Život.

Markward byl původně říšským ministeriálem, poprvé je písemně doložen roku 1184 jako společník mladého římského krále Jindřicha, syna císaře Fridricha Barbarossy. Roku 1189 vyrazil s císařem na kruciátu do Svaté země, byl jedním z jeho poslů k byzantskému císaři. Po krachu výpravy se vrátil do Říše a v letech 1193-1195 se podílel na dobývání Sicílie a za odměnu mu Jindřich VI. udělil "svobody a připsal vévodství Ravennu, Romagnu a anconskou marku." Roku 1197 společně s maršálkem Jindřichem z Kadeln utopil v krvi protištaufské normanské povstání na Sicílii.  Soudní proces se vzbouřenci byl na svou dobu neobvykle krutý. Zajatci byli upáleni či zaživa rozřezáni pilou nebo nabodnuti na kůl. Jejich vůdci na hlavu přibili rozžhavenou železnou korunu. Zastrašení Normanů bylo díky tomuto morbidnímu divadlu úspěšné.  Přípravy na novou křížovou výpravu do Svaté země byly přerušeny nečekaným skonem Jindřicha VI. a Markward se dostal do konfliktu s královskou vdovou Konstancií, která byla normanské krve a jménem tříletého syna zrušila vazby vytvořené zesnulým manželem mezi vládou Sicílie a Říší. Obklopila se pouze místními rádci a Markwarda zbavila moci a pokusila se ji omezit na jeho léno v Molise. V listopadu 1198 královna zemřela. Markward se znovu pokusil získat post regenta sicilského království a podařilo se mu ovládnout Palermo a získat do péče osiřelého Fridricha. Následný konflikt s papežem Inocencem III. vygradoval, když proti němu svatý otec roku 1199 vyhlásil křížovou výpravu, považovanou za první "politickou křížovou kruciátu" své doby, do jejíhož čela se později postavil Gautier z Brienne, zeť bývalého krále Tankreda. Válečná štěstěna byla vrtkavá, zatímco Gautier se stal pánem pevniny a tituloval se králem Sicílie, Markwardovi se za pomoci muslimských spojenců podařilo udržet ostrovní Siciílii. Zemřel na úplavici roku 1202.

Markvart z Annweileru ( "Markward von Annweiler", "Marcovaldo di Annweiler", zemřel 1202 Patti) byl říšský ministeriál, účastník třetí křížové výpravy a štaufský regent sicilského království.

Markward d'Anweiler (en allemand : "Markward von Annweiler" ; en italien : "Marcovaldo di Annweiler"), né vers 1150 et mort en 1202, est un maréchal du Saint-Empire romain germanique, margrave d'Ancône et duc de Romagne en Italie. De 1198 à sa mort, il est régent du royaume de Sicile et gardien du jeune Frédéric II de Hohenstaufen.


Dějiny.

Rané dějiny.

Po roce 1722, kdy kmeny Irokézů opustili území na východ od Blue Ridge Mountains začali kolonisté osídlovat budoucí okres Loudoun. O osm let později obdržel Francis Awbrey 4054 akrů země na místě dnešního Leesburgu, načež na jeho pozemcích vznikla osada. Roku 1757 byl Leesburg (tehdy pod názvem George’s Town) vybrán jako sídlo soudu a rok poté byl oficiálně založen už jako Leesburg na počest ho. Leesburg byl v té době obchodní křižovatkou, kterou používali farmáři z údolí Shenandoah na cestě do Alexandrie a Georgetownu. Význam křižovatky vzrostl vybudováním cesty, dnes známe jako Virginia Highway 7 v roce 1820. Americká revoluce byla ve městě přijata kladně; milice Loudounského okresu byla největší v celé Virginii. Během anglo-americké války v letech 1812–1815 zde umístěn národní archiv obsahující Deklaraci nezávislosti, Ústavu Spojených států amerických a jiné významné dokumenty. Leesburg byl zákonem povýšen na město 14. srpna 1813.

Období občanské války.

Už od prvních let existence žili v Leesburgu i otroci, ti ovšem na rozdíl od ostatních otroků v okolí pracovali v obchodech, domovech pánů a jako řemeslníci, místo na poli. Ovšem kromě otrokářů zde žili i abolicionisté sdružení pod místní pobočku Americké kolonizační společnosti, jež usilovala o poslání osvobozených otroků do Libérie. Na začátku občanské války měl Leesburg 1700 obyvatel a vzhledem ke své poloze blízko hranic Konfederace a Unie se ocitl uprostřed válečného dění. Jelikož byl Leesburg součástí Konfederace, mnoho místních mužů se přidalo k armádě nově vzniklého státu s výjimkou místních kvakerů, kteří utvořili spolu s ostatními svého smýšlení v okrese jedinou unionistickou jednotku. Dne 16. října 1861 byla pod velením konfederačního plukovníka e provedena evakuace města z důvodu blízké přítomnosti unionistických jednotek, které se pohybovali v prostoru za nedalekou řekou Potomac. Evakuace byla pozorována Unií a generál George McClellan ihned zareagoval vysláním průzkumného oddílu a ostřelováním předpokládané pozice rebelů. Protože nebyla zaznamenána žádná aktivita, generál Charles Pomeroy Stone vyslal 15. Massachusettskou infanterii obsadit nepřátelské pozice. Ta zaútočila na místo, kde se měl nacházet nestrážený tábor, avšak našla jen stromy. Po této blamáži si plukovník Charles Devens vyžádal nové rozkazy; následně byl poslán i s jeho muži na průzkumnou misi směrem k Leesburgu. Na cestě se konečně střetli s nepřítelem a i navzdory posilám byli přinuceni dát se na ústup. V barvách Unie tehdy zemřelo 223 vojáků, 226 bylo zraněno a 553 zajato. Konfederace ztratila 155 mužů, z toho 36 mrtvých, 117 zraněných a 2 zajatí. Tato bitva, později známá jako Bitva o Ball’s Bluff byla největším konfliktem vybojovaným na území okresu Loudoun po celou dobu války. 8. března 1862 bylo město dobyto Unií – během války město změnilo majitele celkem 150×. Po válce se Leesburg rychle zotavoval z válečných útrap díky blízkosti u D.C. a jeho růst se ještě zrychlil po druhé světové válce, kdy byl kvůli silně rostoucí populaci začleněn do Washingtonské metropolitní oblasti.

Geografie.

Rozloha města je 30 km a v roce 2010 byla hustota obyvatel 1421/km. Nadmořská výška je 110–12 m n. m., přičemž západní část se znatelně zvyšuje. Je to z důvodu polohy na okraji horského systému Blue Ridge, v těchto místech konkrétně pohoří Catoctin.

Demografie.

Odhad k roku 2010 nám sděluje, že v městě žilo 42 616 obyvatel v 14 441 domácnostech. Medián příjmu na domácnost byl 91 367 dolarů. 72,8 % rezidentů byli běloši, 12 % černoši, 6,7 % Asiaté, 5,2 % ostatní rasy, 3,3 % dvě a více ras. Hispánci bez ohledu na rasu tvořili 12 % obyvatelstva. Město má i relativně mladou populaci: 31,3 % lidí mělo 19 let a méně, 63 % ve věku 20–64 a 65 let a víc bylo 5,6 %. Průměrný věk činil 33,3 let. Posledních 50 let město zažívá impozantní nárůst rezidentů, v roce 1950 zde žilo 1700 obyvatel, tedy stejně jako na začátku občanské války.

Leesburg je město ležící v okrese Loudoun na severozápadním okraji Washingtonské metropolitní oblasti. Nedaleko odtud směrem na jihozápad je národní park Shenandoah, poblíž teče řeka Potomac. Založeno bylo roku 1730, v roce 1758 se Leesburg stal okresním sídlem a roku 1823 bylo povýšeno na město. V roce 2010 zde žilo 42 616 obyvatel; signifikantní nárůst od roku 2000. Ve městě také sídlí Centrum řízení letového provozu pro Washington.

La ville de est le siège du comté de Loudoun, dans l’État de Virginie, aux États-Unis. Sa population s’élevait à lors du recensement, estimée à.


Dělení kooperativních her.

Kooperativní hry můžeme rozdělit podle 2 základních hledisek – přenositelnosti výhry a počtu hráčů. Z hlediska přenositelnosti výhry je dělíme na hry s přenosnou a nepřenosnou výhrou.

Hra s přenosnou výhrou.

U hry s přenosnou výhrou si hráči mohou celkovou výhru při kooperaci přerozdělit mezi sebe. V takovém případě můžeme výplatní matice obou hráčů sečíst a hráči budou ochotni spolupracovat, i když by jeden z nich podle své výplatní matice získal méně než při nekooperaci, protože mu to druhý při rozdělování společné výhry může vynahradit.  Rovnovážným řešením při nekooperaci jsou strategie "(B, X)" s výhrami "(3, 4)". Rovnovážným řešením při kooperaci jsou strategie "(A, Y)" se společnou výhrou 9+1=10. Hráči budou spolupracovat, protože 10 > (3+4).

Hra s nepřenosnou výhrou.

Jestliže je výhra nepřenosná, získává každý hráč výhru ze své výplatní matice, která tedy musí být vyšší než v případě nekooperace. Pokud je předchozí příklad hrou s nepřenosnou výhrou, 2.hráč spolupracovat nebude, protože by získal pouze výhru 1 oproti výhře 4 při nekooperaci.  Podle počtu hráčů pak rozlišujeme kooperativní hru dvou hráčů a kooperativní hru více hráčů.

Kooperativní hra dvou hráčů.

Kooperativní hra dvou hráčů je specifická tím, že v ní spolupracují všichni (oba) hráči. Hráči budou spolupracovat jenom v případě, že jim to přinese vyšší výhru. Prvním krokem řešení tedy je zjištění výhry hráčů, kdyby kooperativní hru odehráli jako nekooperativní.

Zaručená výhra.

Výhra v nekooperativní hře plyne z Nashova rovnovážného řešení nekooperativní hry a označuje se jako zaručená výhra. Zaručenou výhru prvního hráče označujeme "v(1)", zaručenou výhru druhého hráče "v(2)". Celková částka, kterou si hráči mohou zajistit kooperací dohromady, je: formula_1 kde "f" je výplatní funkce prvního hráče, "f" výplatní funkce druhého hráče, "x" zvolená strategie prvního hráče a "y" zvolená strategie druhého hráče. Pro hráče je výhodné spolupracovat, jestliže platí "v(1,2) > v(1) + v(2)", a optimální strategie jsou takové strategie, které odpovídají maximální hodnotě "v(1,2)". Najdeme je sečtením výplatních matic obou hráčů a nalezením maximální hodnoty ve výsledné matici.  Ve této hře jsou rovnovážným řešením v případě nekooperace strategie "(B, X)" s výhrami "(3, 4)". Zaručená výhra prvního hráče "v(1)" má tedy hodnotu 3 a zaručená výhra druhého hráče "v(2)" hodnotu 4. Sečtením výplatních matic obou hráčů získáme novou matici.  Maximální celková výhra "v(1,2)" je rovna 7 + 6 = 13, odpovídají ji strategie "(A, Y)". Protože je splněna nerovnost "v(1,2) > v(1) + v(2)" (13 > 3 + 4), je pro hráče výhodné uzavřít dohodu a spolupracovat.

Jádro hry.

Poslední otázkou je, jak si hráči mezi sebou rozdělí společnou výhru "v(1,2)". Rozdělením nazýváme takovou dvojici částek "a" a "a", pro kterou platí formula_2  Množinu všech rozdělení "(a, a)", které splňují předchozí vztahy, nazýváme jádrem hry. Je zřejmé, že rozdělení obecně existuje mnoho, v předchozím příkladu jsou to např. rozdělení (6,5;6,5), (7;6) nebo (5;8). Výhru proto můžeme rozdělit několika způsoby:

Kooperativní hra více hráčů.

S rostoucím počtem hráčů v kooperativní hře roste počet možných koalic a vyvstává tak otázka, jakou(é) koalice hráči vytvoří. Koalice je skupina hráčů, kteří spolupracují při volbě strategií.

Koalice, koaliční struktura.

Nechť "N = {1, 2,..., N}" je množina hráčů, pak koalicí hráčů rozumíme každou podmnožinu "S" množiny hráčů "N". Jestliže platí "S=N", hovoříme o velké koalici. Součástí velké koalice jsou tedy všichni hráči. Pokud hráč nevstoupí do žádné koalice, přesto jej nazýváme koalicí, a to jednoprvkovou. Uvažuje se i prázdná koalice, která nemá žádné členy. Množina všech možných koalic v určité kooperativní hře se nazývá koaliční struktura. Příkladem koaliční struktury ve hře 6 hráčů je ({1,2,3},{4,5},{6}). Tato koaliční struktura znamená, že spolupracují hráči 1, 2 a 3, hráč 4 spolupracuje s hráčem 5 a hráč 6 jedná samostatně (tvoří jednoprvkovou koalici). Koaliční struktura může být volná nebo omezená. Při volné koaliční struktuře nejsou na tvorbu koalic kladena žádná omezení a hráči mohou vstoupit do koalice s kterýmkoliv jiným hráčem. V omezené koaliční struktuře není vytvoření některých koalic povoleno. V typických situacích předpokládáme kooperativní hru s volnou disjunktní koaliční strukturou. To znamená, že přípustné jsou jakékoli koalice a hráč může být členem pouze jedné koalice. Dále též předpokládáme kooperativní hru s přenosnou výhrou.

Charakteristická funkce.

Charakteristická funkce, kterou značíme "v", přiřazuje každé koalici její výhru. Je tedy obdobou výplatní funkce v nekooperativní hře s tím, že přiřazuje výhru celé koalici, nikoliv jednotlivým hráčům. Hodnoty charakteristické funkce pro všechny koalice s výjimkou velké koalice závisí na tom, jaké strategie zvolí hráči, kteří členy dané koalice nejsou. Rozlišují se dva základní typy charakteristické funkce – minimaxová a kompetitivní. U minimaxové charakteristické funkce se předpokládá, že nečlenové koalice volí takovou strategii, která je pro koalici nejméně výhodná. V případě kompetitivní charakteristické funkce volí nečlenové koalice stejnou strategii, jako kdyby kooperativní hra byla odehrána jako nekooperativní.  Superaditivnost Charakteristická funkce kooperativní hry je superaditivní, jestliže pro každou dvojici koalic platí formula_3 kde "S", "S" jsou disjuktní podmnožiny množiny všech hráčů "N". Při vytvoření větší koalice je v takovém případě výhra větší než součet výher menších koalic. Superaditivnost obecně nemusí být splněna.

Jádro hry.

Konečné rozdělení výhry koalice mezi její členy nazýváme, stejně jako v kooperativní hře dvou hráčů, rozdělením, které má tvar vektoru formula_4 Výhra hráče závisí na celkové výhře koalice, jejímž je členem, i na přerozdělení výhry uvnitř koalice. Uplatňují se zde dva principy – kolektivní racionality a skupinové stability.  Princip kolektivní racionality Princip kolektivní racionality vyjadřuje zájem hráče na maximalizaci výhry koalice. Říká, že v prvním kroku sestavíme koalici, která má nejvyšší celkovou výhru. Jestliže tak vznikne velká koalice všech hráčů, je nalezena koaliční struktura celé hry. Jinak ve druhém kroku sestavíme opět koalici s nejvyšší celkovou výhrou, ale už pouze z hráčů, kteří netvoří koalici z prvního kroku. Takto se pokračuje, až dokud není ustavena úplná koaliční struktura hry.  Princip skupinové stability Princip skupinové stability vyjadřuje zájem na maximalizaci výhry hráče či podskupiny hráčů při přerozdělení výhry koalice. Koaliční struktura sestavená podle principu kolektivní racionality musí, aby byla skupinově stabilní, splňovat následující 2 pravidla: Pro každou koalici "K" musí podle tohoto principu platit formula_5 Jestliže by tato pravidla nebyla splněna, pro podkoalici "L" by bylo výhodnější z koalice "K" vystoupit a koalice "K" by tak nebyla skupinově stabilní. Pokud některá z podkoalic není skupinově stabilní, je třeba se vrátit k předchozímu principu kolektivní racionality a sestavit jinou koaliční strukturu. Množinu všech rozdělení "(a, a,..., a)", která odpovídají principu skupinové stability, nazýváme opět jádrem hry. Pokud charakteristická funkce nabývá shodných hodnot pro více koalic, není koaliční struktura určena jednoznačně a hra může mít více jader. Jestliže podmínky skupinové stability nesplňuje žádné rozdělení, je jádro hry prázdné. Pro řešení kooperativních her byla kromě principu skupinové stability navržena řada koncepcí, žádná z koncepcí však nezaručuje jednoznačné normativní řešení pro daný typ konfliktu.

Příklad hry s prázdným jádrem.

Definice jádra hry připouští situaci, kdy je jádro prázdné (a tedy skupinově stabilní rozdělení zisku velké koalice neexistuje). Pro formula_6 hráče tato situace může nastat i u monotónní hry, tzn. u takové, kdy větší koalice přináší vždy větší hodonotu než koalice menší. Příkladem budiž hra tří hráčů s charakteristickou funkcí formula_7 pro jednoprvkové koalice, formula_8 pro kteroukoli koalici dvou hráčů a formula_9. Abychom zaručili stabilitu, musí každá dvojice obdržet alespoň formula_10, v součtu tedy všichni tři hráči dohromady formula_11. Ty ale nejsou k disposici, výplata velké koalice je jen formula_12

Bondareva-Shapley theorem: Nutná a postačující podmínka neprázdného jádra hry.

Olga N. Bondareva v roce 1963 a nezávisle Lloyd S. Shapley v roce 1967 formulovali a dokázali nutnou a postačující podmínku pro hru koaliční hru formula_13k tomu, aby daná hra měla neprázdné jádro, tedy aby výšezmíněná soustava formula_14, formula_15měla řešení. Především: soustava žádné řešení nemá, pokud váženým součtem několika nerovností soustavy jsme schopni dostat spor s koncovou rovností, tedy formula_16Například ve hře tří hráčů s charakteristickou funkcí formula_7 pro jednoprvkové koalice, formula_8 pro kteroukoli koalici dvou hráčů a formula_9 dostáváme pro jádro (mimo dalších) podmínky formula_20, což v součtu dává formula_21- spor s formula_22. Bondareva i Shapley dokázali, že platí rovněž opačné tvrzení: Z neexistence součtu některých z nerovností formula_14, který by vedl ke sporu s rovností formula_15již plyne, že jádro hry je neprázdné. Formálně: Systém podmnožin množiny formula_25 formula_26 je balancovaný, pokud lze najít nezápornou váhu formula_27 pro každou z množin systému tak, že každý prvek z formula_25 je ve váženém součtu obsažen v tomto systému s vahou právě formula_29. Podle Bondareva-Shapley teorému je jádro hry neprázdné právě když pro jakýkoli balancovaný systém formula_26 a odpovídající váhy formula_27 platí formula_32  Bondareva formulovala výsledek čtyři roky před Shapleyem, ovšem rusky a navíc v periodiku "Проблемы кибернетики" málo známém vědcům mimo Sovětský svaz, takže dlouho byl za objevitele považován Lloyd Shapley. Lloyd Shapley se později zasazoval za používání názvu Bondareva theorem. Dnešní podoba názvu Bondareva-Shapley theorem je kompromisní, lze se rovněž setkat s podobou Shapley-Bondareva theorem, ve starší literatuře také Shapley theorem

Spravedlivé dělení výhry.

Jádro kooperativní hry více hráčů může, stejně jako u kooperativní hry dvou hráčů, obsahovat více rozdělení. Nabízí se proto otázka, které z těchto rozdělení zvolit jako v nějakém smyslu spravedlivé. Uvádí se několik přístupů:

Shapleyova hodnota.

Shapleyova hodnota říká, jak významnou pozici má hráč v kooperativní hře, protože vyjadřuje průměrný přínos hráče do všech koalic, jichž může být členem. Pracuje s rozdílem mezi výhrou koalice s hráčem a podkoalice bez hráče. Shapleyovy hodnoty vycházejí z metody odhadu síly hráče z hlediska jeho mezního přínosu ke všem koalicím, jichž může být členem, kterou navrhl v roce 1953 americký matematik a ekonom L. S. Shapley. Shapleyovy hodnoty tvoří Shapleyův vektor, který je pro kooperativní hru "N" hráčů definován jako Jeho jednotlivé složky označují střední hodnotu mezního přínosu "i"-tého hráče ke všem koalicím, ve kterých může být členem. Přínos hráče ke koalici "S" se vypočte jako rozdíl: Např. "v(1,2,3) – v(2,3)" představuje přínos hráče 1 do koalice (1, 2, 3). Shapleyovu hodnotu pro "i"-tého hráče vypočteme jako vážený součet mezních přínosů podle vzorce: kde symbol "|S|" značí počet členů koalice "S" a sumace probíhá přes všechny koalice, pro které platí "i ∈ S". Shapleyovy hodnoty představují také jedno z možných dělení výhry v kooperativní hře N hráčů.

Volební hry.

Příkladem kooperativní hry N hráčů je volební hra. Nechť "N = {1, 2,..., N}" je množina politických stran v parlamentu. Počet poslanců "i"-té strany se značí "a". Celkový počet poslanců strany v parlamentu pak můžeme vyjádřit jako formula_36 Charakteristická funkce "v(S)" u volební hry nabývá hodnoty 0 v případě, že koalice "S" je vítězná, nebo 1 v případě, že je koalice "S" koalicí poraženou. Takováto hra se nazývá prostá. U volebních her platí, že charakteristická funkce je superaditivní, protože větší koalice znamená větší počet hlasů a tím i vyšší pravděpodobnost prosazení zákona. Vítězství či prohra dané koalice závisí na volebním pravidlu formula_37, které udává minimální poměr hlasů v % potřebných k prosazení zákona v parlamentu. Minimální počet hlasů k prosazení zákona se pak vypočte jako formula_38 Pro vítěznou koalici musí platit, že formula_39 V opačném případě se jedná o koalici poraženou. Při analýze volebních her se pracuje s následujícími 3 předpoklady: Řešení volebních her spočívá ve výpočtu indexů síly jednotlivých politických stran, které vycházejí ze skutečnosti, že samotný počet členů politické strany není dostatečným ukazatelem síly a vlivu politických stran. Záleží také na síle strany k vytvoření vítězné koalice.

Shapleyův-Shubikův index síly.

Shapleyův-Shubikův index síly je modifikací Shapleyovy hodnoty. Vyjadřuje přínos politické strany vzhledem ke všem koalicím, jejichž členem se může stát. Vzhledem k tomu, že charakteristická funkce ve volebních hrách nabývá pouze hodnoty 0 nebo 1, zjednoduší se výpočet tohoto indexu na vztah formula_40 kde sumace probíhá přes všechny vítězné koalice "S" takové, že "i" ∈ "S", "v(S)" = 1 a zároveň "v(S-{i})" = 0. Jestliže platí "v(S)" = 1 a zároveň "v(S-{i})" = 0 nazýváme stranu "i" jako nepostradatelnou. Pro hodnoty "h" platí, že jsou nezáporné a jejich součet je roven jedné. Proto je můžeme interpretovat jako pravděpodobnosti. Hodnota Shapleyova-Shubikova indexu síly vyjadřuje pravděpodobnost, že strana "i" bude nepostradatelná při sestavování všech teoretický možných vítězných koalic.

Banzhafův index síly.

Banzhafův index síly použil v roce 1965 J. F. Banzhaf, obvykle se značí "b = (formula_41, formula_42,..., formula_43)". Jeho jednotlivé složky pro strany "1, 2,..., N" se počítají podle vztahu formula_44 kde "e" označuje počet koalic "S", ve kterých je strana "i" nepostradatelná. Z výpočetního vztahu je zřejmé, že také pro hodnoty formula_45 platí, že jsou nezáporné a jejich součet je roven jedné. Můžeme je proto opět interpretovat jako pravděpodobnosti. Hodnota Banzhafova indexu vyjadřuje pravděpodobnost situace, při které strana "i" svým vystoupením z koalice může anulovat vítězné postavení této koalice. Hodnoty Shapleyova-Shubikova a Banzhafova indexu mohou obecně nabývat rozdílných hodnot.

Kooperativní hra v teorii her označuje hru, ve které hráči mohou vzájemně spolupracovat (kooperovat). V kooperativní hře mají hráči možnost před volbou strategií vyjednávat a uzavírat závazné dohody o tom, jaké strategie zahrají, aby zvýšili svoji výhru. Hráči obecně mohou, ale nemusí spolupracovat. Hráči budou vzájemně spolupracovat pouze tehdy, bude-li to pro ně výhodné. To znamená, jestliže získají vyšší výhru, než kdyby nespolupracovali.

Un jeu coopératif est un jeu tel que les joueurs ont la possibilité de se concerter et de s'engager à coopérer avant de définir la stratégie à adopter. À deux joueurs et deux stratégies avec une matrice des gains de la forme :


Dějiny.

Round Hill byl začleněn 5. února 1900. Předtím, v rozmezí let 1874–1900 bylo město konečnou stanicí Washingtonské a Ohijské železniční tratě, pozdější Washington and Old Dominion Railroad. Železnice umožnila zemědělcům dovážet své zboží do Washingtonu a obyvatelům hlavního města naopak cestovat za přírodou do okolního venkova. Mnoho starých městských domů byly původně penziony, hostince a bary, kam lidé zamířili po příjezdu do města. Městská poloha byla považována za praktickou, jelikož ležela blízko řeky Shenandoah (11,3 km), národního parku Shenandoah (48,3 km), Appalačské stezky (6,4 km), Harpers Ferry (24,1 km), kanálu Chesapeake and Ohio (19,3 km) a zpevněné (bývalé železniční) stezky Washington and Old Dominion (4,8 km). V nedávných letech bylo město obklopeno rychle rostoucími předměstími Washingtonu, ve kterých se zabydleli tisíce lidí, a to hned vedle Round Hillu. Městská vodovodní a kanalizační síť je zhusta využívána těmito novými sousedy.

Demografie.

Podle sčítání lidu z roku 2000 zde žilo 500 obyvatel, 139 rodin a bylo zde 173 domácností. Celkový počet domů 177. Hustota osídlení byla 1000 ob./km2. Rasové rozdělení bylo následující: Hispánců bez ohledu na rasu bylo 1,40 % populace. Z celkového počtu 173 domácností jich 42,2 % mělo dítě mladší 18 let, 65,3 % byly páry žijící spolu, 12,1 % domácností bylo s ženskou hlavou rodiny bez přítomnosti manžela a 19,1 % domácností nebylo obýváno rodinami. 15,6 % všech domácností tvořili jednotlivci a 4,6 % lidé starší 65 let, kteří žili sami. Na průměrnou domácnost vycházelo 2,89 členů a na průměrnou rodinu 3,22 členů. 31,4 % populace mělo méně než 18 let, 60,8 % bylo ve věku 18-64, 7,8 % bylo 65 let a více. Průměrný věk 36 let.Medián příjmů na domácnost činil 58 929 dolarů, na rodinu 62 361 dolarů, u mužů to bylo 41 375 dolarů na hlavu a u žen 33 304 dolarů. Příjem na hlavu byl 24 925 dolarů. Pod hranicí chudoby žilo 5,4 % domácností a 4,2 % rodin, 3,5 % mladších 18 let a 15,7 % nad 64 let.

Školství a veřejné služby.

Round Hill nemá žádné veřejné školy uvnitř svých hranic, avšak základní škola Round Hill se nachází těsně vedle; v červnu 2007 v ní bylo zapsáno 575 studentů. Středoškoláci patří pod Systém veřejných škol okresu Loudoun, lterá zahrnuje i střední školu Woodgrove v Purcellvillu. Policejní ochrana je poskytována oddělením šerifa pro okres Loudoun. Protipožární a záchranná služba zase Round Hillským dobrovolnickým požárním sborem číslo 4. Mužstvo požárního sboru a záchranného družstva je ještě navíc doplňováno lidmi z požárního a záchranného oddělení okresu Loudoun dvacet čtyři hodin denně sedm dní v týdnu. Město spravuje vlastní vodovodní a kanalizační systém.

Noviny.

Washington Post, Washington Times a Winchester Star vychází denně, Loudoun Times–Mirror týdně. Navíc ještě občané dostávají zadarmo jednou týdně Leesburg Today, Blue Ridge Leader a Purcellville Gazette, jež obsahují většinou reklamy a inzeráty.

Kostely.

Ve městě jsou čtyři kostely – baptistické kostely Round Hill a Mount Zion, metodistický kostel a Bible Church.

Round Hill je město v okrese Loudoun na severu amerického státu Virginie. V roce 2000 mělo 500 obyvatel. Rozloha je 0,5 km2, vše z toho souš.

Round Hill est une municipalité américaine située dans le comté de Loudoun en Virginie. Selon le recensement de 2010, Round Hill compte.


Život.

Roku 1913 vstoupil do německé armády a sloužil v jezdectvu a během první světové války bojoval na východní a západní frontě. Roku 1918 byl přeřazen k německému letectvu, kde během necelých šesti měsíců sestřelil 8 letadel. Roku 1923 vstoupil do Reichswehru a o deset let později - roku 1933 vstoupil i do Luftwaffe. Roku 1936 odletěl s Legií Condor do Španělska. Tam sloužil jako náčelník štábu Huga Sperrleho. Z této funkce byl také přímo odpovědný za bombardování města Guernica, které se odehrálo 26. dubna 1937. V listopadu 1938 byl povýšen - stal se generálmajorem. O rok později byl ze Španělska stažen a od 19. července 1939 začal velet VIII. Fliegerkorpsu se kterým se podílel na bombardování Varšavy. Této jednotce velel až do roku předposledního dne června 1942. Při západním tažení podporoval jednotky Ewalda von Kleist a armádu Waltera von Reichenau. Roku 1940 získal vyznamenání - Rytířský kříž Železného kříže. Se svým sborem se také roku 1940 zúčastnil Bitvy o Británii. Roku 1941 podporoval německou armádu při řeckém tažení za což po dobytí Kréty obdržel pro svůj kříž dubové ratolesti. O dva roky později - 12. června 1943 začal velet italské 2. letecké armádě, které velel až do 27. září 1944, kdy byl poslán podporovat Skupině armád Jih do Ruska. Roku 1943 byl povýšen do nejvyšší možné hodnosti - stal se generálem polním maršálem (nejmladší ve své době). Roku 1944 přestal být v aktivní službě a byl přeřazen do zálohy, protože byl u něj objeven mozkový nádor.  Roku 1945 zemřel v americkém zajateckém táboře v Bad Ischlu v Rakousku na mrtvici.

Generál polní maršál Wolfram svobodný pán von Richthofen (10. října 1895, Gut Barzdorf, Slezsko – 12. července 1945, Bad Ischl, Rakousko) byl německý letec za první a druhé světové války a polní maršál. Byl také vzdáleným příbuzným Lothara von Richthofen a Manfreda von Richthofen, který byl nejlepším německým leteckým esem první světové války.

Wolfram "Freiherr" von Richthofen, né le à près de Striegau (aujourd'hui Strzegom) en Silésie prussienne (dans l'actuelle Pologne) et mort le à Bad Ischl en Autriche, est un officier de l’armée de terre puis de l’armée de l'air allemandes. À compter de 1943, il a le grade de "Generalfeldmarschall" dans la Luftwaffe.


Status.

S více než 1500 (až 2000) mluvčími je po severní sámštině druhým nejrozšířenějším sámským jazykem. Uvádí se, že počet rodilých mluvčích prudce klesá s nástupem mladší generace. Nicméně jazyk byl standardizován v roce 1983 a od té doby více propracován.

Abeceda a pravopis.

Kolem roku 1900 položil jazykovědec K.B. Wiklund základy sámskému jazyku stávající jazyk i pravopis byly kodifikovány v roce 1983.  Abeceda je tvořena 24 písmeny:  Kromě těchto písmen se v cizích slovech používají i písmena "c", "q", "w", "x", "y", "z" a "ö".

Gramatika.

SUBSTANTIVA.

PÁDY.

Lulejská sámština má sedm pádů: nominativ, genitiv, akuzativ, inessiv, illativ, elativ a komitativ.  NOMINATIV  Stejně jako u ostatních Uralských jazyků, nominativ singuláru je neoznačený. Nominativ plurálu je také neoznačený a je vždy formálně stejný jako genitiv singuláru.  GENITIV  Genitiv singuláru je neoznačený a vypadá stejně jako nominativ plurálu. Genitiv plurálu má příponu "- j". Genitiv se používá: AKUZATIV  Akuzativ je přímý předmětový pád. Odpovídá na otázku Koho? Co? V jednotném čísle má příponu "-v", a v množném čísle "-t", resp. "-jt".  Lokativní pády:  INESSIV  Tento pád se používá k označení: V jednotném čísle má příponu "-n", v množném "-j, resp. -jn."  ILLATIV  Illativ má příponu "-j" v singuláru, a -j"da" v plurálu. Používá se k označení: ELATIV  Pád elativ použijeme, pokud chceme zjistit, odkud něco pochází. V singuláru má příponu "-s", v plurálu "-js."  KOMITATIV  Komitativ se používá, když chceme vyjádřit kým nebo čím bylo něco uděláno. Přípona v singuláru je "-jn", pro plurál "-j".  ESSIV  Tento pád použijeme, pokud chceme odpověď na otázku Jaký? Kdy? ve smyslu např. jaký jsem dřív byl. V singuláru má příponu "-n."

ADJEKTIVA.

Stupňování adjektiv tvoříme sufixem -p pro komparativ, a -mus pro superlativ.  Př.: buorre - buorep - buoremus (dobrý, lepší, nejlepší)

ZÁJMENA.

Osobní zájmena mají tři čísla: singulár, duál a plurál.  V následující tabulce můžete vidět osobní zájmena v nominativu a genitivu.

SLOVESA.

Podobně jako severní sámština má i luleská sámština tři mluvnická čísla (singulár, duál, plurál) a čtyři slovesné způsoby (indikativ, imperativ, kondicionál, potenciál). Slovesa mají čtyři časy – minulý, neminulý, předpřítomný a předminulý.  OSOBA  Rozlišují se tři mluvnické osoby: ČÍSLO  Rozlišují se tři mluvnická čísla: ČAS  Rozlišují se dva jednoduché časy: a dva složené časy: SLOVESNÝ ZPŮSOB  Rozlišují se 4 slovesné způsoby:

Literatura a použití.

Literatura v lulejské sámštině.

Díky své centrální poloze se luleská sámština chápala jako relativně snadný a dostupný jazyk a i proto byla K.B.Wiklundem použita v jazykových knihách. Tento čistě psaný jazyk byl na počátku 20. století použit v následujících kníhách: První literární kniha v lulejské sámštině, kterou napsal Anta Pirak byla vydána v roce 1937 pod názvem "Jåhtte sáme viessom."

Literatura o lulejské sámštině.

K.B.Wiklund popsal luleskou sámštině na konci 19. století v následujících vydáních: Později byla Lulejská sámština popsána v následujících dílech:

Použití jazyka všeobecně.

Jednou týdně můžete poslouchat na Sameradio 20minutový program v luleské sámštině. Sámská mateřská školka se nachází v Jokkmokk, kde se také nachází sámská škola od 1.- 6.stupně a integrovaná střední škola a gymnázium. Kromě toho existují sámské domovy pro seniory.

Odkazy.

Norsko-lulesámský slovník (norsky)

Literatura.

NICKEL, Klaus Peter. "Samisk Grammatikk", Oslo: Universitetsforlaget, 1990  KINTEL, Anders: "Syntaks og ordavledninger i lulesamisk". Kautokeino : Samisk utdanningsråd. 1991  SPIIK, Nils-Erik: "Lulesamisk grammatik"

Lulejská sámština ("julevsámegiella") patří mezi uralské jazyky, do skupiny sámských jazyků. Mluví se jí ve Švédsku v lulejské Lappmarce kolem řeky Lule a v Norsku v kraji Nordland, obzvláště pak v obci Tysfjord, kde je lulejská sámština úředním jazykem. Má svou vlastní abecedu a k psaní používá latinku.

Le same de Lule ("julevsábme") est une langue same parlée en Laponie, dans le nord de la Suède et de la Norvège.


Životopis.

Politkovská se narodila jako Anna Mazepa v New Yorku ukrajinským rodičům, kteří pracovali jako sovětští diplomaté pro Organizaci spojených národů (OSN). Vyrostla a vystudovala v Moskvě. Během studií žurnalistiky, která uzavřela v roce 1980, se provdala za Alexandra Politkovského. Měli spolu dvě děti.  Po studiích pracovala postupně v deníku "Izvestija", podnikových novinách Aeroflotu, v listu "Obščaja Gazeta" a v opozičním deníku "Novaja gazeta". Ve svých článcích kritizovala autoritativní tendence ruské vlády, její zkorumpovanost a také poměry v ruských bezpečnostních silách. Za svou novinářskou práci obdržela řadu mezinárodních ocenění.

Pokus o zabití, výhrůžky.

V září 2004 se Politkovská vydala jako prostředník jednat o propuštění rukojmí při teroristickém útoku na školu v Beslanu v Severní Osetii. Na palubě letadla letícího do Beslanu po vypití hrníčku čaje, který jí podali, došlo k otravě a Politkovská byla hospitalizována v nemocnici v Rostově na Donu. Lékařské záznamy z ošetření v nemocnici se záhadně ztratily. Novinářka figurovala na seznamu „nepřátel ruské vlasti a státnosti,“ o němž informoval poslanec Nikolaj Kurijanovič.  Po rozhovoru s Ramzanem Kadyrovem v 2004 řekl Politkovské jeden z jeho tajemníků "Někdo by vás měl zastřelit, až se vrátíte do Moskvy, tak jak to dělají u vás v Moskvě." Kadyrov souhlasně uvedl "Je nepřítel, měla by být zastřelena."

Vražda.

Dne 7. října 2006, v den Putinových narozenin, byla Politkovská zastřelena ve výtahu svého domu v Moskvě. První proces s obžalovanými z její vraždy skončil v roce 2009 fiaskem, protože porota je pro nedostatek důkazů propustila. Nejvyšší soud ale vrátil případ prokuratuře k došetření.  V prosinci 2012 byl z podílu na její vraždě uznán vinným policista Dmitrij Pavljučenkov, odsouzen byl na 11 let vězení.  Z podílu na vraždě byli dále obžalováni čečenští bratři Rustam (který ji podle obžaloby zastřelil), Ibragim a Džabrail Machmudovovi, jejich příbuzný Lom-Ali Gajtukajev a bývalý policista Sergej Chadžikurbanov. Proces s nimi byl zahájen v červenci 2013.  Motivů k odstranění novinářky se nabízí celá řada. V listu Nová Gazeta a jiných novinách napsala asi 500 reportáží. Kvůli faktům, která zveřejňovala – především o válce na severním Kavkaze, o postupu ruských vojsk, akcích tajných služeb, napojení tajných služeb na čečenské islamistické skupiny, ale také o zločinech čečenských povstalců – proti ní bylo vedeno 40 soudních řízení. Bývalý ruský agent FSB Alexandr Litviněnko tvrdil, že za vraždou stál Vladimir Putin.

Publikační činnost.

V českém překladu vyšla prozatím jediná její kniha, a to:

Promenáda Anny Politkovské v Praze.

Dne 27. února 2020 byla za účasti pražského primátora Zdeňka Hřiba a radní pro kulturu Hany Třeštíkové v sousedství Místodržitelského letohrádku ve Stromovce pojmenována tamní promenádní cesta na počest Anny Politkovské. Ceremonie proběhla v souvislosti s přejmenováním Náměstí pod kaštany na Náměstí Borise Němcova.

Anna Stěpanovna Politkovská () (30. srpna 1958, New York – 7. října 2006, Moskva) byla ruská novinářka, spisovatelka a politická aktivistka s ukrajinskými kořeny, dcera sovětských komunistických diplomatů, odpůrkyně ruského prezidenta Vladimíra Putina a kritička ruského postupu během druhé čečenské války. Dne 7. října 2006 byla v Moskvě zastřelena. Objednavatel její vraždy nebyl odhalen.

Anna Stepanovna Politkovskaïa (en ), née Mazepa () le à New York (États-Unis), et morte assassinée le à Moscou (Russie), est une journaliste russe et une militante des droits de l'homme connue pour son opposition à la politique du président russe Vladimir Poutine, sa couverture du conflit tchétchène et ses critiques virulentes envers les autorités actuelles de la république caucasienne.


Fotbalová kariéra.

Narodil se v Santiagu de Chile, zde vystudoval pontifikálně katolickou univerzitu a vystudoval stavební inženýrství.  Hrál na postu obránce a celou svou hráčskou kariéru věnoval klubu Club Universidad de Chile, kde odehrál 451 ligových utkání a vstřelil jeden gól. Připsal si i jeden start za chilskou reprezentaci.  Jako trenér navázal na hráčskou kariéru a nejdříve se věnoval klubu Universidad de Chile. Poté chvíli působil u chilské reprezentace jako technický asistent a trenér hráčů do 20 let. Následně pokračoval v dalších chilských klubech nejdříve Palestino, pak O'Higgins a nakonec Universidad Católica. S Universidad Católica získal jihoamerický pohár Copa Interamericana v roce 1994 a Copa Chile v roce 1995. Poté okusil ekvádorskou ligu s LDU Quito, se kterým získal titul. V roce 2001 odešel do Argentiny, kde se věnoval klubům San Lorenzo a River Plate. S oběma triumfoval v Clausuře (s San Lorenzem v roce 2001 a s River Plate 2003).

Trenérská kariéra.

Působení ve Španělsku (2004 - 2013).

Trenérem Villarrealu se stal 1. července 2004. Přicházel do klubu, který skončil osmý v lize a měl hrát Pohár UEFA, zde se s Pellegrinim dostali do čtvrtfinále. Hned v první odehrané sezóně v La Lize se s ním dostal Villarreal na 3. místo a kvalifikoval se tak do Ligy mistrů. Zde spanilá jízda Villarrealu skončila až v semifinále na Arsenalu. Během této cesty dvakrát remizoval ve skupině s Manchesterem United, který záhy vypadl, v osmifinále si poradil se skotskými Rangers a ve čtvrtfinále vyřadil Inter Milán. V La Lize to bylo horší a klub skončil na sedmém místě. Následující sezóny byl Villarreal pátý a druhý, což bylo historicky nejlepší umístění Villarrealu. Kvalifikoval se tak do Ligy mistrů, kde opět skončil na Arsenalu tentokrát ve čtvrtfinále. Na konci roku 2007 prodloužil smlouvu do roku 2011. Po sezóně 2008/09, když skončil s Villarrealem na 5. místě, Pellegriniho zlákal Real Madrid, který za něj vyplatil Villarrealu odstupné 4 milióny eur.  Sezóna v Realu Madrid nebyla příliš nepovedená, ovšem přestože Real posbíral v lize 96 bodů, skončil až na 2. místě za Barcelonou. V Lize mistrů vypadl v osmifinále s Lyonem a v Copě del Rey brzo s třetiligovým Alcorcónem po ostudné porážce 0:4. Po sezóně Pellegrini odešel a nahradil ho José Mourinho. Bylo mu nabídnuto angažmá u mexické reprezentace, ale on odmítl.  V listopadu se ozvala Málaga, které se nedařilo a trenér Jesualdo Ferreira byl odvolán. Pellegrini dostal Málagu ze sestupových pozic a vytáhl jí na 11. místo. V následující sezóně obsadil s Málagou čtvrté místo v Primera División, což klubu zajistilo účast ve čtvrtém předkole Ligy mistrů. V tom vyřadil po domácí výhře 2:0 a bezgólové remíze v odvetě řecký Panathinaikos FC. Základní skupinou prošla Málaga bez porážky a nechal za sebou i slavný AC Milán. V osmifinálovém vyřazení FC Porto, po výsledcích (0:1 a 2:0) nestačili hráči Málagy ve čtvrtfinále na pozdějšího finalistu Borussii Dortmund.

Manchester City (2013 - 2016).

V červnu 2013 převzal tým Manchester City FC, s nímž hned ve své první sezoně vyhrál Premier Leaguei Anglický ligový pohár. Ten dokázal vyhrát podruhé v sezoně 2015/16. V témže ročníku Ligy mistrů Manchester postoupil ve vyřazovací části přes Dynamo Kyjev a Paris Saint-Germain do semifinále, což je historicky nejlepší umístění klubu v této soutěži.  Po sezoně 2015/16 ho v Manchesteru nahradil Pep Guardiola.

Manuel Luis Pellegrini Ripamonti (* 16. září 1953, Santiago de Chile, Chile) je bývalý chilský fotbalista a bývalý manažer anglického klubu West Ham United FC. Předtím mj. Real Madrid, Villarreal a Málagu a Manchester City.

Manuel Pellegrini, surnommé "El Ingeniero" (« l'ingénieur »), né le à Santiago au Chili, est un footballeur international chilien devenu entraîneur. De 2013 à 2016, il est l'entraîneur de Manchester City avec qui il remporte la Premier League en 2014.


Referendum o samostatnosti Jižního Súdánu

Référendum sur l'indépendance du Soudan du Sud

Pozadí.

Předpokladem k referendu bylo provedení sčítání, které by umožnilo určit, jak rozdělit bohatství a politickou moc mezi různé oblasti. Na základě téhož sčítání byla provedena registrace voličů, na jejímž základě také proběhly všeobecné volby v Súdánu v roce 2010, naopak měly vliv na podobu referenda. Samotné sčítání bylo třikrát odloženo, neboť sever s jihem se dohadovaly, čím jsou podle Všeobecné mírové dohody povinovány, byly problémy s financováním a samotné provedení představovalo značný logistický problém. Na jihu komplikovaly přesuny nezmapovaná minová pole, navíc až pět milionů Súdánců žije kočovnicky. Necelé dva miliony osob, které utekly z jihu země, bydlelo v době sčítání v táborech v okolí hlavního města Chartúmu, další uprchlíci byli v sousedním státech, Ugandě a Keni. Na západě země komplikoval organizaci sčítání přetrvávající konflikt v Dárfúru – lidé se báli, že by vláda zneužila výsledky sčítání proti nim, povstalci hnutí pro spravedlnost a rovnost dokonce hrozili, že budou útočit na sčítací komisaře.  U samotného referenda panovaly mezi jihem a severem neshody, kolika procent hlasů musí dosáhnout snaha o nezávislost (Severská Národní kongresová strana požadovala původně alespoň 75 %), zda mohou hlasovat i ti Jihosúdánci, kteří žijí na severu, a jak bude probíhat případné rozdělení (včetně rozdělení státního dluhu). nakonec bylo v listopadu 2009 dohodnuto, že účast v referendu musí být alespoň 60 % z 3,8 miliónů oprávněných voličů a v případě dosažení této účasti bude k odtržení stačit prostá většina. V případě malé účasti by se referendum do šedesáti dnů opakovalo.  Dalším předmětem diskusí byl osud dvou spolkových států na pomezí Jižního a Severního Súdánu, Jižního Kordofánu a Modrého Nilu, u nichž je etnická situace složitější. Tato otázka nakonec nebyla v rámci referenda vyřešena, řešení bylo odsunuto na později.

Dohled.

Své pozorovatele do země vyslaly mnohé nadnárodní organizace, Evropská unie, Africká unie, Liga arabských států a Mezivládní úřad pro rozvoj.  Bývalý prezident Spojených států amerických Jimmy Carter, bývalý generální tajemník Organizace spojených národů Kofi Annan a bývalý premiér Tanzanie Joseph Warioba vedli mezinárodní delegaci Carterova centra. Ze Spojených států amerických navštívil také třikrát Súdán americký senátor John Kerry, předseda Senátní komise pro zahraniční vztahy.

Referendum, které se konalo v Jižním Súdánu od 9. ledna do 15. ledna 2011, rozhodovalo o tom, zda oblast zůstane součástí Súdánu, nebo se stane samostatným státem. Konání referenda bylo součástí Všeobecné mírové smlouvy z roku 2005 mezi vládou v Chartúmu a Súdánskou lidově osvobozeneckou armádou.

Le référendum sur l'indépendance du Soudan du Sud est une consultation de la population du Soudan du Sud qui s'est déroulée du 9 au pour qu'elle se prononce sur l'indépendance de cette région autonome. Les résultats officiels publiés le 7 février donnent un pourcentage de 98,83 % en faveur de l'indépendance avec une participation très improbable de 97,58 %. L'indépendance est effective depuis le, date de la fin de la période prévue par les accords de paix de 2005, avec la proclamation de la République du Soudan du Sud.


Administrativní dělení.

Od roku 2010 tvoří některé obývané ostrovy celek zvaný Město Addu "(Addu City)". Město má pět městských části tvořených ostrovy Hithadhoo, Maradhoo-Feydhoo, Maradhoo, Hulhudhoo a Meedhoo. Je to jedno ze dvou měst na Maledivách (tím druhým je Malé).

Geografie.

Atol má rozlohu 15,7 km čtverečních a okolo 30 000 obyvatel. Je tvořen 23 ostrovy, z nichž nejdůležitější a nejlidnatější jsou Hithadhoo, Maradhoo a Gan. Hlavním městem je aglomerace ostrova Hithadhoo zvaná Město Addu, která je s 18 000 obyvateli druhým největším městem celých Malediv. Na ostrově Gan je mezinárodní letiště. Atol tvoří nízké ostrovy s písečnými plážemi. Hovoří se zde místním dialektem, který je značně odlišný od spisovné divehi. Základem ekonomiky je pěstování kokosových palem a turistika. Addu nabízí návštěvníkům klid a zachované domorodé tradice, potápěči mohou navštívit vraky válečných lodí u pobřeží ostrova.

Spojená suvadivská republika.

Za druhé světové války vybudovali Britové na ostrově Gan vojenské letiště, které od roku 1956 používali jako strategickou vojenskou základnu. Maledivy byly tehdy britským protektorátem, ale když se stal předsedou vlády Ibrahim Násir, požadoval plnou nezávislost a vyklizení základny. Britové proto podporovali místní aristokracii, které se nelíbily centralizační snahy vlády. Ostrované se navíc báli ztráty dobře placeného zaměstnání na základně. Vojenský tlumočník Abdulláh Afíf Didi vyhlásil 3. ledna 1959 nezávislost Spojené suvadivské republiky. Vedle Addu ji tvořily sousední atoly Huvadu a Fuvamulaku, které mají společný dialekt, kulturu a historii. Násir protestoval u britské vlády, která v roce 1960 uznala nedělitelnost Malediv, za to dostala možnost užívat letiště Gan do doby, než bude hotová základna Diego García. Spojená suvadivská republika definitivně zanikla 23. září 1963. Suvadivští aktivisté dostali na základě dohod rozsáhlou amnestii, Abdulláh Afíf Didi se pod britskou ochranou uchýlil na Seychely, kde žil až do své smrti roku 1993. Maledivy získaly samostatnost v roce 1965, Britové odešli z Ganu v roce 1976.

Literatura.

"Filipský, Jan, Knotková-Čapková, Blanka, Marek, Jan, Vavroušková, Stanislava: Dějiny Bangladéše, Bhútánu, Malediv, Nepálu, Pákistánu a Šrí Lanky, Nakladatelství Lidové noviny (2003), Praha"

Externí odkazy.

Addu (zvaný také "Seenu" podle písmene maledivské abecedy, které svým tvarem připomíná) je korálový atol v Indickém oceánu, patřící republice Maledivy. Je jedinou částí státu ležící jižně od rovníku, od hlavního města Malé je vzdálen přes 500 km.

L'atoll Addu, en divehi, est un atoll des Maldives. Ses habitants se répartissent sur 6 des 23 îles qui le composent. Les terres émergées représentent sur les de superficie totale de l'atoll, lagon inclus. Il est l'atoll le plus méridional des Maldives et le seul du pays avec l'île de Fuvammulah à se trouver dans l'hémisphère Sud.


Význam.

Disulfidické vazby jsou důležitým faktorem, který ovlivňuje skládání a stabilitu bílkovin. Mohou spojovat jak dva cysteiny v rámci jednoho polypeptidu (namátkou u některých ribonukleáz), tak i cysteiny ve zcela samostatných polypeptidech (jako u inzulinu či v oxidovaném glutathionu). Lehninger zařazuje disulfidické můstky do kategorie primární struktury bílkovin, tzn. po boku sekvence aminokyselin pospojovaných peptidovou vazbou. Výskyt SS můstku zamezuje volnému pohybu polypeptidů v tomto místě a stabilizuje tak strukturu bílkoviny. Některé studie ukazují, že mikroorganismy žijící v extrémně vysokých teplotách mají ve svých bílkovinách mnohem více SS můstků než ostatní organismy.

Tvorba SS můstků.

K tvorbě SS můstků musí být k dispozici enzymatická mašinérie, která je schopná oxidovat SH skupiny na SS můstky a tím sama sebe redukovat. Následně navíc musí být schopná nějakým způsobem se regenerovat (oxidovat) tak, aby nebyla jen na jedno použití a mohla oxidovat další a další buněčné bílkoviny. V bakteriálním periplazmatickém prostoru pracuje dvojice enzymů DsbA a DsbB, přičemž DsbA vytváří SS můstky na bílkovinách a redukuje se, načež je reoxidován pomocí DsbB. Redukovaný DsbB posílá elektrony na ubichinon, který může být následně zpracován v elektronovém transportním řetězci. U eukaryotických organismů (včetně lidských buněk) vznikl velice obdobný proces: vznik SS můstků (konkrétně v endoplazmatickém retikulu) zajišťuje protein disulfidizomeráza (PDI), která se v průběhu tohoto procesu redukuje (její vlastní SS můstek se rozpadá na dvě SH skupiny). Opětovné „nabití“ (oxidaci) zajišťuje membránový protein Ero1, který funguje podobně jako bakteriální DsbB. Redukovaný Ero1 posílá své přebytečné elektrony na kofaktor FAD. Zajímavostí je, že PDI umí i rušit SS můstky a zároveň je vytvářet na jiném místě v proteinu; tímto způsobem může být nakonec dosaženo optimální rozložení disulfidických můstků, což pomáhá zaujmutí správné trojrozměrné konformace bílkovin.

Laboratorní štěpení.

V laboratoři se často suspenze bílkovin vystavuje látkám, které rozrušují disulfidické vazby a tím oddělují jednotlivé polypeptidy, což mimo jiné urychluje např. proteolytické štěpení. SS můstek je možno oxidovat nebo redukovat, obě cesty mohou vést ke kýženému výsledku, tedy rozštěpení. K redukčnímu štěpení se využívá 2-merkaptoethanol, dithiothreitol nebo dithioerythritol, ve všech případech vzniknou z původního R-S-S-R dvě izolované SH skupiny. Po redukčním štěpení je obvykle ještě vhodné stabilizovat SH skupiny, aby znovu neoxidovaly. To se dělá pomocí jodacetátu. Oxidační štěpení využívá obvykle kyselinu permravenčí, přičemž vznikají dvě cysteové kyseliny (SO-). Zároveň však při oxidačním štěpení dochází k poškození tryptofanu a k oxidaci methioninu, což poněkud snižuje využitelnost této metody.

Disulfidický můstek (též např. SS můstek či SS vazba) je kovalentní vazba mezi dvěma atomy síry, vznikající oxidací dvou sulfanylových (-SH) skupin cysteinu. Cystein je aminokyselina vyskytující se v peptidech a bílkovinách, a proto jsou disulfidické můstky důležité právě u těchto skupin biomolekul. Schematicky je možné disulfidický můstek znázornit jako R–S–S–R, kde „R“ jsou bílkovinné zbytky. Dva tímto způsobem kondenzované cysteiny se označují jako „cystin“.

Un pont disulfure (liaison S-S) est une liaison covalente qui se forme par oxydation dans les protéines, de manière post-traductionnelle. Cette liaison se forme entre les atomes de soufre des fonctions thiol de deux cystéines dans une séquence peptidique (ou protéine) (voir la figure ci-dessous où les représentent le reste de l'acide aminé). La molécule résultante de la liaison de deux cystéines est la cystine. Le pont disulfure est un élément des structures tertiaires (après le repliement de la protéine) ou quaternaire (lors d'association de sous-unités protéiques) de la protéine. La formation d'un pont disulfure à partir de deux cystéines s'accomplit spontanément en conditions oxydantes, en particulier en présence de dioxygène. Les ponts disulfures ne se forment en général pas dans le cytoplasme, qui est un environnement réducteur, mais lorsque les protéines sont sécrétées ou exposées à la surface cellulaire.


Historie.

První hvězdný atlas založený na teleskopických pozorováních, Atlas Coelestis, byl vydaný deset let po smrti svého autora Johna Flamsteeda jeho ženou, za asistence Josepha Crosthwaita a Abrahama Sharpa. Předcházelo mu další Flamsteedovo dílo "Stellarum inerrantium Catalogus Britannicus" (česky: "Britský hvězdný katalog") s 2919 hvězdami, vydáno také posmrtně v roce 1725.  Jedním z Flamsteedových hlavních motivů k vytvoření "Atlasu" bylo opravit zobrazení tvarů souhvězdí, která učinil Johann Bayer ve své Uranometrii z roku 1603. Bayer je zobrazil ze zadního pohledu (nikoliv z předního, jak to bylo děláno od doby Ptolemaiovy), což obrátilo postavení hvězd a vytvářelo tak zmatek. Publikace zaznamenala okamžitý úspěch a stala se standardním zdrojem pro profesionální astronomy na téměř století. Přesto existovaly tři faktory snižující tento úspěch: vysoká cena, obrovská velikost (takže bylo těžké držet atlas v rukou) a nízká umělecká hodnota (kresby Jamese Thornhilla byly mnohokrát kritizovány, částečně s ohledem na zobrazení souhvězdí Vodnáře).  To vedlo Johna Bevise k tomu, aby se pokusil atlas vylepšit. V roce 1745 vytvořil "Uranographia Britannica", kterážto měla menší rozměry, byla rozšířena o další pozorování a obsahovala více uměleckých kreseb. Tento atlas však nikdy nebyl oficiálně publikován a v současnosti ho existuje pouze 16 známých kopií.

Atlas Fortin-Flamsteed.

Změny v poloze hvězd (původní Flamsteedova pozorování byla učiněna v devadesátých letech 17. století) nakonec vedly k úpravám, které učinil v sedmdesátých letech 18. století francouzský inženýr Nicolas Fortin pod kontrolou astronomů Le Monniera a Messiera z Francouzské akademie věd v Paříži.  Nová verze, pojmenovaná "Atlas Fortin-Flamsteed" měla oproti té původní jen třetinové rozměry, ale zachovala stejnou strukturu. Také některé ilustrace byly upraveny do umělečtější podoby (nejvíce Andromeda, Panna a Vodnář).  Názvy souhvězdí jsou uvedeny ve francouzštině, nikoliv v latině, a obsahují některé mlhoviny objevené až po Flamsteedově smrti.  Roku 1795 vyšla aktualizovaná verze od Mechaina a Lelanda, která zahrnuje nově objevená souhvězdí a mlhoviny.

Atlas Coelestis je atlas hvězdné oblohy, publikovaný v roce 1729 a založený na pozorováních učiněných prvním královským astronomem Johnem Flamsteedem.

L’ est un atlas céleste fondé sur les observations de John Flamsteed, astronome britannique, et publié à titre posthume en 1729.


Synonyma.

Lidové názvy: baba, březňák, jalovcovka, kominíček, kozí pysk, kožák, kožešník, kožíšek, mecháček, myška, nepravý hříbek, poddoubek, poddoubník, podhříbek, podlíska, podloubník, podmáselník, podmáslík, podmásník, praskáč, sameťák, sameťáček, zelenokabátník. Na Slovensku: riečičkár, žltkár.

Taxonomie.

Hřib plstnatý popsal Carl Linné v roce 1753. Tento popis je s ohledem na stávající pravidla mykologické nomenklatury považován za neplatný. Validizoval jej však Elias Magnus Fries v 19. století. Následně jej Lucien Quélet v roce 1888 přeřadil do rodu suchohřib ("Xerocomus"). Ve druhé polovině 20. století se chápání tohoto druhu mírně změnilo v důsledku pojetí Rolfa Singera, které se překrývá s hřibem osmahlým. Později se přístup změnil, takže aktuálně platné pojetí nemusí korespondovat s popisy autorů, kteří vycházeli ze Singera.

Vzhled.

Makroskopický.

Klobouk dosahuje průměru 40 – 80 (110) milimetrů, postupně je polokulovitý, klenutý až poduškovitý. Povrch má světle, středně, narezavěle, někdy i tmavě hnědý.  Rourky i póry jsou světle až živě žluté, bez hnědavého nádechu. Ve stáří se zbarvují do olivova. Póry jsou poměrně velké, ve stáří dosahují 1 – 3 milimetru.  Třeň dosahuje 50 – 90 (140) × 7 – 20 (25) milimetrů, v mládí může být vřetenovitý, později je válcovitý. Obvykle má žlutý povrch, někdy bělavý nebo světle krémový, v dolní části může být nahnědlý. Povrch je bez síťky, může však být tvarován v protáhlá žebra, která síťku trochu připomínají.  Dužnina je žlutá nebo nažloutlá, nad rourkami sytěji zbarvena. Po porušení může slabě modrat. Chuť je nevýrazná, vůně nenápadná, nebo připomínající jodoform (ostrý chemický pach) – především na bázi třeně a u starších plodnic.

Mikroskopický.

Výtrusný prach je hnědoolivový, spory dosahují (9,5) 11 – 14 (15) × (4) 4,5 – 5 (5,5) milimetru, mají elipsovitě vřetenovitý tvar s mělkou suprahilární depresí. Pod elektronovým mikroskopem vykazuje povrch zvláštní ornamentiku. Myceliová vlákna jsou špinavě bělavá, některá mohou být i žlutá. Povrch klobouku kryje vláknitý trichoderm.

Výskyt.

Hojný druh nížin a pahorkatin, roste v listnatých i smíšených lesích a na hrázích rybníků, vždy pod duby. Pilát jej uváděl v rámci dubo-habrových lesů na nevápenatých půdách, v druhotných smíšených lesích na půdách nevápenatých a v rámci bučin v nížinách a pahorkatinách 1). Fruktifikuje od června do konce října.  1) Nálezy suchohřibu plstnatého pod jinými stromy než duby jsou v současnosti považovány za nespolehlivé a pravděpodobně se vztahují ke hřibu osmahlému, který byl dříve s hřibem plstnatým ztotožňován.

Rozšíření.

Roste v Evropě: Česká republika (první jej v Čechách uvádí Krombholz r. 1821), Slovensko.

Záměna.

Nejpodobnější houbou je blízce příbuzný hřib osmahlý. Ten se liší především výskytem pod jehličnany a z listnáčů pod buky, břízami a vrbami. Postrádá žluté až žlutavé zbarvení dužniny, která je spíš bělavá až krémová, zpravidla nemodrá vůbec, případně jen minimálně.

Vnitrodruhové taxony.

Suchohřib plstnatý žebernatý.

"Boletus subtomentosus" var. "striaepes" se vyznačuje výraznějším žebrováním na třeni. Taxon totožný s "Boletus subtomentosus" var. "crassipes" (Schaeff.) Smotl. 1912, "Boletus subtomentosus" var. "reticulatipes", "Boletus subtomentosus" var. "costatipes", "Boletus subtomentosus" var. "panosus".

Suchohřib plstnatý žlutavý.

"Xerocomus subtomentosus" var. "luteolus" (syn. "Boletus subtomentosus" var. "luteolus", syn. "Xerocomus subtomentosus" var. "xanthus", syn. "Xerocomus flavus" ) se vyznačuje žlutým zbarvením klobouku.

Hřib neboli suchohřib plstnatý ("Xerocomus subtomentosus", syn. "Boletus subtomentosus" ) je jedlá houba z čeledi hřibovitých. Názory na kuchyňskou kvalitu tohoto druhu se různí, protože plodnice více nebo méně zapáchají jodoformem.

Boletus subtomentosus, le bolet subtomenteux est une espèce de champignons de la famille des Boletacées fort courant que l’on rencontre dans les bois. Il est comestible, mais sans grand intérêt.


Abeceda a pravopis.

Pravopis byl vytvořen v roce 1973. Abeceda se skládá z 36 písmen:  Kromě těchto písmen se v cizích slovech používají i písmena "q", "w", "x" a "ö". Znak "ˊ" vyznačuje palatalizaci, pokud stojí za souhláskou.

Klasifikace.

Skoltská sámština patří do východní skupiny sámských jazyků společně se sámštinou inarijskou, akkalskou, kildinskou a terskou.

Dialekty skoltské sámštiny.

Skoltská sámština zahrnuje dva hlavní dialekty:

Severní dialekty skoltské sámštiny.

Do skupiny severních dialektů skoltské sámštiny patří dialekty: Rozdíly mezi těmito dvěma dialekty lze spatřit v nominativu plurálu u podstatných jmen, který je v neidenském dialektu vyjádřen zakončením na "-k", př. "kuelek" 'ryba', v paatsjokiském dialektu toto zakončení chybí, př."kue ́l".

Jižní dialekty skoltské sámštiny.

Jižní skupina zahrnuje dialekty: Njuõ ́ttjäu ́rrské nářečí používá středovou souhlásku "d", zatímco suõ ́nn'jelské používá frikatívu "đ": suõ ́nn'jelský dialekt "vue ́đđded"'spát' oproti njuõ ́ttjäu ́rrskému "vue ́dded", sââ ́rvesjäu'rrskému "vue ́dde"; suõ ́nn'jelský dialekt "ǩiđđ" 'jaro' oproti njuõ ́ttjäu ́rrskému "kidd".

Hlásky.

Samohlásky.

Samohlásky se ve skoltské sámštině vyslovují s jinou intonací. Ta je dvojí: vysoká a nízká. Vysoké samohlásky mají své nízké protějšky. Intonace je často významotvorná. Příklad: "kå ́sse" 'kašlou' (přít.čas, 3.os.mn.č.) - "ko ́sse" 'kašlali' (min.čas, 3.os.mn.č.); "e ́tte" 'zdají se, vypadají' (přít.čas, 3.os.mn.č.) - "i ́tte" 'kašlali' (min.čas, 3.os.mn.č.)

Diftongy.

Ve skoltské sámštině existuje 8 základních diftongů "iõ", "iâ", "eâ", "eä", "uõ", "uä", "uâ", "uå". U diftongů taktéž dochází k palatalizaci. Ta se projevuje ve výslovnosti zejména u diftongů, jejichž druhou složkou je zadní nebo středová samohláska. Pokud je tedy druhá složka diftongu zadní nebo středová samohláska /â/, mají tyto diftongy svůj palatalizační protějšek zaznamenán v ortografii, př. /uå/ /uâ/ /iâ/ /eâ/ - /ue ́/ /ue ́/ /ie ́/ /eä ́/. Jestliže je však druhou složkou středová samohláska /ō/, nejsou tyto tvary zaznamenány v ortografii, a jejich palatalizovaný protějšek vypadá dokonce velmi odlišně, př./iō/, /uō/ - /ii ́/, /ui ́/.

Tvarosloví.

Jména.

Do kategorie jmen ve skoltské sámtštině se řadí jména podstatná a přídavná, která jsou rozdělena do 12 deklinačních typů.

Skloňování.

Skoltská sámština užívá 9 pádů: nominativ, akuzativ, genitiv, illativ, lokativ, komitativ, abesiv, essiv a partitiv. Koncovky těchto pádů se připojují ke kmeni, který je v silném či slabém stupni. Právě příslušnost k jedné z 12 deklinačních typů určuje, v jakém pádě použít slabý a silný stupeň.

Koncovky pádů.

1. a 2. deklinační typ.

1. typ.

K tomuto typu patří většina skoltských jmen, především jednoslabičných. Nepatří sem slova převzatá a odvozená. Kmen jména patřící do 1. typu je v nominativu singuláru vždy v silném stupni. V silném stupni jsou také illativ, essiv a partitiv jednotného čísla. Ostatní pády, včetně pádů plurálu, jsou ve slabém stupni. Tvary essivu a partitivu neexistují pro množné číslo. Př. "võõr" krev.

2. typ.

Také do druhého typu patří zejména jednoslabičná jména, avšak tvar kmene v nominativu singuláru je ve slabém stupni. Kmeny v ostatních pádech jsou v silném stupni. Př. "maadd" dno.

Zájmena.

Osobní zájmena.

Osobních zájmen ve skoltské sámštině existuje 9, kromě tvarů jednotného a množného čísla se u zájmen zachovaly i tvary duálu (na rozdíl od sloves, kde duál zanikl).  Osobní zájmena se skloňují. Zájmena v jednotném čísle se skloňují ve všech 9 pádech, zájmena v množném čísle nemají tvar pro essiv a partitiv a duál nezná partitiv.

Ukazovací zájmena.

"tät" ten, "täk" ti "tõt" tamten, "tõk" tamti "tut" tamten, "tuk" tamti Významy ukazovacíh zájmen jsou shodné s finštinou. Ve skoltšině "tät" odpovídá finskému "tämä" a používá se k poukázání na věc, která je v bezprostřední blízkosti mluvčího, "tõt" odpovídjící finskému "tuo" označuje věc vzdálenou, avšak viditelnou, a "tut" odpovídá finskému "se", které se používá, pokud se hovoří o věci vzdálené. Použití "tut" je častější také při běžné mluvě, kdy označuje věc, která už byla dříve zmíněna.

Neurčitá zájmena.

Neurčitá zájmena jsou vyjádřena pomocí sufixů "-ne" a "-a". "mii-ne" něco "ǩii-ne" někdo "kuäbbaž-ne" kdokoliv, kterýkoli "ǩii-a" každý, všichni "kuäbbaž-a" každý

Záporná zájmena.

Záporná zájmena se tvoří pomocí částice "ni", který stojí samostatně před vztažným zájmenem. "ni mii" nic "ni ǩii" nikdo "ni kuäbbaž" ani jeden

Vztažná zájmena.

"mii" co "ǩii" kdo Ve skoltské sámštině se používá univerzální vztažné zájmeno "kååʹtt", které lze skloňovat v pádě i čísle a zastupuje vztažná zájmena "kdo", "co", "který". Pokud například toto vztažné zájmeno stojí ve větě v nominativu, má roli subjektu; pokud je v akuzativu, zastává roli přímého objektu.

Tázací zájmena.

"mii?" - "mõõk" co? (sg. - pl.) "ǩii?" - "ǩeäk" kdo? (sg. - pl.) "kuäbbaž?" který (ze dvou)? Tázací zájmena se skloňují stejně jako podstatná jména.

Číslovky.

Základní číslovky.

1 õhtt 2 kue ́htt 3 kolmm 4 nellj 5 vitt 6 kutt 7 čiččâm 8 kääu ́c 9 ååu ́c 10 lååi 100 čue ́đ 1000 dahat/doohhat

Řadové číslovky.

1. vuõssâmõs 2. nu ́bb 3. kuälmad 4. neelljad 5. viiđad 6. kuuđad 7. čiiččad 8. kääucad 9. ååu ́c 10. låågad

Sloveso.

Slovesa se ve skoltské sámštině časují ve 4 osobách (první, druhá, třetí a čtvrtá-neurčitá osoba), v čísle (jednotné a množné), v čase (přítomný, minulý, předpřítomný a předminulý) a ve čtyřech způsobech (indikativ, potenciál, kondicionál a imperativ). Na rozdíl od ostatních sámských jazyků se ve skoltské sámštině nevyskytují duálové slovesné koncovky.

Slovesné třídy.

Slovesa jsou rozdělena do 4 typů, a to podle tvaru kmene. K těmto kmenům se poté přidávají koncovky mluvnických kategorií. Kmen může být zakončen na konsonant (konsonantický kmen) nebo na vokál (vokalický kmen), který se dále dělí na silný a slabý.

Přítomný čas.

Příklad koncovek pro přítomný čas u slovesa patřící k 1. slovesnému typu "kuullâd" slyšet.  "[*1] 3. os. sg. u sloves 1. typu nemá specifickou koncovku. U sloves 2. a 3. typu dochází k vložení epentetického -a- uvnitř kmene, např. mainsted" říct "mainst- → mainast"

Předpřítomný a předminulý čas.

Předpřítomný čas ve skoltštině se tvoří perifrasticky s pomocným slovesem "leeʹd" (být) v minulém čase. Na pomocném slovese se vyjadřuje osoba a číslo. U obou časů se významové sloveso vyskytuje ve formě minulého participia. Předpřítomný čas vyžaduje pomocné sloveso "leeʹd" v přítomném čase.

Způsob.

Ve skoltské sámštině existují čtyři způsoby: indikativ, potenciál, kondicionál a imperativ.

Imperativ.

"[*2] Koncovky 2. os. sg. se různí podle slovesné třídy."

Příslovce.

Ve skoltské sámštině existují 2 typy příslovcí:

Otevřený typ odvozených příslovcí.

Tato příslovce jsou odvozena od přídavných a také podstatných jmen. Příslovce odvozená od jmen náležících k 1. typu končí na sufix "‐^ld", příslovce odvozená od ostatních typů končí na sufix "‐ânji". Odvozená příslovce nejčastěji vyjadřují způsob.

Uzavřený typ.

Skupina uzavřených příslovcí vyjadřuje většinou místo a čas.

Příslovce času.

Příslovce času se vyskytují nejčastěji na začátku věty. "ââʹn" teď "eiʹdde" právě teď "juʹn" už "sõrgg" brzy "teʹl" potom "tuâl-aa" dávno "eʹpet" znovu "pâi" vždy "täujja" často "jåhtta" včera "täʹbbe" dnes "jâđđa" zítra "tueʹlää" ráno "peivva" přes den "kõskkpeeiʹv" v poledne "jeäʹǩǩespeeiʹv" odpoledne "jeäʹǩǩää" večer "kõskkekka" o půlnoci "ekka" v noci "ǩeässa" v létě "čâhčča" na podzim "tälvva" v zimě "ǩeâđđa" na jaře

Místní příslovce.

"tääiʹb ~ tääiʹben" tady/odtud "tiiʹǩ" tady (kam?) "toʹb ~ toʹben" tam/odtud "tok" tam (kam?) "tâʹvven" na/ze severu "tââvas" na sever "saujâst" na jihu "sauʹjje" na jih "nuõrttjest" na východě "nuõrttja" na východ "viõsttrest" na západě "viõsttra" na západ "čiʹǯsbeäʹlnn" nalevo "čiʹǯsbeälla" doleva "vuäʹljsbeäʹlnn" napravo "vuäʹljsbeälla" doprava "ooudbeäʹlnn" naproti "mââibeäʹlnn" za "pââibeäʹlnn" nad "vuâlbeäʹlnn" pod

Skoltská sámština ("sääˊmǩiõll") je sámský jazyk z ugrofinské větve uralské jazykové rodiny. Mluví jí zhruba 400 lidí na severu Finska a asi jen 20 v Rusku. Kdysi se vyskytovala i na severu Norska v oblasti Neiden.

Le same skolt est une langue same parlée par les skolts en Russie et en Finlande par environ 650 locuteurs en 2007, en Finlande, par environ 350 locuteurs (2016). La langue est en danger d'extinction à défaut de transmission aux jeunes générations. Un programme d'immersion pour les enfants a été mise en place pour permettre la survie de la langue.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce přes 700 metrů, cca 3 kilometry jižně od Starého Města. Na východě s ní sousedí arabské čtvrti Arab al-Savahira, al-Savahira al-Garbija a Džebel Mukabir, na severu etnický smíšená židovsko-arabská čtvrť Abu Tor, na jihovýchodě arabská Umm Lisun, na jihu arabská Sur Bahir, na jihozápadě leží administrativně samostatná židovská vesnice Ramat Rachel, na západě pak zástavba Talpijot Mizrach přechází plynule do sousední židovské čtvrti Talpijot, která již leží z větší části za Zelenou linií, jež do roku 1967 rozdělovala Jeruzalém. Čtvrť je situována na vyvýšených pahorcích, které k východu a jihovýchodu klesají prudce do hluboce zaříznutých údolí vádí Nachal Kidron a Nachal Darga, která pak směřují do Judské pouště.

Dějiny.

Už v dobách mandátní Palestiny si tuto lokalitu vybral pro svou rezidenci nejvyšší komisař britské správy v této zemi. V letech 1948-1967 zde potom existovala rozsáhlá nárazníková zóna o ploše několika kilometrů čtverečních, která oddělovala území pod kontrolou Izraele a Jordánska. Nynější obytná čtvrť tu byla založena roku 1972. Zpočátku bývala nazývána s odkazem na dřívější využití Armon ha-Naciv (ארמון הנציב, "Guvernérův palác"). Po roce 2000 prodal sousední kibuc Ramat Rachel některé své zemědělské pozemky a došlo zde k další zástavbě, která územně propojila Talpijot Mizrach a Talpijot. Poblíž vjezdu do čtvrti se rozkládá správní centrum v atypické budově, kterou navrhl Matthias Gretz. V 80. letech 20. století ve čtvrti vyrostla promenáda, která nabízí výhledy na Staré Město. Na pomezí se sousední čtvrtí Talpijot leží urbanistický okrsek Kirjat Morija, který spravuje Židovská agentura. Vedle něj je areál cvičné farmy, kterou zde ještě před rokem 1948 založila Rachel Jana'it Ben Cvi. Nyní slouží pro účely zemědělského výzkumu Hebrejské univerzity.  V roce 1980 zde při výstavbě čtvrti byl objeven takzvaný Talpijotský hrob s cennými arfetakty z biblických dob, které podle některých badatelů mohou být přímo spojené s Ježíšem.

Demografie.

Čtvrť je plánována pro populaci 20 000 lidí a je stavebně téměř zcela dobudována. Populaci tvoří sekulární a nábožensky sionistické rodiny.

Talpijot Mizrach (: תלפיות מזרח, doslova "Východní Talpijot") je židovská čtvrť v jižní části Jeruzaléma v Izraeli, situovaná z větší části v bývalém nárazníkovém pásmu, které do roku 1967 oddělovalo Západní a Východní Jeruzalém a které bylo okupováno Izraelem v roce 1967 a začleněno do hranic Jeruzaléma.

Talpiot-Est (), ou Armon HaNetziv () est un quartier israélien du sud-est de Jérusalem, établi en 1973 sur un no man's land conquis durant la guerre des Six Jours. Talpiot-Est fait partie des. La communauté internationale considère les quartiers israéliens de Jérusalem-Est comme illégaux au regard du droit international mais le gouvernement israélien conteste ce point de vue. Les services municipaux dans le quartier sont également disponibles pour les quartiers arabes alentour, dont et.


Kariéra.

Jako nadějný plavec se v šestnácti letech dostal do klubu Esporte Clube Pinheiros v Sao Paulu, kde trénoval pod vedením Alberta Silvy a brazilské plavecké legendy Gustava Borgese. V roce 2005 dostal stipendium na Auburn University v USA a připravoval se pod vedením australského trenéra Bretta Hawkea. Výrazně se prosadil na univerzitních závodech organizace NCAA, kde vytvořil americké rekordy na 50 a 100 yardů volný způsob. Od roku 2008 závodí jako profesionál. Na olympijských hrách v roce 2008 vybojoval nejprve bronzovou medaili v závodě na 100 m volný způsob, o kterou se dělil díky stejnému času s Američanem Jasonem Lezakem. V semifinále závodu na 50 m volný způsob překonal olympijský rekord (čas 21,34), který ve finále ještě vylepšil (čas 21,32) a získal olympijské zlato. O rok později na mistrovství světa v Římě dokázal zvítězit na obou nejkratších kraulařských tratích, což se mu podařilo jako teprve třetímu plavci v historii (po Anthony Ervinovi a Alexandru Popovovi). V závodě na 100 m překonal také světový rekord. Koncem roku 2009 se také stal držitelem nejlepšího výkonu historie na 50 metrů. V roce 2011 měl pozitivní dopingový test na furosemid, který může maskovat použití jiných zakázaných látek. Arbitrážní soud mu dal pouze napomenutí, další závodění ale nezakázal. Mohl tak startovat na mistrovství světa v roce 2011, kde získal titul na nejkratším sprintu, na dvojnásobné trati skončil čtvrtý. Na olympijských hrách v roce 2012 zlato z Pekingu neobhájil a skončil v závodě na 50 metrů volný způsob třetí.

Úspěchy a ocenění.

Olympijské hry Mistrovství světa

César Augusto Cielo Filho (* 10. ledna 1987 Santa Bárbara d'Oeste, São Paulo) je brazilský plavec. Specializuje se na sprinterské kraulařské tratě.

César Augusto Cielo Filho, né le à Santa Bárbara d'Oeste, est un nageur brésilien spécialiste des épreuves de nage libre.


Zařazení.

Donedávna byl rod rozrazil řazen do čeledě krtičníkovitých. S nástupem taxonomického systému APG III, založeném na fylogenetice, byl zjištěn shodný klad pro rozrazil i jitrocel, rozrazil byl tudíž přeřazen do čeledě jitrocelovitých. Současně byla shledána blízká příbuznost rozrazilu s dalšími rody, např. "Hebe", "Parahebe", "Synthyris" atd., které se asi stanou součásti rodu rozrazil.

Rozšíření.

Jsou to rostliny rozšířené převážně v Holarktidě, kde v mnoha druzích rostou v mírném a subtropickém podnebném pásu a v hornatých oblastech tropů. Mimo to se určité druhy vyskytují i na jižní polokouli v Austrálii. Jejich požadavky na biotop jsou velice pestré, jedny jsou hydrofyty, jiné helofyty a další zase mesofyty.  Některé druhy jsou klasifikovány jako rostliny suchomilné, luční nebo skalnatých stepí, jiné jako polní plevele, rostliny světlých lesů nebo vodní a mokřadní trvalky. V České republice roste 31 druhů.

Popis.

Jsou to jednoleté i vytrvalé byliny s jednoduchými nebo větvenými lodyhami. Jejich vzrůst je od plazivých přes poléhavé až po vzpřímené i keřovité, mnohé mají kořenující lodyhy. Lodyhy i listy jsou často chlupaté a žláznatě chlupaté, vzácněji lysé  Malé až střední přisedlé nebo řapíkaté listy bez palistů jsou převážně vstřícné, méně již střídavé nebo přeslenovité. Mívají zřídka bazální koncentraci, častěji jsou po lodyze pravidelně rozložené. Listové čepele jsou celistvé lineárního, eliptického, vejčitého nebo trojúhelníkového tvaru speřeně žilkované, vzácně jsou prstovitě 5 až 7dílné nebo peřenodílné. Okraje mají hladké, vroubkované nebo pilovité.  Květy jsou pouze oboupohlavní. Bývají čtyřčetné až pětičetné, barvu mají nejčastěji modrou, řidčeji fialovou, růžovou, bílou nebo vzácně žlutou. Vytvářejí vrcholová nebo úžlabní květenství, nejčastěji hrozen, klasy a hlávka, nebo vyrůstají samostatně. Jsou poměrně malé, přisedlé nebo na kratičkých stopkách bez listenců.  Kalich bývá složen z hluboce rozeklaných srostlých nebo volných šupinovitě či miskovitě uspořádaných plátků tvaru eliptického nebo obvejčitého. Plátky nebývají stejně veliké, horní je většinou menší. Kalich je výrazně delší než korunní trubka. Koruna vyrůstající v přeslenu je kolovitá neb vzácněji zvonkovitá, korunní trubka z uvnitř chlupatých eliptických nebo obvejčitých plátků nestejně velkých je velmi krátká. Horní plátek bývá někdy nejširší (je srostlý ze dvou) a spodní nejužší. Tyčinky jsou dvě s dlouhými čárkovitými nebo kopinatými nitkami srostlými do poloviny s korunní trubkou, patyčinky chybí. Introrzní prašníky jsou barvy modré nebo fialové. Synkarpické gyneceum je tvořeno dvěma plodolisty. Jednoduchá vytrvalá čnělka, je patrna i na plodu, nese jednu polokulovitou bliznu. Svrchní semeník je dvoupouzdrý, placentace je nákoutní.  Plodem je dvoupouzdrá lysá nebo pýřitá většinou bočně stlačená tobolka otvírající se dvěma nebo čtyřmi chlopněmi. Semena jsou malá a obvykle početná, až 50 v tobolce, vejčitá i okrouhlá, plochá nebo mušlovitého či pohárkovitého tvaru, hladká nebo jemně svraskaná, mají mastný endosperm.

Význam.

V dřívějších dobách byly některé druhy rozrazilu, např. rozrazil lékařský, jedny z nejběžnějších léčivých rostlin. Používala se hlavně sušená nať sklízená za plného květu rostliny, z které se připravovaly čaje při nachlazení, problémech s průduškami i při zánětech močového ústrojí a na snižování cholesterolu.  Středověké herbáře přisuzují rozrazilu dalekosáhlé účinky. Pozdější zkušenosti neodpovídají této tradici, ačkoliv v některých zemích se rozrazil stále objevuje v mnohých čajových směsích. Chemicky a farmakologicky je poměrně málo prozkoumaný.  Přírodní léčitelství uznává přibližně tuto hierarchii: za nejúčinnější je pokládán rozrazil potoční (Veronica beccabunga L.), potom rozrazil lékařský (Veronica officinalis L.), dále rozrazil klasnatý (Veronica spicata L.), rozrazil ožankovitý (Veronica teucrium L.) a rozrazil horský (Veronica montana L.). Ostatní druhy, zvláště hojně rozšířený rozrazil rezekvítek (Veronica chamaedrys L.), se používají jen výjimečně.  I když nežádoucí účinky ani kontraindikace nebyly dosud při užívání terapeutických dávek zaznamenány, neměla by být překročena denní dávka pět gramů sušené natě.

Taxonomie.

Rod rozrazil je velice rozsáhlý a právě prochází složitou rekonstrukcí. Podle je celosvětově známo 250 druhů, podle 270 druhů, a podle 450 druhů.  V České republice rostou tyto druhy:

Ohrožení.

Některé druhy rostoucí v ČR se vyskytují jen v malém množství a v úzce omezeném areálu, navíc se u některých početní stavy nezvyšují ale naopak klesají. Takové druhy je pochopitelně nutno chránit a stupeň této ochrany závisí na níže uvedeném zatřídění. Podle "Černého a červeného seznamu cévnatých rostlin ČR" jsou zařazeny mezi druhy:

Odkazy.

Externí odkazy.

Rozrazil ("Veronica") je široký rod rostlin rozmanitého zevnějšku i nároku na stanoviště. Rod "Pseudolysimachion", který vznikl rozdělením rodu "Veronica", je také mnohdy nazýván jménem rozrazil, přestože se navrhuje nové české pojmenování čestec nebo úložník.

Les véroniques ("Veronica") sont un genre de plantes herbacées annuelles ou pérennes comptant plus de 200 espèces à travers le monde.


Historie.

První zmínka o městě pochází z roku 1282, v souvislosti se zdejším hradem, odhaduje se však, že tento hrad vznikl již kolem r. 1150. Okolo něj vzniklo malé město, jež žilo z místní těžby kovových rud.  V 16. století byl zdejší hrad přestavěn na kurfiřtský lovecký zámek. Tento zámek se také stal sídlem kurfiřtských úřadů, zejména horního úřadu.  V 19. století a na začátku 20. století zaznamenalo město značný rozvoj průmyslu, ten však byl značně postižen hospodářskou krizí 30. let.  Specifická situace zavládla ve Schwarzenbergu a v okolí v květnu 1945. Po bezpodmínečné kapitulaci Třetí říše nebylo město z dodnes nevyjasněných důvodů, nejspíše z nejasností ve výkladu dohod o průběhu demarkační linie, obsazeno vojsky žádné vítězné mocnosti. 11. května utvořili zdejší komunisté a sociální demokraté tzv. Antifašistický akční výbor, který převzal moc jak nad obecními úřady v městě a v okolních obcích, tak v okresním úřadě a odzbrojil zbytky německých branných sil. Tento akční výbor se potýkal s katastrofální humanitární situaci v okresu, kde musel zajistit výživu kromě místních obyvatel i pro 15 000 uprchlíků, válečných zajatců, vězňů apod. a marně žádal spojenecká vojska o pomoc.  Teprve 24. června 1945 vstoupila na základě dohod o definitivním vymezení okupačních zón v Německu do města sovětská armáda a potvrdila členy akčního výboru v jejich funkcích, někteří v nich zůstali i po vzniku NDR. Později se pro tuto epizodu vžilo označení Freie Republik Schwarzenberg (Svobodná republika Schwarzenberg), zpopularizované románem "Schwarzenberg" od Stefana Heyma z roku 1984.  Po roce 1948 zde byla vybudována první (a jediná) východoněmecká továrna na automatické pračky.

Schwarzenberg je velké okresní město v Sasku, pro rozlišení se uvádí jako Schwarzenberg/Erzgebirge. Leží v Krušných horách, ve výšce 468 m n. m., má asi 17 000 obyvatel.

Schwarzenberg/Erzgeb. est une ville de Saxe (Allemagne), située dans l'arrondissement des Monts-Métallifères, dans le district de Chemnitz. Elle porte le titre de Große Kreisstadt.


Mládí.

Narodila se jako sedmé dítě a pátá dcera císaře Svaté říše řísmké, Ferdinanda I. a Anny Jagellonské, dědičky Čech, Uher a Chorvatska. Její otec s ní měl politické plány, protože byla dalším potomkem k rozmáhající se habsburské sňatkové politice. V roce 1539 byla spolu se starší sestrou Marií odvezena do Záhřebu, kde byla vychovaná v přísně katolickém duchu. Jejich výchova zahrnovala charitativní činnost, znalost jazyků a přípravu na budoucí královský sňatek.  Byla považována za krásku, která ovládala němčinu, francouzštinu, italštinu, chorvatštinu a latinu.  Roku 1546 se vdala starší sestra Marie za Viléma, vévodu z Jülichu a Kateřina se vrátila zpět do rakouského Innsbrucku.

První manželství.

V roce 1548 se patnáctiletá Kateřina zasnoubila ve Vídni s mladičkým, stejně starým mantovským vévodou Františkem III. Gonzagou. O rok později, 22. října roku 1549 se v Mantově, hlavním městě vévodství, za vévodu provdala. Do manželství přispěla věnem 50 tisíc zlatých. Vztah obou mladých lidí byl harmonický a Mantova přijala mladou vévodkyni vřele. Záhy po svatbě Kateřina otěhotněla, ale po třech měsících dítě potratila. S vévodou se tehdy dost odcizili. Další měsíc (22. února 1550) zemřel vévoda na zápal plic.  Po pouhého půl roku trvajícím manželství byla pak mladá vdova vykázána z Mantovy zpět do Rakouska s pravidelným měsíčním důchodem 10 tisíc zlatých.

Druhé manželství.

Po návratu do Vídně jí otec přidělil titul ""Její královská Výsost, vévodkyně Kateřina Kraňská."" Žila ve stálém zármutku nad smrtí manžela, již v roce 1553 ji však otec zasnoubil s polským králem Zikmundem II. Augustem, jehož první manželkou byla její starší sestra Alžběta (druhou pak litevská šlechtična Barbora Radziwiłłovna).  Přes její nesouhlas se 19. července roku 1553 v Krakově konala svatba a 20. srpna proběhla ve Wawelu její korunovace polskou královnou. Protože dvě předchozí Zikmundova manželství skončila bezdětná, očekával od ní král mužského potomka a dědice trůnu. Kateřina se po příchodu do Polska učila polsky a od počátku jejího příchodu na krakovský dvůr tvořila kontakty s důležitými osobnostmi polského politického života.  Na konci roku 1553 Kateřina otěhotněla. Dne 21. srpna 1554 při porodu málem přišla o život, děvčátko, které se narodilo, však ještě tentýž den zemřelo. Po porodu již nemohla mít další děti. Vztahy mezi ní a králem ochladly a na podzim roku 1559 Zikmund Kateřinu zapudil. Zahanbená odešla v roce 1566 zpět do Rakouska a usadila se v Linci. Z Polska jí byl posílán pravidelný měsíční důchod ve výši 6 tisíc zlatých.

Návrat do Rakouska.

Další nabídky na sňatek již odmítala. Byla mecenáškou umění, milovala historii, malířství a tanec. Měla velice blízký vztah ke svému staršímu bratru Maxmiliánovi II. a všechen svůj majetek odkázala právě jemu. Zemřela ve 39 letech stejně jako její první manžel na zápal plic. Je pohřbena v klášteře svatého Floriana u Lince.

Kateřina Habsburská nebo také Rakouská (15. ledna 1533, Innsbruck, Rakousko – 28. února 1572, Linec, Rakousko) byla rodem arcivévodkyně rakouská, prvním sňatkem vévodkyně mantovská jako manželka Františka III. Gonzagy a po jeho smrti jako třetí manželka polského krále Zikmunda II. Augusta polská královna a litevská velkokněžna.

Catherine d'Autriche ( - ) était une princesse de la dynastie des Habsbourg, fille de Ferdinand, empereur, et d'Anne Jagellon, reine de Hongrie. Par sa naissance, elle était archiduchesse d'Autriche, et princesse de Hongrie et de Bohème, puis elle devint, par son premier mariage, duchesse de Mantoue, et enfin reine de Pologne et grande-duchesse de Lituanie, à la suite de ses secondes noces.


Kvalifikace na Mistrovství Evropy ve fotbale 2008 – skupina A

Groupe A des éliminatoires du Championnat d'Europe de football 2008

Tabulka.

Arménie a Ázerbájdžán mají pouze 12 odehraných zápasů, oba jejich vzájemné zápasy byly rozhodnutím UEFA zrušeny a za zrušené zápasy nebyly přiděleny žádné body.

Zápasy.

<div id="Serbia v Kazakhstan"

Zápasy této kvalifikační skupiny na Mistrovství Evropy ve fotbale 2008 se konaly v letech 2006 a 2007. Z osmi účastníků si postup na závěrečný turnaj zajistily první dva týmy.

Classement et résultats du Groupe A lors des Éliminatoires du championnat d'Europe de football 2008. Ce groupe est le seul à huit équipes. Mais comme pour tous les autres groupes, les deux premiers seront qualifiés, selon un classement basé sur les sept premiers.


Synonyma patogena.

Vědecké názvy.

Podle Biolib je pro patogena s označením vlnatka krvavá ("Eriosoma lanigerum") používáno více rozdílných názvů, například "Aphis lanigera" nebo "Aphis lanigerum".

České názvy.

Někdy je pro patogena vlnatka krvavá ("Eriosoma lanigerum") používáno označení mšice krvavá

Zeměpisné rozšíření.

Evropa, Severní Amerika

Výskyt v ČR.

Běžný druh.

Popis.

Bezkřídlé formy jsou velké asi 1,7 až 1,9 mm. Barva těla kolísá od rezavé k červenavě hnědé, narudlé až fialově červené. Tělo je pokryto voskovými vlákny. Okřídlené mšice jsou hnědočervené nebo narudlé. Samci jsou drobní.

Příznaky.

V létě na větvích a na starém dřevě jabloní husté bílé vločkovité povlaky. Povlaky pokrývají kolonie tmavých mšic. Po rozmáčknutí bílého chumáče se vytvoří červená „krvavá“ hmota. Na větvích a kořenech sání způsobuje deformace, rozmanitě utvářené nádorky. Pletiva se deformují a praskají, tvoří se množství mladých výhonů z adventivních pupenů, větve odumírají.

Biologie.

Přezimují nymfy v prasklinách borky na kmeni. Při sání se vyvíjí v bezkřídlé formy, během roku mají 10 generací. V červnu se vyvíjí okřídlení jedinci a přelétají na další stromy.

Ekologie.

Parky, sady, zahrady

Šíření.

Okřídlení jedinci, pasivně transportem jedinců na oděvu nebo s částmi rostlin.

Ochrana rostlin.

Při chemickém ošetření se doporučuje používat pouze selektivní insekticidy šetřící užitečný hmyz a vůbec obecně podporovat predátory a parazity. Přemnožení může být omezeno řezem.

Prevence.

Zimní postřiky.

Chemická ochrana.

Doporučuje se do postřikové kapaliny přidat smáčedlo. Jabloně musí být přípravkem dokonale ošetřeny.  Jsou-li k dispozici plynové komory, je doporučena dezinfekce sazenic kyanovodíkem (kyanizací) nebo sirouhlíkem.

Biologický boj.

Dobrých výsledků v boji proti mšici krvavé bylo údajně dosaženo biologickým způsobem boje. V sadech napadených mšicí krvavou byly rozmnožovány na této mšici parazitující lumčíci – vosička ("Aphleinus mali"), který klade vajíčka do těla mšice.

Agrotechnická opatření.

Jakékoliv rány na jabloních mají být ošetřeny.

Vlnatka krvavá ("Eriosoma lanigerum") je mšice poškozující rostliny sáním na listech a letorostech. Vlnatka krvavá je řazena do čeledě mšicovití ("Aphididae"), řádu polokřídlí ("Hemiptera"). Při přemnožení způsobuje deformace koruny, plodů, zmenšení velikosti plodů, a poškození vlnatkou krvavou významně podporuje sekundární infekce houbami (např. nektriová rakovina).

Le puceron lanigère du pommier (Eriosoma lanigerum) est une espèce d'insectes hémiptères de la famille des Aphididae, aptère, originaire d'Amérique. Sa cible principale étant le pommier, cela justifie son nom vernaculaire.Dans le même genre Eriosoma, on trouve l'espèce "Eriosoma lanuginosum" Hartig, 1839, dont la cible est l'orme champêtre ("Ulmus minor").


Historie.

Začátky.

South African Airways byly založeny dne 1. února 1934, po akvizici Union Airways jihoafrickou vládou. Prvotně měla společnost čtyřicet zaměstnanců a jedním strojem de Havilland DH.60 Gypsy Moth, jedním de Havilland 80A Puss Moth a třemi Junkers F 13, také si vypůjčily letadla Junkers F 13 a Junkers A 50. Po akvizici dostala společnost jméno South African Airways. Aerolinky odkoupili "jihoafrická železnice" a "správa přístavů" (dnes Transmet). V tomtéž roce začaly první charterové lety. 1. února následujícího roku koupily aerolinky společnost South West African Airways, které od roku 1932 provozovaly lety mezi Windhoekem a Kimberleyi. V tom samém období společnost objednala tři stroje typi Junkers Ju 52/3m, které byly dodány v říjnu roku 1934 a po deseti dnech od dodání byly uvedeny do provozu. Tato letadla byla konstruována tak, aby unesla 14 pasažérů a čtyři členy posádky. Stroje byly využívány třikrát týdně při letech do Durbanu a Johannesburgu a jednou týdně při letech do Durbanu, Východního Londýna, Port Elizabeth a Kapského Města. Dne 1. července 1935 přesunula společnost své sídlo na letiště Rand. Brzy poté se se k flotile společnosti připojil čtvrtý Junker Ju 52/3m.

21. století.

Od roku 2011 již tato společnost není zisková, pravidelně končí ve ztrátě. Dotuje ji Jihoafrická vláda, k roku 2018 poskytla již 20 miliard randů (přibližně 35 miliard korun). V roce 2020 stát odmítl žádost aerolinky o 10 miliard randů (přibližně 13 miliard korun). Aerolinka tak bez dostatku financí míří ke krachu.

Destinace a společnosti.

Destinace.

South African Airways létá do 30 mezinárodních destinací ve 26 zemích v Africe, Evropě, Americe, Asii a Austrálii. Spolu s Air France, British Airways, Delta Air Lines, Emirates, Korean Air, Qantas, Qatar Airways, Singapore Airlines a United Airlines, létá na všech 6 obydlených kontinentů. Společnost má silné zastoupení v jižní Africe, zatímco v Jihoafrické republice létá jen do 5 měst.  V prosinci roku 2010 společnost oznámila, že zahájí lety do nových destinací, kterými jsou Cotonou, Benin, Abuja, Nigérie, Madagaskar, Republika Kongo, Kamerun a Burundi. Od 1. září 2011 začne společnost létat také do Pekingu v Číně.

Spolupracující společnosti.

South African Airways spolupracují s těmito společnostmi (codeshare) (2018):

Flotila.

K 3. únoru 2018 měla flotila strojů South African Airways průměrný věk 9,8 let.

Historická flotila.

Během let používaly South African Airways následující typy letadel (aktuálně využívané stroje v této tabulce nejsou):

South African Airways je největší letecká společnost v Jihoafrické republice a národní vlajkový dopravce, se sídlem v Airways Parku na Mezinárodním letišti v Johannesburgu v Kemptom Parku, Ekurhuleni, Gautengu. K roku 2018 létal do 56 destinací po celém světě z hlavního letiště společnosti v Johannesburgu či v Kapském Městě. V roce 2017 zaměstnával 8 tisíc lidí, v roce 2017 společnost přepravila 6,7 milionů cestujících.

South African Airways ou Suid-Afrikaanse Lugdiens (Code AITA : SA ; code OACI : SAA) est une grande compagnie aérienne d'Afrique du Sud après en avoir été la compagnie aérienne nationale.


Etymologie.

Název vznikl spojením tří řeckých slov: kryo (κρυο) znamená mráz nebo chlad, lipos (Λίπος) je tuk, tučný a lysis (λυσησ) znamená rozpad, rozpouštění. Kryolipolýzu jako registrovanou ochrannou známku má ve vlastnictví americká firma Zeltiq, která si ochránila názvy cryolipolysisTM a CoolSculptingTM a dodává přístroje pro kryolipolýzu kosmetickým salonům a různým lázeňským zařízením.

Historie.

Technika se objevila poprvé v roce 2009. Vyšla z principů studie lékařů Massachusettské všeobecné nemocnice z roku 2008, kdy doktoři Manstein a Anderson poukazovali na fakt, že tuk je citlivější na chlad než okolní tkáně. Z obchodního hlediska se kryolipolýza rychle stala profitabilní službou. Po své certifikaci Federálním úřadem pro kontrolu léčiv v USA a po obdržení evropského certifikátu CE se rychle rozšířila do Evropy i do celého světa. Aplikace pro klienty pohybují i v mnohatisícových částkách, výrazným nákladem pro poskytovatele na počátku je pořízení přístroje od firmy Zeltiq, případně od dalších držitelů licence.

Současnost.

Protože technika se objevila poprvé v roce 2009, je zatím málo poznatků o vedlejších účincích. Tukové buňky nemáme jen v podkoží, ale třeba v krvi, jako krevní lipidy. Jejich chladová přeměna by mohla způsobit nebezpečné komplikace. Podchlazení by mohlo také např. vyvolat poškození periferních nervů, které se projeví až s odstupem. Většina odborných studií byla prováděna na zvířatech (např. vepřích ) a dlouhodobě výsledky na lidské populaci zatím nejsou známy. Metoda je však schválena americkým úřadem pro kontrolu léčiv a potravin FDA.  Kontraindikace pro užití této metody jsou zejména u rizikových skupin, a to v těchto případech onemocnění: onkologická léčba, epilepsie, silná antidepresiva, těhotenství a kojení, vážná onemocnění srdce, ledvin, jater, oběhové soustavy závažná kožní a infekční onemocnění, trombóza, léky na ředění krve, ateroskleróza, krvácivé stavy, cirhóza jater, diabetes s léčbou inzulínem, implantáty z kovu v těle v místě ošetření. Také se nedoporučuje při menstruaci a ani při extrémní obezitě.  V současné době existují dva typy přístrojů: přímé a nepřímé. Nepřímá kryolipolýza využívá podtlaku a před zmražením nasaje tukový polštář, na který se následně působí mrazem. Je tak omezeno riziko podchlazení vnitřních orgánů. Nadále přetrvává riziko chladového poškození periferních nervů nebo krevních elementů. Kromě autorizovaných přístrojů (například Cryo Max, Cryolipo, Cool V-7 aj.) existují i neautorizované přístroje, na jejichž výrobu nebyla udělena licence držitelem ochranné známky. Protože ochranná známka se týká pouze názvu, mohou licenci obcházet a techniku označují např. liposukce zmražením apod. Mnohdy jsou takové přístroje přesnou kopií originálů, nemusejí však mít příslušná testování a schválení. Ale i u schválených přístrojů jsou klinické testy zatím jen krátkodobé. Neškodnost metody zdůrazňují zejména provozovatelé. Odborný zahraniční medicínské časopisy udržují k metodě vzhledem k potenciálním rizikům rezervovaný přístup.

Kryolipolýza je nechirurgické neboli neinvazivní ošetření zaměřené na redukci podkožního tuku a zmírnění projevů celulity. Patentovaný způsob přístrojového narušení obalu buněk podkožního tuku. Patent vlastní americká firma Zeltiq, která dodává přístroje pro kryolipolýzu kosmetickým salonům a lázeňským zařízením.

La cryolipolyse est un traitement esthétique utilisé pour détruire les cellules graisseuses. Son principe repose sur une température de froid contrôlé de 5 °C (instituts de beauté) à -0 °C (paramédicaux et médecins). Tous les appareils sont calibrés pour ne pas descendre sous -10 °C, car une température trop basse risque d'endommager les autres cellules (nerveuses ou musculaires). Elle permet une réduction non invasive des amas de graisse localisés, dans le but de redessiner la silhouette. L’exposition au froid entraîne une cristallisation qui conduit à la mort des cellules graisseuses sous-cutanées (apoptose) sans pour autant endommager les autres cellules. La procédure est non chirurgicale et constitue une alternative à la liposuccion. La cryolipolyse est une combinaison de la cryogénie et de la lipolyse.


Pyrethriny jako insekticidy.

Pyrethriny se používají v mnoha variantách insekticidů (včetně zamlžovacích výrobků a výrobků pro použití u domácích zvířat) již více než 100 let. Účinkují na sodíkových kanálech nervových buněk hmyzu, kde způsobují opakované a prodloužené dráždění nervů, hmyz pak umírá udušením. Často se přidává piperonylbutoxid, synergista, který zvyšuje účinnost tím, že brání hmyzu pyrethriny eliminovat. Kromě insekticidního použití lze pyrethriny použít i jako repelenty. Pozorování v potravinářských podnicích ukazuje, že mouchy nejsou okamžitě zabíjeny, nýbrž se často nacházejí na okenním parapetu nebo u dveří. To napovídá, že při nižší dávce se hmyz snaží před smrtí opustit oblast. Pyrethrin a synergisté podléhají rychlé biodegradaci a rozkladu působením slunečního světla a vzduchu, což zajišťuje, že v ošetřené oblasti nebudou zůstávat velké koncentrace insekticidů.

Toxicita.

Americké ministerstvo zemědělství tvrdí, že synergizované pyrethrum „je pravděpodobně nejbezpečnějším insekticidem pro použití na potravinářských rostlinách“ a že „jsou tyto směsi schváleny pro použití u potravin“. Pyrethriny snadno podléhají hydrolýze a jsou degradovány žaludečními kyselinami savců, proto jejich toxicita při požití domácími zvířaty je velmi nízká. Jsou však nebezpečné pro ryby. Toxicita je obvykle spjata s aplikací mnohem větší dávky, než je uvedeno v návodu. Zvlášť důležité je dodržení návodu při aplikaci těchto látek na lidi a zvířata. Intoxikace se projevuje širokou škálou příznaků, zvláště u domácích zvířat - patří mezi ně slinění, otupělost, svalový třes, zvracení, křeče, případně smrt.  Mezi příznaky otravy u lidí patří ztížené dýchání, kýchání, ucpaný nos, bolest hlavy, nauzea, špatná koordinace pohybů, třes, křeče, zčervenání obličeje a jeho otok, pocity pálení a svědění. Permethrin a jiné pyrethroidy jsou syntetické obdoby pyrethrinu, které mají větší potenciál toxicity. Poslední informace ohledně toxicity piperonylbutoxidu tvrdí, že může přinášet významné riziko v případě, že se dostane do vzduchu a zde ho vdechuje těhotná žena ve třetím trimestru těhotenství. Tehdy může vést ke zpomalení mentálního vývoje dítěte. Studie z roku 2011 zjistila významnou asociaci mezi PBO (měřeném v osobním vzduchu během třetího trimestru těhotenství) a zpožděním duševního vývoje ve 36 měsících věku. Děti vystavené vyšším koncentracím (≥4,34 ng/m) měly o 3,9 bodu nižší skóre (Mental Developmental Index) než ty, které byly vystaveny nižším expozicím. Vedoucí vědeckého týmu tvrdí, že „tento pokles inteligence je podobný, jako je pozorován u expozice olovu. I když asi neovlivňuje celkové duševní schopnosti člověka, může mít význam z hlediska vzdělávání a může měnit složení skupiny dětí, které vyžadují služby časné intervence.“

Pyrethriny jsou dvě přírodní organické sloučeniny se silným insekticidním účinkem. Pyrethrin I a pyrethrin II jsou strukturálně příbuzné estery s cyklopropanovým jádrem, v případě pyrethrinu I s kyselinou (+)-"trans"-chryzantémovou. Liší se oxidačním číslem jednoho z atomů uhlíku. Jedná se o viskózní kapaliny, které se oxidací stávají neúčinné. Nejsou perzistentní, podléhají biodegradaci a rozpadají se působením světla nebo kyslíku. Chemická struktura pyrethrinů je základem pro širokou škálu syntetických insekticidů nazývaných pyrethroidy, například bifenthrinu, permethrinu nebo cypermethrinu.

Les pyréthrines sont un ensemble de substances dérivées des fleurs de pyrèthre de Dalmatie ou de certains chrysanthèmes, en particulier le chrysanthème de Perse ("Tanacetum coccineum"). Ces plantes en contiennent dans leur tissu une faible concentration. Le pyrèthre étant une plante d'altitude, sa floraison n'est réellement abondante qu'au-dessus de.