown!. Finále s poslední trojkou bylo odvysíláno 16. srpna 2006 na USA Network a v Austrálii o tři dny později na Fox8. Tam byla vyhlášena vítězka, kterou se stala Layla El.  Layla byla umístěna do rosteru "SmackDown!" a na konci roku 2006 do "ECW" jako součást krátce trvajícího tanečního tria Extreme Exposé. WWE opět najala několik vyřazeních soutěžících a to byly: Maryse Ouellet, Garcia Twins, Rebecca DiPietro, Brooke Adamsová, Amy Zidian a Milena Roucka. Rebecca DiPietro ve společnosti nepůsobila dlouho, byla jen chvilkovou backstage reportérkou na ECW. S Amy Zidian to bylo něco podobného, krátce byla manažerkou Jimmy Wang Yang, pak byla propuštěna kvůli špatnému chování. Brooke Adams byla poslána do Deep South Wrestling a později se také stala členkou Extreme Exposé, ale v roce 2007 byla také propuštěna a začala zápasit pro konkurenční Total Nonstop Action. Garcia Twins debutovaly na SmackDownu v srpnu 2008 jako Bella Twins. V prosinci 2008 vyhrála Maryse Divas šampionát když porazila Michelle McCool. Svůj druhý a poslední Divas titul získala Maryse v roce 2010 Tournament Finals poražením Gail Kim. Z Mileny Roucky ze později stala Rosa Mendes, největší fanynka Beth Phoenix, a debutovala v roce 2008. Stala se manažerkou Carlita, Zacka Rydera a v současné době týmu Primo & Epico. V květnu 2010 se Layla stala první vítězkou Diva Search která kdy získala Women's titul a to poté co se spojila s Michelle McCool a společně porazily tehdejší šampionku Beth Phoenix. Layla se stala šampionkou i podruhé a byla poslední Diva která titul držela předtím než byl z WWE dočista odstraněn. Ten samý rok společně s Michelle vyhrála cenu od Slammy Awards, Tvrdohlavci roku 2010 a tím se stala první Diva Search vítězkou která tuto cenu vyhrála. V dubnu 2011 vyhrála Brie Bella Divas titul když porazila vítězku z roku 2007, Eve Torres. Její sestra Nikki vyhrála ten samý titul v roce 2012. V roce 2012 získala tento titul i Layla když porazila Nikki na Extreme Rules. Vrátila se ze své roční neaktivity kvůli zranění. Dne 28. října 2011 byla Maryse Ouellet propuštěna z WWE a následovaly i Garcia Twins které byly propuštěny na konci dubna 2012. V současné době jsou Rosa Mendes a Layla jediné soutěžící z Diva Search 2006 které jsou stále aktivní.

2007.

Zajímavosti.

První část byla odvysílána 10. září online na WWE.com. Vítězka byla ohlášena 29. října v epizodě "Raw". Na rozdíl od minulých Diva Search byla tato sezóna vysílána převážně jen na WWE.com. Tarryn Terrell, Angela Fong a Lena Yada byly najaty i přesto že byly vyřazeny. Lena pracovala jako zákulisní reportérka v "ECW" zatímco Angela podepsala vývojovou smlouvu a začala dělat ringovou hlasatelku v první sezóně "WWE NXT" – a to pod jménem Savannah. Tarryn se stala generální ředitelkou ECW pod jménem Tiffany. V ringu začala zápasit poté, co byla show ECW zrušena. Po vítězství v soutěži vyhrála Eve Torres Divas titul. Na Royal Rumble 2011 vyhrála titul podruhé. Od roku 2011, po propuštění Leny v roce 2008 a Angely s Tarryn v roce 2010, je Eve jediná z Diva Search 2007 která pořád působí ve WWE. V současné době slouží jako výkonná správkyně pro Raw a SmackDown a to poté, co dostala tuto nabídku od generálního ředitele Johna Laurinaitise.

WWE Diva Search je talentová show pořádaná World Wrestling Entertainment. První vítězka byla Jaime Koeppe, ta ale nezískala kontrakt jako ostatní. Kromě vítězek WWE najala i několik soutěžících jako svoje wrestlerky. V současné době WWE chystá dát soutěž po čtyř roční pauze opět na televizní obrazovky ale po říjnu 2011 se už nic neohlásilo.

La division féminine de la WWE concerne l'organisation de combats de catch féminin (lutte professionnel féminin) par la (WWF puis WWE depuis 2002). Depuis ses débuts dans les années 1950, la WWE a employé des femmes pour la présentation de ses spectacles (présentatrice ou intervieweuse) mais aussi dans des rôles de premier-plan (catcheuse, manager). Au fil des évolutions historiques nombreuses des structures gouvernantes, la division féminine a toujours trouvé une place sur le ring, notamment dans le catalogue des championnats officiels. Dès 1955 à la Capitol Wrestling Corporation (ancêtre de la WWE), une championne féminine apparaît, en la personne de The Fabulous Moolah. De nombreuses catcheuses ont depuis concouru dans la course aux différents titres féminins reconnus par la CWC et des structures qui lui ont succédé jusqu'à l'actuelle WWE.


Vývoj.

V roce 2007 bylo oznámeno, že společnost Robinson Helicopter Company vyvíjí vrtulník R66. Jednalo se o první vrtulník této společnosti, který využívá turbínový motor k pohonu. Vrtulník měl svými parametry konkurovat především strojům společností Bell Helicopter Textron a Eurocopter. Velká část konstrukce modelu R66 je založena na menším vrtulníku Robinson R44. Pro nový model R66 neexistoval vhodný turbohřídelový motor, proto společnost Rolls-Royce vyvinula nový motor Rolls-Royce RR300.  V červnu 2009 oznámila společnost Robinson Helicopter Company, že vývoj stroje trvá déle, než se předpokládalo, ale že očekává, že k prvním dodávkám zákazníkům dojde na počátku roku 2010. Certifikace FAA byla vrtulníku udělena 25. října 2010 a od listopadu 2010 jsou vrtulníky dodávány zákazníkům.

Konstrukce.

Robinson R66 je jednomotorový lehký vrtulník s dvoulistým hlavním rotorem, dvoulistým vyrovnávacím tlačným rotorem a ližinovým podvozkem. Konstrukce vrtulníku je vyrobena z kompozitních materiálů, využívá hliníkové slitiny a chromovou ocel. R66 disponuje, stejně jako menší model R44, elektromechanickou přístrojovou deskou a jako první Robinson nákladovým prostorem, který pojme až 140 kg.  Vrtulník je poháněn motorem Rolls-Royce RR300, který byl vyvinut speciálně pro R66. Tento motor je kompaktnější než pístový motor Lycoming O-540, který pohání menší model R44. I díky novému motoru má R66 nižší prázdnou hmotnost než R44.

Uživatelé.

Vrtulníky R44 jsou užívány mnoha civilními leteckými společnostmi, leteckými kluby a pro jiné soukromé účely.

Nehody.

Během prvních dvou let výroby došlo ke dvěma vážným nehodám, které měly za následek tři mrtvé. Jedna z nehod nese znaky tzv. „in-flight break-up“, tedy rozpadnutí ve vzduchu.

Robinson R66 je pětimístný lehký vrtulník vyráběný od roku 2010 americkou společností Robinson Helicopter Company. Jedná se o první vrtulník společnosti Robinson Helicopter Company, který má samostatný oddělený zavazadlový prostor. Vrtulníky jsou poháněny motory Rolls-Royce RR300. Model R66 získal certifikaci FAA 25. října 2010 a od listopadu téhož roku jsou vrtulníky dodávány zákazníkům.

Le Robinson R66 est un hélicoptère à turbine à gaz, conçu et construit par "Robinson Helicopter Company" (RHC). Le R66 est légèrement plus rapide et plus souple que le Robinson R44. Il est également le premier hélicoptère Robinson à posséder un compartiment cargo séparé.


Vývoj.

IA 58 Pucará vznikl na základě požadavků argentinského letectva na bojový letoun, který měl plnit úkoly taktické podpory a průzkumu. S těmito požadavky se v druhé polovině šedesátých let 20. století obrátilo argentinské letectvo na Fábrica Militar de Aviones.  První návrh – označený jako AX-01 – počítal s jednomístným provedením dvoumotorového dolnoplošníku. Po přepracování vznikl první prototyp AX-02 (někdy je uváděno i jméno Delfin, nějakou dobu nesl imatrikulaci A-X2), coby dvoumístný dolnoplošník se zatahovacím podvozkem příďového typu a poháněný dvěma turbopropy Garrett TPE-331-U303 (každý o výkonu 904 hp) s třílistými vrtulemi Hartzell. Nejprve byla ale plánovaná konfigurace vyzkoušena na dřevěném kluzáku – ten podnikl první let 25. února 1968, přičemž do pilotní kabiny usedl zkušební pilot (~ nadporučík) Starc (podle Aviastar ale mělo k prvnímu letu kluzáku dojít již 26. prosince 1967).  Roll-out prvního neozbrojeného prototypu proběhl 19. srpna 1969 a již následujícího dne uskutečnil AX-2 svůj první let. Při druhém letu, který se uskutečnil 21. srpna, byl přítomen i velitel argentinského letectva (~ brigádní generál) Jorge Martinez Zuviría. Dne 10. října 1969 byl pak AX-2 poprvé představen veřejnosti v Córdobě. V tomto provedení byl letoun vybaven britskými vystřelovacími sedačkami Folland (HSA) 4 GT/1 Type 40.  Během testů bylo – na návrh manželky zkušebního pilota Digiera – novému letounu přiděleno jméno Pucará. Tak se v kečuánštině nazývají kamenné pevnosti stavěné indiány v Andách od Ekvádoru po střední Chile a argentinský Severozápad.  Původně použité turbopropy Garrett se neosvědčily a do AX-2 byly proto instalovány výkonnější francouzské turbovrtulové motory Turbomeca Astazou XVIG, každý o výkonu 978 hp. První vzlet s novými motory uskutečnil AX-2 dne 2. září 1970 z betonové plochy letiště v Cordóbě. Druhý prototyp již nesl výzbroj tvořenou dvojicí belgických kulometů FN-Browning ráže 7,62 mm a dvojicí britských kanónů HS-2804 ráže 20 mm. Britské byly rovněž vystřelovací sedačky Martin Baker Mk.AP 06A. K následným testům se připojil i první prototyp přestavěný na pohon motory Astazou.  Třetí prototyp – označený jako AX-03 – byl již od počátku vybaven motory Turbomeca Astazou a představoval definitivní podobu IA-58. Přední část trupu byla prodloužena o 350 mm, menších úprav doznaly také ocasní plochy a vnitřní vybavení.  Dne 4. dubna 1971 se uskutečnily testy startu za pomocí přídavných raketových motorů () a téhož roku byl jeden z prototypů dopraven do Francie, kde podstoupil sérii vibračních testů.  Vzhledem k uspokojivým testům začala být plánována sériová výroba. Ta měla začít v roce 1972 a zahrnovat 100 kusů. Z finančních důvodů ale byla zahájena až v roce 1973. První série čítala 60 strojů. První sériový IA 58A, označený A-501, poprvé vzlétl 8. listopadu 1974 a 15. listopadu byl předán argentinskému letectvu. Po první sérii následovala 48–kusová druhá série.

Operační historie.

Argentina.

První jednotkou, která obdržela nové Pucará, byla (~ úkolová skupina Pucará). Ta byla založena již v září, či říjnu 1974 a působila z BAM Reconquista v provincii Santa Fé. Dne 20. srpna 1975 obdržela první dvě Pucará (A-501 a A-502) a byla přeznačena na (~ 1. útočná eskadra). Do konce roku se k první dvojici přidala ještě Pucará A-503 (mělo se tak stát v září) a měla se přidat i Pucará A-504 (v listopadu), ale podle Klause se A-504 měla přidat až v roce 1976. Ještě během roku 1975 se měly čtyři Pucará zúčastnit závěrečné fáze operace Independencia proti gerilám ERP v provincii Tucumán během tzv. špinavé války.  V rámci příprav operace Soberanía – invaze do Chile kvůli sporným ostrovům v průlivu Beagle – byly 20. prosince 1978 z vyčleněny dvě odloučené jednotky ( doslova „aeromobilní eskadra“). První, se sedmi Pucará (A-511, A-512, A-514, A-516, A-518, A-520 a A-522), byla umístěna na BAM Santa Cruz (u Puerto San Julián v provincii Santa Cruz) a druhá, s osmi Pucará (prototyp AX-04 a sériové A-507, A-509, A-510, A-513, A-515, A-517 a A-523), byla umístěna na BAM Fuerte General Roca (u General Roca v provincii Río Negro). Invaze – plánovaná na 22. prosince – ale byla na poslední chvíli odvolána a Pucará se vrátily na BAM Reconquista: nejprve Pucará z BAM Fuerte General Roca již 24. prosince a skupina z BAM Santa Cruz až 13. ledna 1979.  Mezi 10. a 28. dubnem 1977 se AX-01 a AX-03 zúčastnily operace Cruce (~ Křižovatka) při které byla zkušební trasa o délce 3200 kilometrů (Córdoba – Santa Rosa – Neuquén – San Carlos de Bariloche – Bahía Blanca – Ezeiza – Rosario – Paraná – Córdoba) pokořena osmihodinovým nonstop letem. Po tomto úspěšném testu bylo možné vyslat Pucará přes Atlantik do Francie, aby se zúčastnily 32. pařížského aerosalonu v Le Bourget. Cestu měl podstoupit AX-03, který byl na cestu vybaven dvěma VOR/ILS, dvěma ADF, dvěma VHF vysílačkami, navigačním systémem Litton LTL-72, meteorologickým radarem Bendix a odpovídačem Bendix DPR-600. V 8:30 ráno 14. května odstartovali "ViceComodoro" (~ komodor) Sergio Garcia a "1o Teniente" Spika s AX-03 z Cordóby. Trasa vedla přes Porto Alegre, Recife a Ilha do Sal přes Atlantik do Las Palmas, Sevillu a do Pau ve Francii AX-03 přiletěla v 9:30 19. května. Cestou AX-03 doprovázel C-130H TC-64, který vezl rozloženou Pucará A-507.

Válka o Falklandy/Malvíny.

Pro připravovanou argentinskou invazi na Falklandy byla 31. března 1982 vyčleněna "Escuadrón Aeromóvil Pucará Malvinas". Ta zpočátku disponovala třemi stroji (A-523, A-552 a A-556), ale 2. dubna se k jednotce přidaly i A-529 a A-532 a jednotka se přesunula z kontinentu na BAM Malvinas – bývalé civilní letiště východně od Port Stanley na Falklandách. Dne 25. dubna přeletělo z kontinentální BAM Comodoro Rivadavia na ostrovní BAM Malvinas dalších šest Pucará (A-502, A-506, A-509, A-513, A-520 a A-527), ke kterým se 27. dubna přidala ještě Pucará A-528.  Kromě BAM Malvinas u Port Stanley působily během falklandského konfliktu Pucará i z dalších dvou základen na ostrovech: armádní BAM Cóndor u Goose Green a námořní EA Calderón na ostrově Pebble. V noci na 15. května bylo šest Pucará (A-502, A-520, A-523, A-529, A-552 a A-556) zničeno během nájezdu SAS na EA Calderón.  Ztráty Pucará na ostrovech byly doplňovány letouny z pevniny – konkrétně z "Escuadrón I.A.58 Pucará", která byla založena koncem dubna 1982 na BAM Santa Cruz.

Srí Lanka.

V roce 1992 (podle Johnsona), či 1993 (podle Coopera) byly čtyři Pucará ze stavu argentinského letectva (konkrétně stroje A-600 až A-603) renovovány a předány srílanskému letectvu. To jim přiřadilo imatrikulace CA-601 až CA-604 (CA-602 byl později přeznačen na CA-605) a přidělilo je 1. výcvikovému křídlu (1. FTW) v Katunayake na západním pobřeží. Kontrakt měl být podle Coopera zprostředkován Izraelem. Srílanští piloti a 12 mechaniků prodělali přeškolení na nový typ v argentinské Córdobě. Po dosažení operační způsobilosti byla 1. FTW přeložena na leteckou základnu Anuradhápura. Některé operace byly rovněž podniknuty ze základny Vavuniya (obě na severu ostrova).  V dubnu 1995, na počátku třetí ílamské války, se srílanské Pucará zúčastnily vládní ofenzívy proti tamilskými tygry držené Jaffně. Ještě za druhé ílamské války měla 13. října 1993 (podle Coopera) u Jaffny havarovat Pucará CA-601. Vrak měl být zajištěn a odtažen srílanskou armádou. Ta samá Pucará CA-601 je ale (i samotným Cooperem) uváděna jako sestřelená 14. června 1995, kdy po zásahu raketou z přenosného protiletadlového kompletu 9K32 Strela-2 (SA-7 Grail) měla havarovat u Sandilipay nebo Palali (Palay, tou dobou základna srílanské armády). Pilot kapitán ("Flt.Lt.") D. F. D. S. Pereira zahynul.  Od roku 1996 se srílanské Pucará potýkaly s nedostatkem náhradních dílů.  Další ztrátou byla CA-604, která 15. března 1997 havarovala poté, co odhozená puma předčasně explodovala pod křídlem. Pilot se stihl katapultovat a přežil. Ještě v květnu 1997 podnikly srílanské Pucará v rámci operace Jayasikuru 13 bojových letů, ale následně byly pravděpodobně uzemněny.  Pucará CA-605 je v současnosti (2012) k vidění v rámci expozice muzea srílanského letectva v Ratmalana.

Popis letounu a hlavní technické údaje (IA 58A).

IA 58A je celokovový dvoumístný dvoumotorový dolnoplošník s příďovým podvozkem a ocasními plochami uspořádanými do T.  Kabina je vybavena zdvojeným řízením pro pilota i druhého pilota. Oba piloti sedí za sebou na vystřelovacích sedadlech Martin-Baker Mk 6 AP-6A s parametry „0-0“. Sedačka druhého pilota je kvůli lepšímu výhledu asi o 250 mm vyvýšená. Pilot má k dispozici reflexní zaměřovač Matra 83-4-3. Překryt kabiny je dvoudílný a tvoří jej pevný čelní štít a pohyblivý kryt nad oběma piloty, který se odklápí dozadu. Podlaha kabiny je pancéřovaná.  Hlavní podvozkové nohy se zatahují dopředu do motorových gondol, příďový podvozek se zatahuje dopředu do šachty před pilotní kabinu.  IA 58A má celkem čtyři interní palivové nádrže: dvě v trupu a po jedné v každé polovině křídla mezi trupem a motorovými gondolami. Celkový objem paliva je 338 US gal (1279,5 litrů). Některé stroje byly navíc vybaveny pátou palivovou nádrží na místě druhého pilota.

Uživatelé.

Současní uživatelé (2012):  Bývalí uživatelé:

Odkazy.

Související články.

Podobná letadla:

FMA IA 58 Pucará () je argentinský lehký bitevní a protipovstalecký () turbovrtulový letoun vyráběný od sedmdesátých let 20. století argentinskou společností Fábrica Militar de Aviones (v současnosti ). Jedná se o celokovový dvoumístný dvoumotorový dolnoplošník s příďovým podvozkem schopný operovat z nezpevněných ploch.

Le FMA IA-58 Pucará est un avion d'attaque au sol conçu et réalisé en Argentine par la. Son nom se rapporte à des fortifications dans la culture sud-américaine. Il reste très étroitement lié à la guerre des Malouines à laquelle l'avion participa.


Životopis.

Maury pocházel z rodiny s huguenotskými předky, jejichž původ se dá vystopovat až do 15. století do Francie. Jeho děd (reverend James Maury) byl inspirujícím učitelem prezidenta Thomase Jeffersona. Maury měl i holandsko-americký původ v rodině Minorů z Virginie.  M. F. Maury se narodil v roce 1806 v Spotsylvania County ve Virginii, ale jeho rodina se záhy přestěhovala do Franklinu v Tennessee, to mu bylo pět. Toužil následovat námořní kariéru staršího bratra. Pobočníka admirála Johna Mauryho, který však dostal žlutou zimnici po bojích s piráty. Kvůli Johnově bolestivé smrti odrazoval otec Richard Mauryho od vstupu do námořnictva. Maury zvažoval nástup na West Point, kde by tenkrát pravděpodobně získal lepší vzdělání než u námořnictva. Ale místo toho v roce 1825, ve svých 19 letech, obdržel post u námořnictva, jmenování získal díky vlivu senátora Sama Houstona.  Maury se nalodil jako námořní kadet na palubu fregaty USS "Brandywine", která vezla do Francie markýze de La Fayette. Téměř okamžitě začal se studiem moří a způsobů zaznamenávání navigace. Další ze zkušeností, která v něm prohloubila jeho zájem, bylo obeplutí světa na USS "Vincennes".  Mauryho způsobilost k plavbě po moři měla náhlý konec, ve svých 33 letech utrpěl zranění kyčle a kolena při nehodě dostavníku. Poté veškerý svůj čas zasvětil studiu námořní meteorologie, navigaci, zmapování větrů a mořských proudů, hledání „mořských stezek“ – zmiňovaných v žalmu 8:8.  Maury znal Davidův žalm od dětství. V knize sepsané jeho dcerou, Dianou Fontaine Maury Corbin, z roku 1888 – "A Life of Matthew Fontaine Maury," se píše na stranách 7 až 8: „Matthewův otec byl velmi pečlivý v náboženské průpravě své rodiny, nyní čítající pět synů a čtyři dcery, jmenovitě John Minor, Mary, Walker, Matilda, Betsy, Richard Launcelot, Matthew Fontaine, Catherine a Charles. Svolal je v noci, aby jim do rána, do nového dne, četl z Knihy Žalmů verš za veršem, takto důvěrně byl tento bosý chlapec [M. F. Maury] seznámen s Davidovými žalmy, že po celý život mohl doslovně odříkávat citáty jako by měl Bibli otevřenu před sebou.“  Tvrdá práce se mu vyplatila: V roce 1842 byl jmenován prvním náčelníkem Americké námořní observatoře. Na funkci rezignoval až v dubnu 1861. Prvořadým úkolem observatoře bylo zajišťování přesnosti lodních chronometrů, map a dalšího navigačního vybavení. Maury byl ve skutečnosti hlavním zastáncem založení státní observatoře, a vyzýval vědeckého nadšence, amerického prezidenta Adamse k vytvoření něčeho, čím nakonec námořní observatoř byla. Protože astronomie byla Adamsovým koníčkem, Maury Adamse na observatoři občas hostil.  Jako námořník si Maury poznamenával četné poučky od plavebních mistrů o vlivu nepříznivého větru a snášení lodě mořským proudem. Kapitáni zaznamenávali tato ponaučení a postřehy svědomitě do lodních deníků, ale ty byly zapomenuty. Na observatoři Maury objevil obrovskou sbírku starých lodních deníků a map uskladněných v lodních truhlách, některé byly až z doby vzniku amerického námořnictva. Maury pečlivě pročetl tyto lodní dokumenty a sesbíral údaje o větrech, tišinách a proudech ze všech moří ve všech ročních obdobích. Jeho přáním bylo předat sesbírané informace všem kapitánům.  Maury využíval staré lodní deníky k sestavení map migračních tras velryb. Velrybáři v tom čase občas vyplouvali na moře, aniž by přesně znali migrační trasy velryb.  Práce na mořských proudech ho přivedla do řad zastánců teorie o existenci Severozápadního průjezdu, stejně tak i k domněnce, že tato mořská cesta v blízkosti severního pólu je občas prostá ledu. Zdůvodnění bylo jednoduché. V denících ze starých velrybářských lodí byly vyobrazeny tvary a značky harpun. Harpuny nalezené v ulovených velrybách v Atlantském oceánu pocházely od velrybářů z Tichého oceánu a naopak, a to s takovou četností, že bylo nemožné, aby velryby migrovaly kolem mysu Horn.  Maury věděl, že velryby jsou savci, kteří se musí na hladině nadechnout, což ovšem rovněž znamenalo, že Severozápadní průjezd není trvale zamrzlý. Tato úvaha podněcovala mnohé mořeplavce k dalšímu hledání Severozápadního průjezdu.  Své poznatky publikoval v práci "Wind and Current Chart of the North Atlantic", ve které ukázal mořeplavcům, jak výhodně využít znalosti mořských proudů a větrů v navigaci a jak výrazně zkrátit délku plavby. Jeho knihy "Sailing Directions" a "Physical Geography of the Seas and Its Meteorology" zůstávají i nadále uznávanými pracemi. Mauryho jednotný systém záznamu synoptických oceánografických dat přijala námořnictva a obchodní loďstva po celém světě a jeho systém byl využit při tvorbě map na všech důležitých obchodních trasách. V jeho týmu na observatoři pracoval astronom James Melville Gilliss, poručík John Mercer Brooke, William Lewis Herndon, poručík Isaac Strain, John Minor Maury, Lardner Gibbon a další — ale jejich úkoly byly vždy jen dočasné, a noví lidé byli znovu a znovu zacvičováni. Tak Maury zpracovával astronomické a navigační práce, zatímco pro ně vytrvale školil nové pracovníky.  Co se týče reforem námořnictva, byl Maury jejich zastáncem, počítaje v to i námořní výcvik, který by konkuroval armádnímu West Pointu. Na tyto reformy Maury silně tlačil v "Scraps from the Lucky Bag" a mnoha dalšími novinovými články. A hodně změn se opravdu uskutečnilo, splnil se i Mauryho velký sen o založení námořní akademie.  Maury byl zastáncem založení mezinárodní námořní a pozemní povětrnostní služby. Poté, co zmapoval moře a proudy, pracoval na pozemních předpovědích počasí. Kongres odmítl financovat pozemní povětrnostní pozorování.

Ocenění.

Je považován za zakladatele oceánografie a námořní meteorologie.  Lunární kráter Maury a řada menších doprovodných kráterů jsou pojmenovány po Matthewovi Fontaineovi Maurym a mimo jiné i po jeho sestřenici Antonii Mauryové. Jde o jediné lunární krátery sdílející jména bratrance a sestřenice.

Matthew Fontaine Maury (14. ledna 1806 Spotsylvania County – 1. února 1873 Lexington, Virginia) byl americký astronom, historik, oceánograf, meteorolog, kartograf, spisovatel, geolog a pedagog.

Matthew Fontaine Maury (1806 – 1873), était un officier de l'US Navy (United States Navy) qui a grandement influencé l’astronomie, l’océanographie, la météorologie et la géologie modernes grâce à ses observations et à son implication dans divers organismes internationaux. Il a également été cartographe, auteur et historien. Il a tenté de lutter contre l'esclavage et écrit des ouvrages pour la jeunesse.


Historie.

Od 9. století zde stála kaple zasvěcená svatému Medardovi postavená podél římské silnice, která vedla z Lutetie do Lyonu u brodu přes řeku Bièvre. Existence farního kostela připojeného k opatství Sainte-Geneviève v Paříži je zmíněna v roce 1163 v bule papeže Alexandra III.  Stavba současného kostela probíhala od 15. do 18. století. Byla přerušena hugenotskými válkami a zejména sporem mezi protestanty a katolíky, který vedl k vyplenění kostela protestanty v roce 1561.  V roce 1655 byla farnost dána pod přímou pravomoc pařížského arcibiskupa namísto opata z kláštera Sainte-Geneviève, kněžími byli přesto dál mniši z opatství Sainte-Geneviève až do Velké francouzské revoluce.  V 18. století byl kostel vyzdoben, zejména v roce 1784, kdy architekt Louis-François Petit-Radel vybudoval kapli Panny Marie a faru přiléhající ke kostelu.  Během Francouzské revoluce byl kostel uzavřen a bohoslužby byly v listopadu 1793 zrušeny. Opětovně byl otevřen vyhláškou Národního konventu v květnu 1795. Farní kostel byl současně užíván s revolučním kultem a byl nazýván "Temple du Travail" (Chrám práce).  V 19. století proběhlo několik úprav interiéru i exteriéru, Hřbitov vedle kostela byl přeměněn na square. V roce 1901 byla v prostoru bývalého hřbitova postavena kaple katechismu. Vnitřní úpravy kostela proběhly v roce 1960 a roku 1974 byl kostel omítnut.  V roce 2011 byl v kostele instalován kamenný oltář, který vysvětil pařížský arcibiskup kardinál André Vingt-Trois, 11. září 2011.

Architektura.

Hlavní loď postavená ve stylu plaménkové gotiky pochází z konce 15. století. Chór byl rozšířen v 16. století a přestavěn v 17. a 18. století. Je zakrytý dřevěnou klenbou, která je unikátní v Paříži. Její použití bylo původně dočasné, ale doposud zůstala na svém místě. Hlavní loď je vyzdobena pěti svorníky.  Kostel je vyzdoben mnoha uměleckými díly, např. "Procházka svatého Josefa a malým Ježíškem" od malíře Francisca de Zurbarána (transept vpravo). Je zde mnoho starých vitráží (fragmenty ze 16. století) i novodobých (1941).  Velké varhany umístěné nad hlavním vchodem pocházejí z roku 1645, přestavěny byly v roce 1767. Od roku 1980 jsou zařazeny mezi historické památky. Druhé varhany byly postaveny v roce 1964 a umístěny v boční kapli chóru.

Kostel svatého Medarda (fr. "Église Saint-Médard") je katolický farní kostel v 5. obvodu v Paříži, v ulici "Rue Mouffetard". Kostel je od roku 1906 chráněn jako historická památka.

L'église Saint-Médard est située au rue Mouffetard à Paris, sur la rive gauche de la Seine, au sud-est de la montagne Sainte-Geneviève. Édifiée du, elle est l'église paroissiale des fidèles d'une partie du, quartier du Jardin-des-Plantes et partiellement quartier du Val-de-Grâce, ainsi que d'une partie du, parties des quartiers Croulebarbe et de la Salpêtrière. Depuis la séparation de l'Église et de l'État, elle est la propriété de la Ville de Paris et est affectée (droit d'usage exclusif et gratuit) au culte catholique.


Historie.

Kostel dominuje čtvrti vybudované v 19. století na místě bývalých pozemků leptoserie svatého Lazara (později věznice Saint-Lazare), kterou převzal svatý Vincenc z Pauly v roce 1632 a až do roku 1793 zde působila jeho kongregace lazaristů.  Plány kostela a jeho výstavba byly původně svěřeny Jeanu Baptistu Lepèreovi (1761-1844), významnému architektovi své doby. Základní kámen byl položen v srpnu 1824 za přítomnosti pařížského prefekta Gasparda de Chabrol a pařížského arcibiskupa Hyacintha Louise de Quélena.  Výstavba postupovala poměrně pomalu a kvůli nedostatku finančních prostředků a zejména kvůli červencové revoluci 1830 byl původní projekt zastaven. V roce 1831 se stavby ujal architekt Jacques Hittorf (1792-1867) a dohlížel na něj až do roku 1844, kdy byl kostel 25. října vysvěcen. Hittorf změnil původní projekt (ten počítal jen s jednou věží).  Kostel utrpěl škody během bojů za Pařížské komuny, kdy jeho věže zasáhlo několik střel z Père Lachaise.

Architektura.

Kostel má podélný půdorys. Nad portikem s iónskými sloupy je fronton, který zhotovil Charles-François Lebœuf (1792-1865) s tématem "Apoteóza svatého Vincence z Pauly". Světec je obklopen postavami symbolizující jeho činnost: misionář, galéra, Dcery křesťanské lásky. Uvnitř kostela je malovaný vlys, který vytvořil v letech 1848-1853 Hippolyte Flandrin podél lodi – mezi dvěma řadami sloupů na empoře je sto šedesát světců. Strop kostela navrhl sochař Luglien François Badou. Výzdobu kaple Panny Marie vytvořil William Bouguereaua (1885-1889). Autorem Kalvárie na hlavním oltáři je François Rude.  Architekt Hittorff navrhl na fasádu umístit obrazy z emailu, které namaloval Pierre-Jules Jollivet. Ovšem nahota některých osob vyvolala takové pobouření, že v roce 1861 musely být zase odstraněny. První emailový obraz byl vrácen až v říjnu 2009 a dva byly zavěšeny uvnitř kostela. Všech sedm desek bylo nakonec vráceno na fasádu 26. června 2011 v souladu s původním návrhem Jacquese Hittorffa.  Kostel má dvoje varhany. Hlavní postavil v roce 1852 Aristide Cavaillé-Coll. V roce 1970 byly restaurovány. Varhany na chóru vytvořil rovněž Cavaillé-Coll v roce 1858.

Kostel svatého Vincence z Pauly (fr. "Église Saint-Vincent-de-Paul") je katolický farní kostel v Paříži v 10. obvodu na náměstí "Place Franz-Liszt" postavený v letech 1824-1844. Kostel je od roku 1944 chráněn jako historická památka.

L'église Saint-Vincent-de-Paul à Paris, située sur la place Franz-Liszt dans le, est dédiée à saint Vincent de Paul. Elle domine le quartier construit au sur l'emplacement de l'ancien "enclos Saint-Lazare", où était située la maison saint Lazare, occupée par Saint Vincent de Paul et la Congrégation de la Mission de 1632 à 1793, et où il a vécu et œuvré.


Popis.

Zástupci čeledi jsou keře, byliny a stromky, zřídka i vysoké stromy s jednoduchými vstřícnými listy bez palistů. Odění je složeno z chlupů nejrůznějších typů. Listy mají u většiny zástupců charakteristickou a nápadnou žilnatinu. Od báze listu k vrcholu vede několik obloukovitých hlavních žilek, příčně propojených nápadnými postranními žilkami kolmými na střední žilku. Čepel listů je na okraji celokrajná nebo pilovitá.  Květenství jsou často bohatá, latovitá, složená z vrcholíků nebo svazečků. Zřídka jsou květy jednotlivé. Květy jsou drobné i velké, pravidelné (pouze tyčinky někdy souměrné), oboupohlavné. Kalich i koruna jsou nejčastěji 4 až 5-četné, obvykle na bázi srostlé. Koruna je nejčastěji bílá, růžová, purpurová až modrofialová, výjimečně žlutá nebo oranžová. Tyčinek je 5 až 10, výjimečně více. Konektiv tyčinek (spojidlo mezi prašníky) je často ztlustlý, protažený nebo s nápadným přívěskem. Semeník je svrchní až spodní, srostlý z 1 až 10 plodolistů a se stejným počtem komůrek, s mnoha vajíčky. Čnělka je jediná. Plodem je tobolka nebo bobule.

Rozšíření.

Čeleď melastomovité zahrnuje přes 5000 druhů v asi 188 rodech. Je rozšířena v tropech celého světa. Největší zastoupení je v tropické Americe (asi 3000 druhů). Asi 1000 druhů roste v tropické Asii, 240 v Africe, 225 na Madagaskaru, 50 v Indii a 7 v Austrálii. Největší rod je "Miconia", zahrnující asi 1000 druhů.  Ačkoliv melastomovité rostou na pestré škále tropických stanovišť, nejčastěji to jsou podrostové keře a byliny v horských deštných lesích. Centra největší druhové diverzity jsou v Andách, Guyaně a v pobřežních deštných lesích Brazílie. Naproti tomu centrum morfologické diverzity leží v Indočíně a Malajsii.

Ekologické interakce.

Květy melastomovitých povětšině postrádají nektar a jsou specializovány na opylování včelami sbírajícími pyl. Nitky tyčinek mají často nápadné jasně zbarvené výrůstky různých tvarů, zvyšující jejich atraktivitu pro opylovače. Pouze některé druhy (asi 80 druhů v 11 rodech) mají nektar a jsou opylovány kolibříky, netopýry, hlodavci a vosami.  Nevelké bobule jsou atraktivní pro ptáky, pro některé skupiny tvoří v tropické Americe dokonce hlavní podíl potravy. Semena procházejí trávicím traktem bez poškození. Některé druhy mají velké žluté bobule, vyhledávané vačnatci, opicemi a netopýry. Semena z tobolek jsou šířena nejčastěji větrem nebo jsou rozstřikována kapkami deště.  Na bázi listů některých druhů (rody "Tococa", "Clidemia" aj.) jsou vyvinuty vakovité útvary, které v přírodě obydlují mravenci. Ti rostlinu chrání před škůdci jako jsou housenky, které odnášejí nebo likvidují. V některých případech dokonce vstřikují herbicidní látky do růstových tkání rostlin v blízkém okolí a uvolňují tak prostor hostitelské rostlině. Jiné rody ("Mecranium", "Calycogonium" aj.) mají na spodní straně listů v paždí žilek domatia obývaná roztoči, kteří odstraňují z rostliny houby nebo pronásledují drobné škůdce.

Taxonomie.

Čeleď je tradičně dělena na dvě dobře vyhraněné a monofyletické podčeledi, někdy rozlišované i na úrovni samostatných čeledí:  Nejblíže příbuznými skupinami jsou podle kladogramů APG čeledi "Alzateaceae", "Penaeaceae" a "Crypteroniaceae".

Význam.

Některé druhy mají jedlé bobule, např. jihoamerické "Mouriri crassifolia", "Mouriri acutiflora", "Clidemia hirta", "Clidemia rubra", "Miconia ciliata", "Miconia longifolia" a "Miconia racemosa".  Ačkoliv čeleď obsahuje množství velmi atraktivních druhů, zdaleka všechny nejsou kultivovatelné ve sklenících botanických zahrad. Mnohé druhy vyžadují určité houby v kořenové sféře a také tropický světelný režim. Některé velkokvěté druhy rodu "Tibouchina" jsou v tropech a subtropech pěstovány jako okrasné rostliny. Zavlečené druhy se mohou stát v tropických oblastech invazivními rostlinami, jako např. "Miconia calvescens" na Havaji. Přírodní národy po celém světě získávají z plodů, kůry a listů některých druhů melastomovitých modré barvivo. Barvivo obsažené v bobulích dalo také této čeledi jméno. Ve sklenících botanických zahrad bývá pěstována impozantně kvetoucí "Medinilla magnifica", pocházející z Filipín.

Přehled rodů.

"Acanthella", "Aciotis", "Acisanthera", "Adelobotrys", "Allomaieta", "Alloneuron", "Amphiblemma", "Amphorocalyx", "Anaectocalyx", "Anaheterotis", "Anerincleistus", "Antherotoma", "Appendicularia", "Argyrella", "Arthrostemma", "Aschistanthera", "Astrocalyx", "Astronia", "Astronidium", "Axinaea", "Barthea", "Beccarianthus", "Behuria", "Bellucia", "Bertolonia", "Bisglaziovia", "Blakea", "Blastus", "Boerlagea", "Boyania", "Brachyotum", "Brasilianthus", "Bredia", "Bucquetia", "Cailliella", "Calvoa", "Calycogonium", "Cambessedesia", "Castratella", "Catanthera", "Catocoryne", "Centradenia", "Centradeniastrum", "Centronia", "Chaetolepis", "Chaetostoma", "Chalybea", "Charianthus", "Cincinnobotrys", "Clidemia", "Comolia", "Comoliopsis", "Conostegia", "Creochiton", "Cyphotheca", "Desmoscelis", "Dicellandra", "Dichaetanthera", "Dinophora", "Dionycha", "Dionychastrum", "Diplectria", "Dissochaeta", "Dissotidendron", "Dissotis", "Dolichoura", "Driessenia", "Dupineta", "Eriocnema", "Ernestia", "Feliciadamia", "Fordiophyton", "Fritzschia", "Graffenrieda", "Gravesia", "Guyonia", "Henriettea", "Heteroblemma", "Heterocentron", "Heterotis", "Huberia", "Itatiaia", "Kendrickia", "Kerriothyrsus", "Killipia", "Kirkbridea", "Lavoisiera", "Leandra", "Lijndenia", "Lithobium", "Loricalepis", "Macairea", "Macrocentrum", "Macrolenes", "Maguireanthus", "Maieta", "Mallophyton", "Marcetia", "Mecranium", "Medinilla", "Melastoma", "Melastomastrum", "Memecylon", "Meriania", "Merianthera", "Miconia", "Microlepis", "Microlicia", "Monochaetum", "Monolena", "Mouriri", "Neblinanthera", "Necramium", "Neodriessenia", "Nepsera", "Nerophila", "Ochthephilus", "Ochthocharis", "Opisthocentra", "Osbeckia", "Ossaea", "Oxyspora", "Pachyanthus", "Pachycentria", "Pachyloma", "Phainantha", "Phyllagathis", "Physeterostemon", "Pilocosta", "Plagiopetalum", "Pleiochiton", "Pleroma", "Plethiandra", "Poikilogyne", "Poilannammia", "Poteranthera", "Preussiella", "Pseudodissochaeta", "Pternandra", "Pterogastra", "Pterolepis", "Rhexia", "Rhynchanthera", "Rousseauxia", "Sagraea", "Salpinga", "Sandemania", "Sarcopyramis", "Schwackaea", "Scorpiothyrsus", "Siphanthera", "Sonerila", "Spathandra", "Sporoxeia", "Stanmarkia", "Stenodon", "Stussenia", "Styrophyton", "Svitramia", "Tateanthus", "Tessmannianthus", "Tetrazygia", "Tibouchina", "Tibouchinopsis", "Tigridiopalma", "Tococa", "Trembleya", "Triolena", "Tristemma", "Tryssophyton", "Vietsenia", "Votomita", "Warneckea", "Wurdastom"

Melastomovité ("Melastomataceae") je velká čeleď dvouděložných rostlin z řádu myrtotvaré ("Myrtales"), zahrnující přes 5000 druhů v téměř 190 rodech. Jsou to dřeviny i byliny s jednoduchými vstřícnými listy s charakteristickou žilnatinou. Květy jsou často nápadné, většinou čtyř nebo pětičetné, pravidelné nebo částečně dvoustranně souměrné, oboupohlavné. Spojidlo prašníků bývá charakteristicky různým způsobem modifikováno. Plodem je tobolka nebo bobule Čeleď je rozšířena v tropech celého světa.

La famille des Melastomataceae ou Mélastomatacées regroupe des plantes dicotylédones ; elle comprend plus de espèces réparties en près de 180 genres.


Popis.

Myrtovité jsou keře a stromy se vstřícnými nebo střídavými jednoduchými celokrajnými listy. Borka se často loupe v charakteristických tenkých plátech a šupinách. Listy mají nejčastěji zpeřenou žilnatinu, charakteristickým znakem je přítomnost průsvitných teček na ploše čepele tvořených siličnými žlázkami. Palisty jsou prchavé nebo chybějí.  Květy jsou pravidelné, oboupohlavné, 4 až 5-četné, ve vrcholových nebo úžlabních květenstvích, řidčeji jednotlivé. V květech je přítomna dobře vyvinutá češule. Kališní a korunní lístky jsou volné nebo srostlé, kalich někdy srůstá v kruhovitě nebo nepravidelně pukající číšku. Tyčinek je mnoho. Tyčinky většinou opadávají vcelku spolu s korunou, a to záhy po odkvětu. Semeník je spodní nebo polospodní, srostlý ze 2 až 5 plodolistů, s jedinou čnělkou s hlavatou bliznou. V každém plodolistu je 2 až mnoho vajíček. Plodem je bobule nebo tobolka, vzácně oříšek.

Rozšíření.

Čeleď myrtovité zahrnuje přes 4600 druhů ve 131 rodech. Počet druhů v jednotlivých rodech záleží na taxonomickém pojetí. Jako největší rody jsou uváděny "Eugenia" a "Syzygium" (přes 1000 druhů). Myrtovité jsou rozšířeny v tropech a subtropech celého světa. Centra největší druhové diversity jsou v tropické Americe a v Austrálii. V chladných oblastech severní polokoule není čeleď zastoupena. V Evropě je původní jediný druh, myrta obecná ("Myrtus communis"), rostoucí ve Středomoří.  Myrtovité se vyskytují na nejrůznějších typech pozemních biotopů s výjimkou velmi suchých oblastí.

Ekologické interakce.

Květy myrtovitých bývají vonné a jsou opylovány různým hmyzem, ptáky nebo drobnými savci hledajícími většinou nektar. U mnohých zástupců přebírají funkci koruny nápadné, často pestře zbarvené tyčinky. Semena z dužnatých plodů jsou šířena ptáky a savci vyhledávajícími bobule, zatímco drobná semena z tobolek jsou šířena zpravidla větrem nebo vodou.

Zajímavosti.

Některé druhy australských blahovičníků patří mezi nejvyšší stromy na Zemi. Za nejvyšší druh je považován "Eucalyptus regnans", dorůstají výšky až přes 100 metrů.

Taxonomie.

Myrtovité jsou jasně vymezenou čeledí, naproti tomu pojetí rodů a zařazení velkého počtu druhů je problematické, neustálené a má složitou historii a velké množství synonym. Tradičně byly rody vymezeny morfologií kalichu a charakterem češule, tyto znaky se však ukazují jako dosti pohyblivé a použitelné spíše na druhové než rodové úrovni.  V současné taxonomii je čeleď "Myrtaceae" klasifikována v širším pojetí a je členěna na 2 podčeledi. Podčeleď Psiloxyloideae obsahuje pouze 2 rody ve 2 tribech. Tribus "Heteropyxideae" obsahuje jihoafrický rod "Heteropyxis" se 3 druhy, tribus "Psiloxyleae" zahrnuje jediný druh, "Psiloxylon mauritianum", pocházející z Maskarénských ostrovů. V prvních verzích systému APG (APG I z r. 1998, APG II, 2003) byly oba rody řazeny do samostatných čeledí "Heteropyxidaceae" a "Psiloxylaceae", podobně jako v některých tradičních systémech (např. Dahlgren, Tachtadžjan). V myrtovitých se objevily až v systému APG III z r. 2009.  Podčeleď Myrtoideae zahrnuje drtivou většinu zástupců čeledi. Je dále členěna do systému celkem 15 tribů.  Tradiční členění na podčeledi "Leptospermoideae" a "Myrtoideae" se ukázalo jako nepřirozené. Nejblíže příbuznou větví je čeleď "Vochysiaceae".

Význam.

Celá řada druhů myrtovitých má jedlé plody. Jako ovoce je v tropech pěstována především kvajáva ("Psidium guajava") a fejchoa ("Acca sellowiana"). Lokální význam mají plody mnohých dalších druhů z rodů "Campomanesia", eugenie ("Eugenia"), myrcie ("Myrcia"), myrciarie ("Myrciaria"), psidium ("Psidium"), pocházejících vesměs z tropické Ameriky, a také afrických a asijských druhů rodu hřebíčkovec ("Syzygium").  Známé koření hřebíček jsou sušená nerozvinutá poupata hřebíčkovce vonného ("Syzygium aromaticum"), pocházejícího z Moluckých ostrovů. Ze Střední Ameriky pochází pimentovník pravý ("Pimenta dioica"), poskytující nové koření. Z různých druhů myrtovitých jsou získávány silice používané při výrobě parfémů a jako antiseptikum, např. z některých druhů blahovičníku, z australské korymbie "Corymbia citriodora" a jihoamerického pimentovníku "Pimenta racemosa". Z australského druhu kajeput střídavolistý ("Melaleuca alternifolia") je získáván tzv. tea tree olej, používaný mj. jako účinné antiseptikum.  Blahovičníky ("Eucalyptus") rychle rostou a patří mezi komerčně významné dřeviny. Jsou pěstovány v klimaticky příhodných oblastech celého světa. Kůra některých druhů blahovičníků je velmi bohatá na třísloviny, např. australský "Eucalyptus astringens" jich obsahuje až 50%. Novozélandský železnec ztepilý ("Metrosideros excelsa") je znám jako 'železné dřevo'.  Mnohé druhy zejména z rodů blahovičník ("Eucalyptus"), kajeput ("Melaleuca"), štětkovec ("Callistemon"), balmín ("Leptospermum") a "Rhodomyrtus" jsou pěstovány v teplých krajích jako okrasné dřeviny. Myrta obecná ("Myrtus communis") je občas pěstována jako pokojová nebo hrnková rostlina.

Přehled rodů.

"Acca", "Accara", "Actinodium", "Agonis", "Algrizea", "Allosyncarpia", "Aluta", "Amomyrtella", "Amomyrtus", "Angophora", "Archirhodomyrtus", "Arillastrum", "Astartea", "Asteromyrtus", "Astus", "Austromyrtus", "Babingtonia", "Backhousia", "Baeckea", "Balaustion", "Barongia", "Basisperma", "Blepharocalyx", "Callistemon", "Calycolpus", "Calycorectes", "Calyptranthes", "Calyptrogenia", "Calytrix", "Campomanesia", "Chamaelaucium", "Chamguava", "Cheyniana", "Cloezia", "Corymbia", "Corynanthera", "Curitiba", "Darwinia", "Decaspermum", "Enekbatus", "Ericomyrtus", "Eucalyptopsis", "Eucalyptus", "Eugenia", "Euryomyrtus", "Gossia", "Harmogia", "Heteropyxis", "Homalocalyx", "Homalospermum", "Homoranthus", "Hottea", "Hypocalymma", "Hysterobaeckea", "Kanakomyrtus", "Kania", "Kardomia", "Kjellbergiodendron", "Kunzea", "Legrandia", "Lenwebbia", "Leptospermum", "Lindsayomyrtus", "Lithomyrtus", "Lophomyrtus", "Lophostemon", "Luma", "Lysicarpus", "Malleostemon", "Marlierea", "Melaleuca", "Meteoromyrtus", "Metrosideros", "Micromyrtus", "Mitranthes", "Mitrantia", "Mosiera", "Myrceugenia", "Myrcia", "Myrcianthes", "Myrciaria", "Myrrhinium", "Myrtastrum", "Myrtella", "Myrteola", "Myrtus", "Neofabricia", "Neomitranthes", "Neomyrtus", "Ochrosperma", "Octamyrtus", "Osbornia", "Oxymyrrhine", "Pericalymma", "Pileanthus", "Pilidiostigma", "Pimenta", "Pleurocalyptus", "Plinia", "Pseudanamomis", "Psidium", "Psiloxylon", "Purpureostemon", "Rhodamnia", "Rhodomyrtus", "Rinzia", "Ristantia", "Sannantha", "Scholtzia", "Seorsus", "Siphoneugena", "Sphaerantia", "Stenostegia", "Stereocaryum", "Stockwellia", "Syncarpia", "Syzygium", "Taxandria", "Tepualia", "Thaleropia", "Thryptomene", "Triplarina", "Tristania", "Tristaniopsis", "Ugni", "Uromyrtus", "Verticordia", "Welchiodendron", "Whiteodendron", "Xanthomyrtus", "Xanthostemon"

Myrtovité ("Myrtaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu myrtotvaré ("Myrtales"). Je to velká čeleď, zahrnující přes 4600 druhů ve 131 rodech. Myrtovité jsou dřeviny s jednoduchými celokrajnými listy. Květy mají pravidelné, čtyřčetné nebo pětičetné, se spodním semeníkem a často s množstvím nápadných tyčinek. Čeleď je rozšířena v tropech a subtropech celého světa, nejvíc druhů roste v tropické Americe a Austrálii. V Evropě roste jediný zástupce, středomořská myrta obecná. Mezi myrtovité patří některé užitkové rostliny poskytující ovoce (kvajáva, fejchoa), koření (hřebíček, nové koření) nebo vonné silice (tea tree, eukalypty).

La famille des Myrtacées, Myrtaceae Juss., regroupe des plantes dicotylédones ; elle comprend environ trois mille espèces d'arbres et d'arbustes, appartenant à 23 à 134 genres selon les classifications. Ce sont souvent des producteurs d'huiles aromatiques. On les rencontre dans des zones tempérées, sub-tropicales à tropicales, mais ils poussent principalement en Australie et en Amérique tropicale.


Historie.

Je pravděpodobné, že školáci byli na počátku vyučováni mnichy, přesto je škola od roku 1179 veřejnou (tj. k dispozici pro veřejnost, studium na vlastní náklady). Rozhodl tak dekret papeže Alexandra III, kterým projevil žádost k benediktinům z opatství ve Westminsteru, aby založili charitativní školu pro místní chlapce. Části budovy školy sahají až do 11. století.  Toto uspořádání se změnilo v roce 1540, když Henry VIII nařídil rozpuštění klášterů v Anglii, ale zajistil zachování škol královskou listinou. Vysoká škola svatého Petra byla zachována se čtyřiceti "královskými učenci", financovanými z královské pokladny. Během krátké vlády Marie I. bylo opatství znovu obnoveno jako římský katolický klášter. Škola má několik budov, které byly původně obydleny mnichy.  Camden byl první mezinárodně známý ředitel školy, ale Dr. Busby založil pověst školy na několik dalších stovek let, díky svému klasickému způsobu učení a "nemilosrdné" disciplíně. Busby se veřejně modlil pro bezpečnost koruny, také právě v den popravy Karla I. Zamkl chlapce vevnitř, aby jim zabránil jít se dívat na popravu. Bez ohledu na politiky, bil beze strachu monarchistické a puritánské chlapce. Busby se také podílel na pohřebním průvodu Olivera Cromwella v 1658, když se Robertu Uvedaleovi, žáku z Westminsteru, podařilo chytnout královský štítek se jménem, zavěšený na rakvi (štítek byl darován škole jeho rodinou o 200 let později). Busby zůstal v úřadu po celou dobu občanské války a Commonwealthu, kdy byla škola řízena parlamentními komisaři.  V roce 1679 na škole skupina učenců zabila rychtáře, údajně na obranu opatství. Dr. Busby dostal pro své učence královskou milost od Charlesa II, a dodal, že náklady uhradí ze školní pokladny.  Během 16. století se ve škole vzdělávali spisovatelé jako například Ben Jonson a Richard Hakluyt, v 17. století básník John Dryden, filosof John Locke, vědec Robert Hooke, skladatel Henry Purcell a architekt Christopher Wren, a v 18. století filosof Jeremy Bentham a několik ministrů a dalších státníků, studovali zde politici všech stran a mnoho umělců.  Až do 19. století se vzdělávací program skládal z latiny, řečtiny, arabštiny a hebrejštiny. Westminsterští chlapci nebyli kontrolováni mimo vyučování a ve městě, ale blízkost školy k paláci Westminster zaručovala, že politici si byli dobře vědomi chování chlapců. Po zveřejnění školského zákona (1868) v reakci na Clarendonské zprávy ohledně finančních a jiných nekalých praktik na devíti předních veřejných školách, se škola začala blížit její moderní formě. Na rozdíl od ostatních veřejných škol se Westminster nepřizpůsobil většině širších změn, spojených s Viktoriánským étosem Thomase Arnolda, jako byl například větší důraz na týmovou práci než na rozvoj individuálního ducha, škola si udržela většinu svých dřívějších hodnot. Navzdory mnoha tlakům, včetně evakuace a ničení školní střechy během Blitz, se škola také odmítla vystěhovat z centra Londýna spolu s dalšími významnými školami jako Charterhouse a St.Paul‘s, a zůstala na svém původním místě, nacházejícím se v blízkosti centra církve a státu.  Westminsterská „nižší“ škola vznikla v roce 1943, jako přípravná, každodenní škola pro žáky ve věku od 8 do 13 (dnes 7 až 13). „Nižší“ škola se poté přestěhovala na Vincent Square. Aktuální ředitelkou je paní Elizabeth Hill. V roce 1967 byla přijata na „vyšší“ školu první studentka ženského pohlaví. Od roku 1973 jsou dívky běžně přijímány. V roce 1981 byla vytvořena samostatná kolej pro dívky.  V roce 2005 byla škola hodnocena podle The Times jako jedna z padesáti nejlepších soukromých škol. V roce 2007 škola kladně reagovala na výzvu, aby se stala sponzorem Pimlico School, která měla být přestavěna na akademii. Městská rada ve Westminsteru však zvolila za sponzora Johna Nashe, podnikatele, který vlastní neziskovou skupinu škol Alpha-Plus.  V roce 2010 škola spolu s Westminsterským opatstvím hostila akci na oslavu 450. výročí udělení instituce královské listiny. Královna Elizabeth II byla hostem a při této příležitosti představila sochu své jmenovkyně na dvoře děkana. Socha zakladatelky školy byla vytvořena sochaři ze Starého Westminster Matthew.

Lokalizace.

Škola se nachází v zděném areálu bývalého kláštera ve Westminsterském opatství. Její hlavní budovy obklopují soukromé “Malé náměstí děkana“(známé jako „Yard"). Tam se mimo Yardu nachází také sídlo Anglikánské církve. Dále některé koleje, společenská místnost a College Hall.  Školní zahrada, na východ od Malého náměstí děkana, je považována za nejstarší zahradu v Anglii, je o ní pečováno více než tisíc let. Hned za ní se tyčí Victoria Tower, patřící Parlamentu. Královnini učenci mají zvláštní právo vstupu do poslanecké sněmovny. Na sever od zahrady stojí tmavý klášter, který vede přímo do opatství a slouží jako školní kaple.  Školní hřiště jsou půl míle daleko, na Vincent Square, která nechal děkan Vincent vytvořit pro školu. Loděnice teď stojí na cestě ze školy k Putney, kde se také používá na Oxfordské a Cambridgeské lodní trasy.

Přestup na univerzity.

Podle zprávy Sutton Trust, má Westminster School nejvyšší průměrnou míru přijetí na Oxford a Cambridge v období od roku 2002 až do roku 2007 mezi všemi školami, až 49,9%. V roce 2005 se 77 studentů z Westminster School dostalo na Oxbridge. Také má 85,6% úspěšnost přijetí na (podle Sutton Trust) 13 nejlepších univerzit, zveřejnil výzkum ve Velké Británii.

Westminsterské pojmenování.

Westminster School má neobvyklý systém pro pojmenování školních roků, což může zmást ty, kteří nejsou obeznámeni se školním systémem.  Lower a Upper Shell jsou pojmenovány podle tvaru výklenku podobného mušli. První funkční období akademického roku, od září do prosince, je známé jako Play Term. Druhý termín, od ledna do Velikonoc, se nazývá Lent Term. Třetí termín akademického roku, od dubna do července, je Election Term. To je termín, ve kterém jsou voleni noví učenci namísto těch, kteří byli přijati na vysoké školy.

Domy.

Škola je rozdělena do 11 domů, z nichž některé jsou "denními domy" (přijímají jen „denní studenty“). Domy jsou pojmenovány podle lidí, kteří mají k budově nebo ke škole nějaký vztah - především bývalí studenti Westminster School, ale můžou být pojmenovány také po ředitelích. Grant’s je nejstarší budova, a to nejen ve Westminsteru, ale v jakékoli veřejné škole.  Domy jsou zaměřeny na sociální a sportovní aktivity, stejně také jako ubytování pro studenty. Většina domů je pohlavně smíšená a všechny domy přijímají dívky. Pouze Busby‘s, Liddell‘s a Purcella‘s zajišťují internátní ubytování jen pro dívky.  Každý dům má specifické barvy, které se nosí na kravatách, určených pro různé příležitosti, a zároveň jakožto reprezentace domu. Existují také růžově pruhované kravaty, udělované při úspěchu dosaženém při reprezentaci celé školy. Množství růžové barvy se odvíjí od velikosti úspěchu.

Sport.

Studenti Westminster School bývají často úspěšní v mezinárodních soutěžích (např. ve veslování). Westminster School Boat Club je jedním z nejstarších veslařských klubů na světě, který se nachází na řece Temži. The Oxford University Boat Club využívá Westminsterského „lodního domu“ v Putney na Oxfordský a Cambridgeský lodní závod na Temži. Loděnice byla přestavěna v roce 1997, a vyhrála konstrukční Wandsworth ocenění v roce 1999. Školní barva je růžová. Westminsterští veslaři závodili s Eton College za právo nosit růžovou. Vypráví se, že jeden rok při Eton-Westminster veslařských závodech, dorazily obě posádky v růžových uniformách, růžová byla v té době v módě. Posádka Eton College koupila světle modrou stuhu (která se později stala standardní barvou Eton College), aby se od druhé posádky odlišila, ale posádka Westminster School vyhrála závod a právo nosit růžovou na neomezenou dobu. Jediný problém nastává, když závodí Westminster School s Abingdon School, která také nosí růžovou.  Škola má hlavní sportovní hřiště nedaleko na Vincent Square, jsou však omezena na fotbal a kriket (v hlavní oblasti) a tenis a nohejbal na kurtech. Nejsou dostatečně velká, aby všichni studenti dělali tyto sporty současně v jednu chvíli (fotbalová hřiště jsou na léto předělaná na kriketová hřiště). Proto škola najímá a vlastní další sportovní areály v blízkosti školy. Mezi ně patří také nejstarší vodácký klub na světě, hřiště AstroTurf v Battersea a šermířské centrum. Westminster hrál poprvé kriketový zápase proti Charterhouse School v roce 1794 a od roku 1796 hraje kriket proti Eton College.

Westminster School Royal College svatého Petra ve Westminsteru, známá jako Westminster School, je jedna z významných britských nezávislých škol s nejvyšší mírou přijetí na Oxford a Cambridge v porovnání s jakoukoliv jinou střední školou v Británii. Stojí v areálu Westminsterského opatství v centru Londýna, její historie sahá až do 11. století. Mezi pozoruhodné absolventy školy patří Ben Jonson, Robert Hooke, Christopher Wren, John Locke, Jeremy Bentham, Edward Gibbon, Henry Mayhew, A.A. Milne, Tony Benn a sedm premiérů.

Le Royal College of St. Peter at Westminster (plus connu sous le nom de Westminster School) est l'une des plus fameuses "public schools" britanniques pour garçons (école privée). Elle se situe à proximité de l'abbaye de Westminster au centre de Londres, son histoire remonte au-delà du. Son directeur depuis 2014 est Patrick Derham, elle compte actuellement et filles, dont le tiers est pensionnaire. Les garçons y sont admis dès l'âge de, les filles seulement à partir de.


Kariéra.

V roce 1991 se stala v Soluni juniorskou mistryní Evropy v sedmiboji. O rok později získala zlatou medaili také na juniorskou mistryní světa v jihokorejském Soulu.  Jeden ze svých největších úspěchů zaznamenala v roce 1996 na letních olympijských hrách v Atlantě, kde vybojovala stříbrnou medaili. K celkovému umístění na stupni vítězů ji dopomohly vítězství ve čtvrté (běh na 200 m) a páté disciplíně (skok daleký) a třetí místo ve vrhu koulí. Dohromady získala 6 563 bodů, čímž si vytvořila osobní rekord, který si již později nevylepšila.  Nejblíže se k osobnímu maximu dostala na MS v atletice 2001 v Edmontonu, kde získala stříbrnou medaili (6 539 bodů). Hranici 6 500 bodů překonala také na letních olympijských hrách v Sydney v roce 2000 a na světovém šampionátu v Paříži v roce 2003, kde shodně získala bronzové medaile. Dva bronzy vybojovala rovněž na evropských šampionátech. V Budapešti v roce 1998 a o čtyři roky později na ME v atletice v Mnichově.  V roce 2004 reprezentovala také na letní olympiádě v Athénách, kde však po prvních dvou disciplínách ze sedmiboje odstoupila.

Halové MS 2001.

V roce 2001 se stala v Lisabonu halovou mistryní světa v pětiboji (60 m přek. – 8,25 s, skok do výšky – 1,80 m, vrh koulí – 16,31 m, skok daleký – 6,69 m, běh na 800 m – 2:23,20). V závodě si vytvořila nový osobní rekord 4 850 bodů, čímž tehdy vytvořila třetí nejlepší výkon všech dob. Výše tenkrát byly jen Rusky Světlana Moskalecová (4 866 bodů) a Irina Bělovová (4 991 bodů). Její bodový součet mohl být tehdy mnohem větší. Závěrečnou osmistovku zaběhla v čase 2:23,20 (osobní maximum), za což získala 781 bodů. V roce 2012 překonala Ukrajinka Natalija Dobrynská na halovém MS jako první vícebojařka hranici pěti tisíc bodů, když v Istanbulu nasbírala celkově 5 013 bodů. Za závěrečný běh na 800 metrů získala 948 bodů (2:11,15). Kdyby stejný čas zaběhla Sazanovičová v Portugalsku, světový rekord v pětiboji by držela výkonem 5 017 bodů ona.

Natalja Vjačeslovna Sazanovičová (; * 15. srpna 1973, Baranavičy, Brestská oblast) je bývalá běloruská atletka, jejíž specializací byl sedmiboj a halový pětiboj.

Natallia Sazanovich, en biélorusse Наталля Сазановіч, née le à Baranavitchy, est une athlète biélorusse. Spécialiste de l'heptathlon, elle a remporté deux médailles olympiques et réussi sa meilleure performance personnelle de points aux Jeux olympiques d'été de 1996. Elle a également été championne du monde en salle en 2001. Elle a participé aux Jeux olympiques d'été de 2004 mais s'est retirée après deux épreuves.


Definice standardu.

RS-422 je běžně používaná zkratka pro standard americké organizace ANSI – ANSI/TIA/EIA-422-B Electrical Characteristics of Balanced Voltage Differential Interface Circuits a jeho mezinárodního ekvivalentu ITU-T Recommendation T-REC-V.11, také známého jako X.27. Tyto technické standardy blíže určují elektrické vlastnosti obvodu s digitálním rozhraním a symetrickým napětím. RS-422 zajišťuje přenos dat pomocí jednosměrného diferenciálního přenosu s terminovanými nebo neterminovanými dvoubodovými spoji. Na rozdíl od EIA-485 (která využívá vícebodové spoje), EIA-422/V.11 neumožňuje funkci více vysílačů zároveň, pouze zapojení více přijímačů.  Revize B byla publikována v květnu 1994 a obnovena asociací TIA (Telecommunications Industry Association) v roce 2005.

Vlastnosti.

Rozhraní RS-422 má několik klíčových výhod, mezi které patří diferenciální přijímač a vysílač, dále pak datová propustnost až 10 MBd (megabaud) při délce kabelu 12 metrů. Samotná specifikace neurčuje horní hranici datové propustnosti, pouze udává, jak rychlost přenosu signálu klesá s délkou kabelu. Maximální rychlost je však 10 Mbit/s.  EIA-422 udává pouze elektrické charakteristiky pro jeden symetrický signál, rozmístění pinů a protokoly jsou definovány v jiných specifikacích. Mechanická připojení k tomuto rozhraní jsou specifikována v EIA-530 (konektor DB-25) a EIA-449 (konektor DC-37), ale existují i zařízení, která mají 4 pinovou šroubovací svorkovnici (pouze vysílací a přijímací pár vodičů). Maximální délka kabelu je 1500 metrů. Maximální datová propustnost je 10 Mbit/s na 12 metrů, resp. 100 kbit/s na 1200 m. Pomocí EIA-422 nelze implementovat sítě s vícebodovými spoji, tak jako s EIA-485, avšak k jednomu vysílači může být připojeno až deset přijímačů.  Nejčastěji se EIA-422 používá pro prodloužení dosahu linky RS-232. Systémy pro automatizaci vysílání a postprodukční zařízení používají RS-422A ke vzdálenému ovládání přehrávačů a rekordérů umístěných v přístrojových místnostech.  Na platformě Macintosh se rovněž hojně používala varianta RS-422 kompatibilní s RS-232, využívající konektor mini-DIN-8, dokud ji v roce 1998 na iMacu nenahradilo rozhraní USB.  EIA-422 může spolupracovat s rozhraními navrženými pro standard MIL-STD-188-114B, avšak tato rozhraní nejsou identická. EIA-422 sice používá jmenovité napětí od 0V do +5V, zatímco MIL-STD-188-114B používá symetrický signál okolo 0V, avšak tolerance různých úrovní napětí umožňuje oběma zařízením spolupracovat. Je však třeba použít zakončovací odpor (terminátor).  Podobnou specifikací je EIA-423, avšak pro nesymetrické spojení (RS-423).  U RS-422 se nejčastěji používá kabel sestávající ze dvou párů kroucené dvojlinky, z nichž každý je stíněný, a z nulového vodiče. Přestože se dvoupárový kabel často používá v praxi, standard RS-422 definuje pouze jeden pár a nepřiřazuje mu žádnou funkci. Jakákoliv hotová instalace kabelů (např. s konektory) by měla být označena specifikací, definující významy signálů a mechanické dispozice konektoru, jako třeba RS-449.

RS-422 je standard sériové komunikace určující elektrické vlastnosti digitálních obvodů. Díky využití rozdílu potenciálů mezi vodiči (diferenciální signál) je možné přenášet data rychlostí až 10 milionů bitů za sekundu a délka kabelu může dosahovat až 1500 metrů. Systémy mohou být propojeny buď přímo přes RS-422, nebo za pomoci RS-422 převodníku připojeny k zařízení s RS-232 rozhraním. Standard RS-422 definuje pouze úrovně signálů, ostatní vlastnosti sériového rozhraní určují jiné standardy.

EIA-422, appelé communément RS-422, est un standard technique qui spécifie les caractéristiques électriques d'un circuit de transmission numérique. RS-422 est la forme courte communément utilisée pour le nom officiel de l'American National Standards Institute "ANSI/TIA/EIA-422-B Electrical Characteristics of Balanced Voltage Differential Interface Circuits", et sa forme internationale "ITU-T Recommendation T-REC-V.11", connue aussi sous le nom « X.27 ». La révision B, publiée en 1994, a été confirmée en 2005.


Výskyt.

Tato hvězdnice se vyskytuje téměř v celé Evropě, severní hranice probíhá jihem Skandinávie a Britských ostrovů. Dále její areál pokračuje do evropské části Ruska, Malé Asie, na Kavkaz a také se objevuje na severozápadě Afriky. Vyrůstá ve stepních oblastech, na teplých výslunných pastvinách a vápencových skalách, vyžaduje zásaditou vysychavou půdu a dostatek slunečního svitu.  V České republice je rozšířena ve středních a východních Čechách a na jižní Moravě, téměř výhradně v oblasti termofytika. Vyrůstá nejčastěji v nížinách, v pahorkatinách ji spatříme jen zřídka. Je součásti teplomilné vegetace společenstev svazů "Bromion erecti", "Festucion valesiaceae" a teplomilných křovin svazu "Geranion sanguinei".

Popis.

Vytrvalá trsnatá rostlina s lodyhou obvykle přímou, někdy krátce vystoupavou, vyrůstající z krátkého dřevnatějícího oddenku. Tuhá lodyha, teprve v horní části se větvící, dorůstá do výšky 10 až 50 cm a je hustě olistěná střídavě postavenými listy. Ty jsou přisedlé, čárkovitě kopinaté, celokrajné, z obou stran lysé, po okraji drsné a mají zřetelnou střední žilku. Bývají dlouhé 3 až 4 cm a široké jen 1 až 2 mm, v době kvetení listy od spodu postupně usychají. Rostlina má obnovovací pupeny u země (hemikryptofyt).  Květenství, sestavené do chocholičnaté laty, se skládá z četných úborů velkých asi 1,5 cm které mají zelené zákrovní listeny. Žluté květy úborů mají pěticípou korunu a jsou trubkovité, jen vzácně se vyskytující jazykovité jsou bílé nebo nafialovělé. Vykvétá až v druhé polovině léta, v srpnu a září. Plodem jsou podlouhlé, smáčknuté chlupaté nažky s pérovitým chmýrem jen o málo delším než jsou samy.

Ohrožení.

Hvězdnice zlatovlásek je v České republice klasifikována jako rostlina sice s pomalým, přesto trvalým ústupem. Je proto vyhláškou MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb. a "Černým a červeným seznamem cévnatých rostlin České republiky z roku 2000" prohlášena za ohrožený druh.

Použití.

Pro své výrazně žluté, pozdně rozkvétající květy a nenáročnost při pěstování se hvězdnice zlatovlásek vysazuje do ozdobných skalek a sušších záhonů s trvalkami na slunných stanovištích. Okrasná zahradnictví tuto chráněnou rostlinu množí řízkováním ze zahradnických kultur, v malém množství ji lze také rozmnožit dělením trsů v předjaří.

Odkazy.

Externí odkazy.

Hvězdnice zlatovlásek ("Aster linosyris") je vzhledově poměrně odlišný druh rodu hvězdnice, o problémech s jeho taxonomickým zařazením svědčí i počet synonym kterými je mnohde dosud nazýván.

L'Aster à feuilles d'Osyris ou Linosyris à feuilles de Lin ("Galatella linosyris") est une espèce de plantes de la famille des Astéracées.


Convention de Rome du 19 juin 1980 sur la loi applicable aux obligations contractuelles

Působnost úmluvy.

Úmluva se použije před soudy smluvních států, pokud zde neplatí nařízení Řím I, na smluvní závazkové vztahy podle občanského, obchodního a pracovního práva, které mají vztah k více státům (nevztahuje se např. na věci osobního stavu, věci rodinné a další věci) bez ohledu na to, jestli je právo určené na jeho základě právem některého z členských států nebo ne. Platí od 1. 4. 1991, pro Českou republiku od 1. 7. 2006 (do 16. 12. 2009).

Pravidla pro určení rozhodného práva.

Smlouva se s dalšími výjimkami řídí právem, které si strany zvolí. Lze zvolit právo rozhodné pro celou smlouvu nebo její část a tuto volbu je možno později změnit (pokud se nedotkne formální platnosti smlouvy nebo nepříznivě neovlivní práva třetích osob). Takto se však nelze vyhnout ustanovením právního řádu země, kde se nachází ostatní prvky pro situaci významné, od nichž se nelze smluvně odchýlit.  Jestliže si strany právo nezvolí, řídí se vztah obecně právem země, s níž nejúžeji souvisí. To je obvykle stát, kde má obvyklé bydliště strana poskytující plnění ze smlouvy (např. prodávající, poskytovatel služeb apod.). Zvláštní pravidlo platí pro věcná práva k nemovitostem a přepravní smlouvy. Jestliže má smlouva užší spojení s jinou zemí, řídí se právem této jiné země.  Úmluva se nedotýká použití imperativních ustanovení, tj. ustanovení, jejichž dodržování je pro stát při ochraně jeho veřejných zájmů zásadní do té míry, že se uplatní na jakoukoliv situaci, která spadá do jeho působnosti.  Zvláštní pravidla platí pro smlouvy se slabší stranou (spotřebitelské a individuální pracovní smlouvy).

Spotřebitelské smlouvy.

Jako spotřebitelská smlouva je zde chápána taková, kde obchodník provozuje svou činnost v zemi spotřebitele nebo se jeho činnost na tuto zem zaměřuje (s dalšími výjimkami). Smlouva se řídí právem místa, kde má spotřebitel obvyklé bydliště. Strany si mohou právo zvolit, ale spotřebitel nesmí být zbaven ochrany, kterou mu poskytuje právní řád jeho obvyklého bydliště.

Individuální pracovní smlouvy.

Strany si mohou právo zvolit, zaměstnanec však nesmí být zbaven ochrany, kterou mu poskytuje právní řád, který by se jinak uplatnil. Pokud si strany právo nezvolí, řídí se smlouva právem země, v níž zaměstnanec obvykle vykonává práci. Pokud toto nelze určit, právem místa, kde se nachází provozovna, jež jej zaměstnala. Může se též uplatnit princip užšího spojení.

Římská úmluva (Římská úmluva o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, otevřená k podpisu v Římě dne 19. června 1980) je mezinárodní smlouvou mezi členskými státy Evropských společenství, která určuje rozhodné právo pro smluvní závazkové vztahy s mezinárodním prvkem. Byla podepsána v roce 1980 a vstoupila v platnost 1. 4. 1991. Obsahově na ni v současnosti navazuje Nařízení Řím I z roku 2008. To se ve státech EU (s výjimkou Dánska) použije od 17. 12. 2009 namísto úmluvy.

La convention de Rome du sur la loi applicable aux obligations contractuelles est une convention internationale signée dans le cadre de la Communauté économique européenne, qui a pour but de déterminer la loi applicable aux contrats dans le cadre communautaire.


Vzdělání.

Narodil se ve vesnici Adva v egyptském guvernorátu Šarkíja. Studoval na Káhirské univerzitě, kde v letech 1975 a 1978 obdržel bakalářský respektive magisterský titul v oboru inženýrství. Ve studiích následně pokračoval ve Spojených státech, kde v roce 1982 obdržel na Univerzitě Jižní Kalifornie titul Ph.D. (rovněž v oboru inženýrství). Po ukončení studií zůstal na univerzitě a pracoval zde až do roku 1985 jako odborný asistent. V roce 1985 se vrátil do Egypta, kde se stal učitelem na univerzitě v Zagazigu. Se svojí ženou Nadžlou Mahmúdovou se oženil v roce 1979. Mají spolu pět dětí, přičemž dvě z nich se narodily v Kalifornii a mají americké občanství.

Politická kariéra.

V letech 2000 až 2005 byl členem egyptského parlamentu, do kterého byl zvolen jako nezávislý, neboť straně Muslimského bratrstva nebylo za vlády prezidenta Husního Mubáraka dovoleno kandidovat. Členem Muslimského bratrstva byl až do roku 2011, kdy přestoupil do nově vzniklé strany „Strana svobody a spravedlnosti“, kterou založilo právě Muslimské bratrstvo a jeho si zvolilo za prvního předsedu této strany. Poté, co byl v roce 2012 jejich kandidát na funkci prezidenta Chairat El-Šáter vyloučen z prezidentských voleb, se on sám (dříve byl nominován jako záložní kandidát) stal novým kandidátem Strany svobody a spravedlnosti na funkci prezidenta Egyptské republiky.

Prezidentské volby 2012.

V prvním kole prezidentských voleb, které se konaly od 23. do 24. května 2012, získal Mursí 24,78% všech hlasů a skončil tak na prvním místě s těsným náskokem před Ahmadem Šafíkem (23,66%), bývalým Mubárakovým premiérem. Ve druhém kole, které proběhlo 16. a 17. června, se mezi sebou utkali pouze tito dva kandidáti. Poté, co bylo sečteno 99% hlasů, oznámilo Muslimské bratrstvo, že Mursí obdržel 13,2 mil. (51,8%) hlasů, naproti tomu Šafík 12,3 mil. hlasů. 24. června 2012 bylo oznámeno, že vyhrál se ziskem 51,7% hlasů.

Prezident.

Mursí složil 30. června 2012 prezidentskou přísahu a stal se prvním demokraticky zvoleným prezidentem Egypta. V pozici prezidenta nahradil Husního Mubáraka, který rezignoval na svůj post 11. února 2011.  V létě 2013 však Egypt zachvátily protesty proti Mursímu. Dne 1. července jej opozice vyzvala k odstoupení, jinak pohrozila kampaní občanské neposlušnosti. Ultimátum o den později vypršelo, Mursí neodstoupil. Odmítl i druhé ultimátum rovněž z 1. července, v němž armáda vyzvala politiky, aby se do 3. července rámcově dohodli na uspořádání země a vyšli vstříc „požadavkům lidu“. Po vypršení ultimáta armáda Mursího svrhla, pozastavila platnost ústavy a vyhlásila úmysl prosadit brzké uspořádání předčasných voleb. Prezidentský úřad po Mursím na přechodnou dobu převzal předseda Ústavního soudu Adlí Mansúr.

Po převratu.

Mursí byl zbaven moci a držen armádou na neznámém místě v izolaci. Dne 26. července 2013 na něj egyptská prokuratura uvalila dva týdny vazby a obvinila jej ze spiknutí s Hamásem a podílu na únosech a vraždách vojáků a vězňů. Dne 4. listopadu 2013 byl v Káhiře zahájen soudní proces, v němž byl obžalován z podněcování k násilí a zabíjení demonstrantů při protestech v prosinci 2012. Mursí soud neuznával, hájil se sám a považoval se stále za legitimní hlavou státu. Souzen byl spolu se 14 členy vedení hnutí Muslimské bratrstvo. Dne 16. května 2015 byl odsouzen k trestu smrti. Posléze byl 18. června 2016 bývalý egyptský prezident Muhammad Mursí odsouzen k doživotnímu odnětí svobody za špionáž pro Katar.  Zemřel 17. června 2019 během soudního slyšení.

Muhammad Muhammad Mursí Issa Al-Aját,, (20. srpna 1951, Adva – 17. června 2019, Káhira) byl egyptský politik a materiálový inženýr. Byl pátým prezidentem Egypta, úřad zastával od 30. června 2012 do 3. července 2013, kdy byl svržen vojenským převratem.

Mohamed Morsi (), de son nom complet Mohamed Mohamed Morsi Issa al-Ayyat (, transcrit traditionnellement "Muḥammad Muḥammad Mursī ‘Īsá al-‘Ayyāṭ" par les arabisants), né le à Ach-Charqiya et mort le au Caire, est un homme d'État égyptien, président de la République du au.


Střední obránce.

Úlohou středního obránce (v anglickém termínu „centre-back“, zkratka CB) je nedovolit hráčům soupeře (nejčastěji fotbalovým útočníkům) vstřelit gól. Musí dostat míč pryč z vlastního pokutového území. Jak vyplývá z názvu, tito hráči operují ve středu obranné formace a úzce spolupracují s krajními obránci.  Pozice se dříve kryla se středním záložníkem („centre-half“), na počátku dvacátého století se nejčastěji praktikoval systém 2-3-5, přičemž před dvěma obránci („full-backs“) fungovala trojice záložníků („half-backs“). Postupem času hráč operující uprostřed této trojice přijal na hřišti více defenzivní roli. Levý a pravý hráč z této trojice se nazýval pojmem „left-half“, respektive „right-half“.  V moderním pojetí praktikuje většina týmů hru se dvěma středními obránci operujícími před vlastním brankářem. Dvě nejdůležitější strategie pro střední obránce jsou:  Střední obránci musí dobře číst hru, předvídat nahrávky soupeře a rovněž být dobrými hlavičkáři.  Jedním z nejlepších středních obránců byl dlouhou dobu např. Alessandro Nesta (Itálie), mezi další patří např. Carles Puyol (Španělsko – univerzál, jenž dokáže zahrát i na kraji obrany) nebo John Terry (Anglie), Rio Ferdinand (Anglie) atd.

Krajní obránce.

Krajní obránce (anglicky „full-back“ nebo „side-back“) je buď levý (anglicky „left-back“, zkratka LB) nebo pravý (anglicky „right-back“, zkratka RB) hráč v obranné formaci. Často operuje u postranní čáry na vlastní polovině hřiště. Moderní krajní obránce přibírá více útočných úloh a stává se tak ofenzivním obráncem.  Tradiční krajní obránce byl v Anglii typem mohutného hráče, který používal i jisté formy bránění, které jsou dnes za hranicí přípustnosti (např. záměrně okopával soupeře aj.). Tyto praktiky byly v Anglii legální až do 60. let 20. století, kdy se fotbal stal univerzálním celosvětovým sportem. Jinde než na Britských ostrovech se takové praktiky účelově nepoužívaly.  Hlavním úkolem krajního obránce je zachytávat útoky soupeře po křídlech a nedovolit mu posílat centry do vlastního pokutového území, kde by mohly ohrozit branku. Musí být v dobré součinnosti se středními obránci (např. po odvrácení centrovaného míče společně vytahují obranu dále od vlastního brankáře, při finální nahrávce protivníka se snaží vystavit útočníka do „ofsajdové pasti“, atd.)  Kvalitní krajní obránci současnosti jsou např. Daniel Alves (Brazílie, spadá i do kategorie ofenzivní obránce), Philipp Lahm (Německo), aj.

Stoper (libero).

Roli stopera (anglický termín je „sweeper“, zkratka SW) často přebírá střední obránce, nicméně ve své specializovanější podobě je to hráč, který operuje jako poslední z týmu před vlastním brankářem a „zametá“ do bezpečí míč, který se dostal za obranu. Má poněkud volnější pole působnosti než ostatní obránci, za nimiž se pohybuje a jejichž koordinaci diriguje. Z tohoto důvodu bývá označován někdy termínem „libero“, jenž byl přejat z italského slova znamenající volný, svobodný. I když stoper může zakládat protiútoky (což vyžaduje lepší kontrolu míče a rozehrávku než u klasického středního obránce), bývá většinou využíván pro defenzivní práci. V italském systému hry zvaném „catenaccio“ plnil stoper výlučně obrannou činnost.  V moderním systému hry se již tato pozice příliš neobsazuje, není mnoho klubů, které ji využívají. V současnosti se obrana pohybuje spíše v linii a snaží se vystavovat protivníka do tzv. „ofsajdové pasti“.  V české reprezentaci tuto roli plnil dlouhou dobu např. Miroslav Kadlec, otec dalšího českého reprezentanta a obránce Michala Kadlece.  Ze zahraničních hráčů vynikal na tomto postu např. Franco Baresi nebo Paolo Maldini (oba Itálie).

Ofenzivní obránce.

Role ofenzivního obránce nabývá v současnosti na významu. Anglický termín je „wing-back“, složenina slov „winger“ (křídelník) a „full-back“ (obránce). Zkratky jsou LWB – „left wing-back“ pro levého ofenzivního obránce a RWB – „right wing-back“ pro pravého. Jak název napovídá, jedná se o krajního obránce, jenž je zároveň schopen operovat i v záloze (zejména v rozestavení 5-3-2) a podnikat útočné akce. Ofenzivní obránci musí mít skvělou kondici a výdrž, neboť jejich pozice je jednou z fyzicky nejnáročnějších ve fotbalovém rozestavení. Pokud se zapojí do útočné akce, musí být i schopni se rychle vrátit do svého prostoru, když mužstvo ztratí míč. Mezitím jej na pozici musí někdo zajistit, nejčastěji defenzivní záložník.  V české reprezentaci v současnosti hraje ofenzivního obránce např. Theodor Gebre Selassie.  Kvalitními zahraničními ofenzivními obránci byli kupříkladu Roberto Carlos (Brazílie) nebo Philipp Lahm.

Obránce je hráč, jehož hlavní rolí je zabraňovat soupeři v útočení. Ve fotbalové terminologii jsou 4 typy obránců: střední obránce, krajní obránce, stoper (libero) a ofenzivní obránce. Pozice středních a krajních obránců jsou zásadní ve většině moderních fotbalových rozestaveních. Role stoperů (liber) a ofenzivních obránců jsou více specializované.

Les défenseurs (ou arrières) sont des joueurs de football dont la tâche principale consiste à perturber, ou idéalement empêcher, le jeu d'attaque de l'équipe adverse.