Dějiny.

Předchozí vývoj.

Napoleonská Francie po svém vítězství u Wagramu donutila v schönbrunnském míru (1809) Rakousko k odstoupení zemí na jaderském pobřeží (Korutany, Istrie, Kraňsko, Gorice a Gradiška, Terst, Chorvatské přímoří s Rijekou, Dalmácie) a také Republiku Dubrovník. Z těchto území byly posléze v roce 1809 vytvořeny Ilyrské provincie, součást Francouzského císařství.  Po bitvě u Lipska v roce 1815 se území Ilyrských provincií dostalo zpět pod rakouskou nadvládu, což definitivně potvrdil Vídeňský kongres.

Království.

V roce 1816 Rakousko Illyrské provincie de iure zrušilo a rozdělilo území na 2 autonomní celky, korunní země:  Do roku 1822 bylo součástí Ilyrského království i území Chorvatského království (Střední Chorvatsko), ale pak bylo vyděleno jako samostatná korunní země. Po roce 1825 byl Terst se svým bezprostředním okolím odloučen od místní správy a podřízen přímo rakouské Koruně.  Na jaře roku národů v roce 1848 panoval mezi Slovinci návrh na začlenění Dolního Štýrska do království Illyrského, tak aby většina slovinských území byla sjednocena v jedné správní jednotce a bylo by tak dosaženo myšlenky "Spojeného Slovinska". Petr Kozler navrhl mapu tak rozšířeného království Illyrie, která se později se stala důležitým národním symbolem během slovinského národního obrození. Návrh zvětšení království byl však vídeňskou vládou zamítnut.

Zánik.

Naopak, v následujícím roce (1849) bylo Ilyrské království zrušeno a rozděleno opět na jednotlivé země, z nichž se skládalo, a to Kraňské vévodství, Korutanské vévodství a Přímoří (složené z Istrijského markrabství, Gorického hrabství s Gradiškou a Terstu – sídla místodržícího).

Ilyrské království (; ; ; ) byl v letech 1816–1849 státní útvar, jedna z rakouských korunních zemí, rozkládající se na území dnešního Rakouska (Korutany), Slovinska (Kraňsko a Gorice), Chorvatska (Istrie, Střední Chorvatsko i s přímořím) a Itálie (Terst a okolí). Království bylo ustaveno jako nástupnický útvar po Ilyrských provinciích, vytvořených Francouzi během napoleonských válek. Oproti předchozím „francouzským“ provinciím chyběla Dalmácie, z níž se stala samostatná korunní země a po roce 1822 i Střední Chorvatsko s Rijekou (Fiume).

Le royaume d'Illyrie (en ) est un État européen de la première moitié du dépendant de l’empire d'Autriche. Il a été créé par la cour autrichienne en 1814, pour remplacer les Provinces illyriennes suite à la désagrégation de l'Empire français de Napoléon. Son centre administratif était la ville de Laibach (Ljubljana en slovène).


Život.

Thomas Cromwell byl jediný syn Waltera Cromwella (asi 1463–1510), zvaného "Smyth". Pocházel z dobré a zámožné rodiny. Jeho děd náležel k rodu Cromwellů z Nottinghamshire, jehož nejznámější zástupce Ralph Cromwell (1394–1456) byl třetím baronem z Cromwellu.  V mládí Cromwell cestoval dlouhou dobu po Itálii, kde působil jako žoldák. Poté vstoupil do služeb kardinála Thomase Wolseye a získal postupně přízeň krále Jindřicha VIII. Po pádu a smrti kardinála Wolseye se stal důvěrníkem krále, který jej ke konci roku 1530 povolal do své tajné rady ("Privy Council"). Cromwell získal značnou moc nad tehdejší upevňující se anglikánskou církví. V dubnu 1534 král oficiálně potvrdil Cromwella ve funkcích svého vrchního tajemníka a prvního ministra, které již nějakou dobu zastával. V červenci 1536 se stal baronem pod jménem Cromwell z Wimbledonu.  Cromwell byl vůdcem protestantské strany na dvoře Jindřicha VIII, dle jeho rozkazu byla mnohá z katolických opatství v tehdejší Anglii zrušena a majetek zabaven ve prospěch státu. Mělo to sice za následek zvýšení státního rozpočtu, nicméně těmito činy si Cromwell získal mnoho odpůrců nejen mezi katolickými kněžími, ale i mezi šlechtou a obyčejným lidem. Poté, co si král dal odhlasovat další reformu, která vedla Anglii zpět ke katolicismu, zprostředkoval Cromwell čtvrté, posléze nezdařené manželství krále s německou luteránskou šlechtičnou Annou z Cleve v naději, že tak bude upevněno spojení panovníka s protestanty v Německu. 17. dubna 1540 byl povýšen na hraběte z Essexu a královského komořího ("Lord Great Chamberlain"). Dodnes nevíme s jistotou, zda Anna Klevská skutečně byla svým vzhledem tak nepříjemná (sám Jindřich VIII. jí nazval šerednou vlámskou kobylou s povislými prsy i břichem) nebo zda se králi neznelíbila svým nechutenstvím k jeho osobě, neboť on sám v té době vážil přes 120 kilo a měl na noze páchnoucí vřed.  Proti Cromwellovi byly však již dlouhou namířeny intriky katolíků vedenými především 3. vévodou z Norfolku, Thomasem Howardem, strýcem dvou králových manželek, Anny Boleynové a Kateřiny Howardové. Náhlá nevole krále ke svému ministrovi, který zinscenoval Jindřichovo nešťastné manželství s Annou Klevskou, vedla ke Cromwellově politickému pádu, k odebrání všech titulů včetně hraběcího a uvěznění v londýnském Toweru. Proti Cromwellovi bylo vedeno soudní líčení, ve kterém byl obžalován z velezrady, odsouzen k trestu smrti a popraven 28. července 1540. Howardovi stoupenci se však nespokojili jen s jeho popravou, ale hodlali ho i v jeho posledních chvílích ponížit. Zařídili, aby Cromwella popravoval nezkušený kat, který nejenom že nebyl schopný utnout hlavu na jeden pokus, nebyl se sekerou schopný trefit ani na krk, proto popravu musel dokončit ostrahový zřízenec. Nedlouho poté Jindřich VIII. projevil lítost nad tím, že způsobil smrt svého "nejvěrnějšího služebníka", a své radě až do smrti vyčítal, že ho donutili nechat Cromwella popravit.  Thomas Cromwell je považován za jednoho z největších státníků Anglie. Je hrdinou románů "Wolf Hall" a "Předveďte mrtvé" od Hilary Mantelové, která za ně obdržela Bookerovu cenu. Byl prastrýcem pozdějšího lorda protektora Olivera Cromwella po linii své sestry, jejíž potomci převzali jméno svého slavného příbuzného.

Thomas Cromwell, 1. hrabě z Essexu (kolem roku 1485 v Putney – 28. července 1540) byl anglický státník a první ministr krále Jindřicha VIII. Jeho reformy významně přispěly k postupnému upevnění anglického (později britského) parlamentarismu.

Thomas Cromwell, né à Putney près de Londres vers 1485, mort à la tour de Londres, le, comte d'Essex, est un homme politique anglais, principal ministre du roi Henri VIII d'Angleterre de 1532 à 1540. Il est l'un des principaux acteurs de la Réforme en Angleterre. Il est mort décapité, sur ordre de son souverain.


Popis.

Dorůstá průměrně 33 cm. Má modro-šedé břicho, hruď a hlavu s dlouhými přiléhavými pery, jasně bílý krátký ocas, tmavě zelené a hnědé peří na hřbetě a křídlech a černé oči. Na zobáku má patrný hrbol, který je u samců mírně větší než samic. Obě pohlaví se liší také množstvím hnědého opeření na vrchní straně těla, které je u samic o něco větší a velikostí - samice jsou totiž mírně menší než samci. Mladí ptáci se pak od dospělců liší černým zbarvením ocasu.

Chování a strava.

Zdržuje se v hejnech a požírá zejména semena, plody a pupeny. Na stromech staví jednoduché hnízdo z větví, do kterého následně klade jedno světle modré vejce.

Chov v zoo.

Holub nikobarský je chován v přibližně 80 evropských zoo, z toho nejvíce v Německu (zhruba 20 zoo). V rámci Česka se jedná o pět zařízení:  V minulosti tento druh chovaly také Zoo Chleby či Zoo Dvůr Králové. Na Slovensku tento holub chován nebyl a není.

Chov v Zoo Praha.

Holub nikobarský se v pražské zoo prvně objevil roku 1969. Současný chov je datován od roku 1991. První úspěšný odchov se podařil v roce 2000 a od té doby se daří úspěšné odchovy opakovat. Ke konci roku 2017 bylo chováno sedm jedinců (čtyři samci a tři samice).  Tento druh je k vidění v dolní části zoo, konkrétně ve voliérách mezi pavilonem tučňáků a výběhem tapírů jihoamerických naproti vstupu do expozičního celku Vodní svět a opičí ostrovy.

Holub nikobarský ("Caloenas nicobarica") je velký holub obývající lesy různého druhu na malých ostrovech a v pobřežních regionech v rozmezí od Nikobarských ostrovů východně přes Malajské souostroví až po Šalamounovy ostrovy a Palau. Je také jediným žijícím zástupcem rodu "Caloenas" a na základě rozborů DNA lze říci, že je blízce příbuzný vymřelého dronta mauricijského.

Le nicobar à camail ("Caloenas nicobarica"), également appelé pigeon de Nicobar, est la seule espèce actuelle du genre "Caloenas". Il tire son nom du fait qu'il réside principalement dans les îles Nicobar, archipel dans l'est de l'océan Indien.


Faust jako literární postava.

Renesance a baroko.

Knihy kouzel (grimoáry), vyšlé po roku 1500, obsahovaly tzv. zaklínání pekel, která byla připisována Johannu Faustovi. Časem víra v zázraky poklesla, ale vzrostl zájem o Fausta jako literární postavu. Jako symbol muže, jenž odmítl středověkem vyžadovanou pokoru, ale jehož ctižádost se zvrhne v hybris, se stal oblíbeným symbolem pomíjivosti. Zpravidla býval pojímán buď jako blázen, nebo jako zloduch.  První komplexní dílo, které se zabývalo životem Johanna Fausta, se objevilo v roce 1587, kdy knihtiskař Johann Spies publikoval v podobě knížky lidového čtení "Historia von D. Johann Fausten". Obsahuje řadu příběhů a anekdot, mnoho z nich s legendárními prvky. Spies informuje o Faustově studiu teologie a lékařství, jeho posedlosti čarodějnictvím, spojenectví s ďáblem a o hrozném Faustově odnesení do pekla. Kniha podává negativní obraz Fausta a vyzývá k bohabojnému životu. Získala velkou proslulost: mezi lety 1588 a 1611 byla přeložena do angličtiny, nizozemštiny, francouzštiny a češtiny. Faustovská látka tak pronikla do zahraničí.  Roku 1589 vytvořil Christopher Marlowe dramatizovanou verzi Spiesovy „Historie“. "Tragická historie o doktoru Faustovi" obsahuje všechny její důležité prvky, ale Faustova postava již nese výrazné rysy renesance. Tento Faust touží po světské moci a opovrhuje teologií s její orientací na věčnost. Upisuje se magii a ďáblu, což také vede k jeho strašnému konci. Přesto je v díle vidět Marlowova sympatie k hlavnímu hrdinovi. Jedná se o první zpracování této látky, v němž má postava Fausta také kladné rysy.  Marlowovo drama bylo kolem roku 1600 dovezeno do Německa anglickými divadelními společnostmi a převzato německými herci. V následujících letech však byla hra rozmělněna a redukována na komické prvky. Faust se stal komickou postavou, srovnatelnou s Kašpárkem. Pojetí Fausta se v divadelních zpracováních té doby obvykle pohybuje mezi směšnou postavou a démonickým monstrem.

Po roce 1750.

V éře osvícenství přibývají pokusy postavu Fausta obhájit a zásadně přehodnotit. Gotthold Ephraim Lessing zveřejnil v roce 1759 několik scén ze svého plánovaného dramatu (zůstalo nedokončeno). Faust je tu zobrazen jako po poznání lačnící renesanční člověk. Právě díky této touze po vědění se zachraňuje z paktu s ďáblem. Faust nyní symbolizuje osvícené umělce a vědce, kteří již nemohou být pojímáni jako zásadně negativní postavy.  Další významnou fázi reinterpretace Fausta nacházíme od roku 1775 v době hnutí Sturm und Drang. Mnoho mladých básníků se zabývalo faustovským tématem; Faust jim ztělesňoval vůli k duchovnímu a smyslovému dobrodružství uprostřed fádního, přespříliš civilizovaného a přírodě odcizeného světa. Paul Weidmann napsal alegorické drama, kde Fausta navštíví jeho rodiče a on se obrátí. Jakob Michael Reinhold Lenz popsal ve své básni "Fragment aus einer Farce, die Höllenrichter genannt, einer Nachahmung der βατραχοι des Aristophanes" Faustův život bez lásky jako pekelná muka.  V populární kultuře se objevuje dosud často ještě Faust coby záporná postava. Například v Hamburku v roce 1785 pyrotechnik známý jako Girandolini uvedl efektní podívanou pod širým nebem „Doktora Fausta jízda do pekel“. Tato starší poloha faustovské látky byla využita také v dobových satirách. Klingerův román "Faustův život, skutky a pekelná jízda" (1791) je směsí osvícenské satiry a románu ve slohu Sturm und Drang.  Od 19. století tato tradice plynule přechází do podoby melodramatu. Za zmínku v této souvislosti stojí Kringsteinerův "Johann Faust" (1811) a Klingemannův "Faust" (1815), populární hororová dramata. Také Louis Spohr hledal v materiálu pro operu "Faust" (1818) spíše přitažlivé libreto než myšlenkově hluboký obsah. Že symbolika marnosti v 19. století již nebyla brána vážně, je vidět z travestií, jako například ta od Geweye z roku 1815, v níž se předměty ve Faustově studovně – lebky, kostry, folianty, zbraně, glóby, mapy – pohybují a zpívají ve sboru skoro jako v Disneyově filmu.  V roce 1808 vychází "Faust. Prvý díl tragédie" od Goetha. Goethe se snažil látku zbavit pesimismu. Dal svému zpracování náznak šťastného konce, aniž by jej podřídil náboženským dogmatům. Druhý díl Fausta, vydaný v roce 1832, už je považován spíše za kulturní a kritický esej než za divadelní hru. Goetha tato látka zaměstnávala téměř šedesát let; představil Fausta jako renesančního člověka a humanistu, jako moderního intelektuála, osvobozeného od poručnictví církve. Jeho podání klade důraz na Faustovu touhu po znalostech a mnohosti zkušeností. Tragédie učence dospěje k svému vrcholu, když si Faust musí přiznat, že jeho vlastní síly k touženému poznání světa nestačí. Goethe tedy odůvodňuje smlouvu s ďáblem smýšlením, které není zásadně zavrženíhodné. (Nakonec i Lessing považuje zvídavost za nejvznešenější pud člověka.) Kromě toho Goethův Faust spojuje touhu po vědění s tragédií Markétky. Markétka, Faustem svedená, je oproti němu ztělesněním čisté nevinnosti.  V roce 1836 se objevilo drama "Der vollendete Faust oder Romanien in Jauer" od Baggesena – satira na část Goethova Fausta. Významný estetik, kritik a znalec Goetha Friedrich Theodor Vischer napsal parodii (cílící jak na "Fausta", tak na výklady a vykladače této básně) "Faust. Der Tragödie dritter Teil" (1862, 2. vydání 1886). Faustovská látka byla použita také jako námět několika baletů a oper. Nejslavnější hudební zpracování je Gounodův "Faust" z roku 1859. (Z úcty k Goethovi se opera v německé jazykové oblasti nazývá "Margarethe".) Ještě raný americký muzikál "The Black Crook" (1866) využívá faustovský materiál jako záminku k zábavné podívané.

20. století.

Pojetí postavy Fausta ve 20. století se nevrací k optimistickému Goetheho zpracování. Oswald Spengler v knize "Zánik Západu" charakterizuje evropskou kulturu nové doby jako faustovskou, a to nikoli v pozitivním smyslu („Faustische Maschinenkultur“). Thomas Mann v románu "Doktor Faustus" (1947) čerpal z původních „Historia“ z r. 1587 a ze životopisů významných hudebníků a Friedricha Nietzscheho. Přesunul děj do doby 1. poloviny 20. století a v postavě Fausta kriticky zobrazil buržoazní třídu v Německu. V centru románu "Mefisto" Klause Manna stojí postava herce Hendrika Höfgena, který se pro svou kariéru neváhá zaplést s nacistickým režimem. Bulgakovova satira "Mistr a Markétka" útočí na ateistickou sovětskou říši 30. let 20. století.

Faust je legendární postava vzdělance, který uzavřel smlouvu s ďáblem. Legenda je německého původu, ale rozšířila se i do dalších evropských zemí. Příběh o doktoru Faustovi a jeho smlouvě s Mefistofelem je od 16. století jedním z nejčastěji zpracovávaných námětů v evropské literatuře.

Faust est le héros d'un conte populaire allemand ayant rencontré du succès au, à l'origine de nombreuses réinterprétations. Cette histoire raconte le destin de Faust, un savant déçu par l'aporie à laquelle le condamne son art, qui contracte un pacte avec le Diable. Ce dernier met au service de Faust un de ses "Esprits" et lui offre une seconde vie, tournée cette fois vers les plaisirs sensibles, au prix de son âme. Dans la plupart des versions populaires du récit fantastique, l’âme de Faust est damnée après sa mort, qui suit une longue période (24 ans précisent certains textes) durant laquelle le Diable a exaucé la plupart de ses vœux.


Vznik a design.

Design "Enterprise"-D vytvořil Andrew Probert, který se na konci 70. let 20. století podílel také na designu modernizované původní "Enterprise" představené ve snímku "".  Pro natáčení pilotní epizody "Nové generace" s názvem „Střetnutí na Farpointu“ (1987) vytvořil tým z Industrial Light & Magic pod vedením Easea Owyeunga dva modely, jeden o délce šest stop (přibližně 1,8 metru) a druhý, který byl dlouhý dvě stopy (0,6 m). Oba byly využity rovněž v prvních dvou sezónách seriálu. Pro třetí řadu "Nové generace" postavil Greg Jein upravený třetí model o délce čtyři stopy (1,2 m). Původní šestistopý model byl využíván při filmování oddělení primárního a sekundárního trupu lodě, následně byl v ILM upraven pro natáčení filmu "Star Trek: Generace". V říjnu 2006 byla tato replika prodána na aukci v domě Christie's za 576 000 dolarů společně s dalšími rekvizitami ze Star Treku.  Pro film "Star Trek: Generace" z roku 1994 vznikl rovněž počítačový model "Enterprise"-D. Ten byl posléze upraven v programu LightWave 3D a využit pro záběry různých lodí třídy "Galaxy" v seriálech "Star Trek: Stanice Deep Space Nine" a "".

Historie lodě.

"Enterprise"-D byla postavena v docích Utopia Planitia na orbitě Marsu jako třetí loď třídy "Galaxy". Do služby byla zařazena roku 2363, jejím velícím důstojníkem se stal zkušený kapitán Jean-Luc Picard. Následujícího roku se nová loď vydala na svoji první misi k základně Farpoint, při které se dostala do prvního kontaktu s bytostí Q (viz pilotní dvojepizoda „Střetnutí na Farpointu“).  V následujících sedmi letech prošla "Enterprise"-D a její posádka množstvím dobrodružství, která byla natočena jako televizní seriál "". Loď pod vedením kapitána Picarda a komandéra Rikera prvně kontaktovala (kromě výše zmíněného Q) množství ras, druhů a civilizací včetně Borga. Mezi další známé příběhy se řadí překročení warp rychlosti 10 při pokusech s motory, ukradení a navrácení lodě rasou Binarů či obrana Federace během borgské invaze, při které byla loď vážně poškozena a po níž následovala její oprava a modernizace (refit). "Enterprise"-D se rovněž dostala do časové smyčky, dovezla důstojníky a runabouty na nově zřízenou stanici Deep Space Nine či byla jednou z prvních lodí Federace, jež použila maskovací zařízení.  Několikrát se loď rozdělila na primární (talíř s impulsními motory) a sekundární modul (s warp pohonem). V epizodách „Střetnutí na Farpointu“ a „Arzenál svobody“ byli v primárním modulu evakuováni civilisté, zatímco sekundární trup letěl do bitvy. V díle „To nejlepší z obou světů“ k tomuto manévru došlo, aby loď měla převahu v konfliktu. Naopak ve filmu "" posloužila talířová sekce jako záchranný člun, neboť v něm byla evakuována posádka.  "Enterprise"-D byla zničena roku 2371 (viz film "Star Trek: Generace") při útoku klingonského Dravce, kterému velely Durasovy sestry. Loď měla vyřazené štíty a došlo k takovému poškození, že warp jádro bylo protrženo. Celá posádka byla evakuována do primárního modulu, který se od motorové sekce oddělil a odletěl do bezpečné vzdálenosti. Nárazová vlna výbuchu talířovou sekci odhodila do atmosféry planety Veridian III, kde ztroskotala. Celý tento incident proběhl s malými ztrátami na životech.

Alternativní realita.

V alternativní realitě, jež byla představena v epizodě „Všechno dobré...“, existovala "Enterprise"-D ještě v roce 2395, kdy se stala osobní vlajkovou lodí admirála Rikera. Mezitím podstoupila nejrůznější přestavby a modernizace, byla například přidána třetí warp gondola.

USS "Enterprise s registračním číslem NCC-1701-D (běžně označovaná jako Enterprise"-D) je fiktivní hvězdná loď účinkující v příbězích ze světa Star Treku. Je to pátá loď tohoto jména ve Hvězdné flotile, již od svého zařazení do služby byla vlajkovou lodí Spojené federace planet. Příběhy "Enterprise"-D byly natočeny jako seriál "", jednorázově se objevila v epizodách „Poslání“ seriálu "" a „Toto jsou cesty...“ seriálu ""; velkou roli tato loď hrála ve filmu "".

L’USS "Enterprise" NCC-1701-D est un vaisseau spatial appartenant à l’univers de fiction de Star Trek. Il apparaît au cours de la série télévisée "" et est commandé par le capitaine Jean-Luc Picard.


Děj.

Film začíná jako všechny díly ze série s logem New Line Cinema. Hned po tom se objeví hláška, která se objevila i v a s názvem "Do you know the terror of he who falls asleep, to the very toes he is terrified, because the ground gives way under him and the dream begins..." Friedrich Nietzsche (v překladu "Znáte ten strach když usne, jeho prsty u nohou jsou zničeny. protože zem pod ním mizí a sen začína..." a pak "Welcome to prime time, bitch " Freddy Krueger, (v překladu "Vítej v hlavním vysílacím čase, blbečku".  Dále je v ději letadlo a v něm John Doe, který utíká ze Springwoodu. Dále co osloví starší dámu že se bojí a ona ho odhodí se slovy "Neotravuj", a dáme vyletí z letadla stropní částí a John podlahou. Padá dolů a letí přímo na střechu domu z Elm Street kde bydlela Nancy Thompsonová a Jesse Walsh. Jakmile spadne, tak se probudí v posteli ale jakmile otevře okno tak zjistí že dům padá dolů, a uteče zpátky k posteli. Potom je záběr z okna jak Freddy Krueger je převlečen za čarodějnici a říká mu "Já dostanu tebe zlatíčko, a tvou duši taky" a odletí. Jakmile dům spadne on vyletí z okna a chce utéct z kopce ale zakopne a spadne. Padá z kopce, a jakmile se zastaví tak se před ním objeví budka s mužem s krvavýma očima, a sklo budky bylo také od krve, a řekl mu "Jeden lístek, na okružní cestu, pospěš si chlapče ať nezmeškáš autobus" a jak to dořekl tak do něj narazil autobus a v něm Freddy Krueger se slovy "Autobus je v plné rychlosti, žádné křičení za jízdy". A zastaví, příčina zástavy způsobí to že John spadne a jak spadne zanechá za sebou otvor ze sna do reality, spadne a rozbije si hlavu o kámen. K otvoru přichází Freddy a řekne "Teď buď hodný malý pes, a běž hledat" a v záběru je jak se John probouzí.  Dále se nacházíme v záběru na nápravný ustav pro mladé lidi, kde se John setká s Meggie-Psycholožka, Tracy-Je chudá dívka který zemřel otec a ona má problémy se sebeovládáním, Spencer-Mladý bohatý rebel, který zapaluje auta, ničí okna apod., a Carlos-kluk kterého jeho matka připravila o sluch ušní tyčinkou jelikož tzv. "zlobil" a neslyšel jí.  Meggie postupně zjišťuje Johnovi problémy a je připravena jed do Springwoodu, o kterém John sní ve svých Nočních můrách.  Při hledání pravdy zjišťují že ve Springwoodu nejsou už žádné děti a Springwood nyní žije ve strachu, a je celý poblázněn. Když jdou Meggie a John po ulici tak uviděli dětsky namalovaného Freddyho Kruegera a pod ním napsáno "One-Two Freddy ́s coming for you", dále u zvonku u školy "Three-Four Better Lock your door" a na školním atlasu "Five-Six Grab your Crucifix" a tam zjišťují pomocí učitele který učí imaginární děti, že Freddy měl dítě K.Krueger a že bylo dáno do sirotčince.  V domě kam utekli Tracy, Spencer a Carlos je prázdno a špína. Carlos zemře tak, že Freddy mu zesílí zvuk a začne skřípat svýma rukavicemi o tabuli a jemu bouchne hlava. A Spencer se objeví ve Freddyho videohře, kde ho zabije tak, že ho schodů ze schodů a on spadne do díry v podlaze.  John usne a zemře tak že spadne na nože, když mu Freddy odřízne padák.  Dále si na Johna, Carlose ani na Spencera nikdo nepamatuje. Ale Doca napadne že ho zabije pomocí Meggie, je to jeho dcera a 3D brýli.  Dále Meggie Freddyho zabije pomocí jeho Rukavice se slovy "Hodně štěstí, tati" a zapíchla do něj petardu, a on vybouchne.  Nejslavnější hláška od Meggie je právě tato "Freddy je mrtvý" (Freddy ́s Dead).

Hudba.

Tyto skladby byli složeny pro film:  Goo Goo Dolls- "I ́m awake Now"  Iggy Pop- "Why was I born (Freddy ́s Dead)"

Kritika.

Snímku se dostalo rozporuplného přijetí od diváků a převážně negativního od kritiků. Filmu byl jeďněni vyčítán zmatený scénář, slabá režie a atmosféra a zbytečné 3D efekty, druhými byl zase považován za důstojný konec série s originálním scénářem a povedenými camei známých celebrit.

Pokračování.

Ačkoli se mělo jednat o poslední díl, v roce 1994 natočil duchovní otec série Wes Craven pokračování "Nová noční můra". Roku 2003 následoval crossover "Freddy vs. Jason", který režíroval Ronny Yu. V roce 2010 byl natočen remake prvního dílu pod názvem "Noční můra v Elm Street".

Freddyho smrt – Poslední noční můra je šesté pokračování hororové série filmů s názvem "Noční můra v Elm Street". Jde o jediný díl, který natočila žena, a to Rachel Talalay.

La Fin de Freddy - L'ultime cauchemar ("Freddy's Dead: The Final Nightmare") est un film américain réalisé par Rachel Talalay, sorti en 1991. Le film contient des scènes en 3D.


Přehled.

Virtuální ekonomiku jsou pozorovány v MUD a MMORPG hrách. Největší virtuální ekonomiky vznikly právě v MMORPG hrách. Virtuální ekonomiky existují také v hrách simulujících život, což lze považovat za nejradikálnější krok směrem k spojování virtuální ekonomika s reálným světem. Například vnímání intelektuálního vlastnictví práv na předměty vytvořené hráči ve hře Second Life a politika volného trhu s Lindenskými dolary - oficiální měna, s kterou obchoduje i třetí strany. Virtuální ekonomika můžou také existovat v hrách v prostředí internetových prohlížečů, kde možno utrácet reálné peníze a uživatelé si můžou otevírat vlastní obchody.  Virtuální vlastnictví se vztahuje na jakýkoliv zdroj, který je kontrolován pravomocemi, co zahrnuje virtuální objekty, avatary nebo celé uživatelské účty. Následující charakteristiky jsou obecně nalézány ve virtuálním vlastnictví. Nicméně není vyloučeno, že virtuální vlastnictví postrádá jedno nebo více těchto charakteristik anebo můžou být interpretovány s rozumnou flexibilitou.  Existence těchto podmínek vytváří ekonomický systém s vlastnostmi podobnými těm, které vidíme v současných ekonomiích. Proto, ekonomická teorie může být často užita na studium těchto virtuálních světů.  Uvnitř virtuálních světů, kde existují virtuální ekonomiky, jsou herní položky obvykle oceňovány na základě nabídky a poptávky užitné hodnoty předmětu – tvůrce nemá nad cenou absolutní kontrolu. Většina hráčů vnímá tyto emergentní ekonomiky jako možnost aktivně se účastnit hry. Vytváří se tak nová dimenze reálna. V klasických virtuálních ekonomiích bylo zboží oceňováno měnou existující jenom v dané hře. Tyto měny jsou často použitelné k zisku i v reálném světě.

Trh.

Uvolnění World of Warcraft firmou Blizzard Entertainment v roce 2004 a jeho následný nesmírný úspěch ve světe zvedl povědomí jak o MMORPG tak o jejich sekundárních trzích. V tom čase se otevřelo mnoho nových trhů. Hledání "WoW Gold" na Googlu vrací velké množství stránek (více než 90 sponzorovaných výsledků v červnu 2006), ze kterých může být koupeno Zlato. Obchod reálných peněz ve virtuálním trhu rostl, až se stal multi-miliardovým průmyslem. Hráči EverQuest-u Brock Pierce a Alan Debonneville založili Internet Gaming Entertainment Ltd (IGE), společnost která nabízela nejen virtuální komodity na výměnu za reální peníze, ale také poskytovala profesionální zákaznický servis. IGE měla vytrénované zaměstnance, kteří byli schopni zvládat finanční potíže, odpovídat na dotazy zákazníků a zajišťovat technickou podporu – vše pro spokojenost hráčů s jejich reálně nabitými penězi. Vytvoření obchodu v Hongkongu, kde malá armáda technicky zdatných a slabě placených pracovníků plnila příkazy, vytvářela avatary, získávala zboží a doručovala je kamkoli po světě, pomohlo globálnímu rozšíření virtuálních světů. Tento lukrativní obchod otevřel celý nový typ ekonomiky, kde hranice mezi reálným a virtuálním nejsou úplně jasné.  Stovky společností jsou enormně úspěšné v tomto nově vzniklém obchodě s virtuálními položkami prodávajícími se za stovky nebo dokonce tisíce dolarů. Některé z těchto společností prodávají veliké množství virtuálního zboží pro jednu hru, jiné prodávají různé virtuální služby určeny pro rozličné hry. Obchodování s virtuálním zbožím za skutečné peníze reprezentuje vývoj virtuálních ekonomií, kde se lidi scházejí, kde se potkávají reální a virtuální světy uvnitř ekonomické sféry.  Ačkoliv virtuální trhy můžou růst, není jasné jak veliký rozsah můžou dosáhnou s podporou velikého počtu podniků, kvůli nahraditelnosti zboží na těchto trzích a nedostatku faktorů jako třeba lokalizace a distribuce poptávky. Navzdory početným slavným příkladům ekonomického růstu Second Life, amatérský analytik v roce 2008 odhadl nerovnost v příjmu v Second Life's ekonomice horší než bol kdykoliv zaznamenán v jakékoliv reální ekonomice: a Gini koeficient 90.2, Hoover index 77.8 a Theil index 91%. Nicméně, aplikace těchto ekonomických ukazatelů ve virtuálním světě může být nevhodná, protože nedostatek je pouze virtuální a existuje přímý vztah mezi bohatstvím ve hře a časem stráveným hraním.

Porovnávání cen.

Množství nástrojů pro porovnání tohoto sekundárního trhu se v poslední době zvýšilo. Schopnost směny reálných peněz za virtuální peníze, poskytuje hráčům možnosti k získání virtuálních komodit. Takových komodit, které hráčům garantují možnosti, zvyšují jejich dovednosti nebo dobrou reputaci – cokoliv co je jasnou výhodou vůči ostatním hráčům.  Eye On MOGS byla první stránka umožňující porovnání virtuálních komodit od různých prodejců. Nabídli možnost konvertovat reálné peníze do virtuálního zlata, ISK nebo kreditů v závislosti na zalidněnosti jednotlivých virtuálních světů. Dalším důležitým vstupem byl GamerPrice, který rozmístil umělé agenty, které poskytovali porovnávání cenových výsledků v reálném čase.  Dalšími jsou Gilfinder.com, BuddyPlayer, Gold Price Watcher, GameUSD a WoW Gold Seeker.  S růstem popularity MMORPG her a sekundárních trhů (někteří průmyslový experti předpokládali v roce 2009, že sekundární trh bude mít vyšší obrat než souhrn poplatků za samotnou hru, mají takovéto služby větší pravděpodobnost být méně kuriózní a více akceptovanými ve smyslu přímé interakce s těmito trhy.

Daně.

Výdělek z obchodů s virtuálními komoditami je považován za skutečný příjem, jelikož hráči do takových her investují skutečné peníze. Tato možnost přinesla, přímé spojení mezi hrou a skutečným světem. Výdělky, jež jsou stále častěji konvertovány do reálných peněz, přitahují pozornost daňových úřadů a vlád.  Spekuluje se, že zisky tvořené ve virtuálních světech by mohly podléhat zdanění dokonce předtím, než jsou konvertované zpět do reálných peněz. Zpochybněním je, jak řekl jeden komentátor, že spíš bude možné koupit skutečné zboží za virtuální peníze - například objednat skutečnou pizzu, než IRS bude vnímáno jako zdanitelný zisk ve skutečném světě.

Virtuální zločin.

Při finančních transakcích ve virtuálních světech mohou vznikat problémy podobné těm v reálném světě. V jižní Koreji, kde je počet hráčů počítačových her masivní, hlásili někteří provozovatelé her vznik gangů a mafie. Silní hráči ohrožovali začátečníky a nutili je platit za jejich „ochranu“, i když ve skutečnosti kradli a loupili.  Jiné podobné problémy vznikají v jiných virtuálních ekonomiích. Ve hře The Sims Online, byl 17letý chlapec s přezdívkou "Evangeline" přistižen, že budoval cyber-bordel, kde měli zákazníci platit sim-money za minutu cyber sexu. Maxis zrušil všechny jeho účty, ale Evangeline si uložil své jmění do Gaming Open Market, aby byl schopen ponechat si aspoň jeho část.  Virtuální loupež v roce 2007 vedla k hlasům některých členů komunity v Second Life, aby vznikla externí regulace těchto obchodů. V červnu 2007 se pachatel s privilegovanými informacemi dostal k burze, uložil falešný depozit a pak utekl s ekvivalentem 10 000 dolarů. Rozplynul se ve vzduchu. Navzdory zdánlivě malé kořisti, zanechala jeho krádež city investorů rozhořčené a zranitelné.  Nicméně ve hře EVE Online je zlodějina a gaunerství na úkor jiných hráčů bezchybně umožněna vnitřní strukturou hry. Pouze však v případech, kdy nejsou prováděny obchody s reálným světem. Hráčům je dovoleno loupit veškeré položky obětí padlých v bitvě, ale existuje odrazující prostředek ve formě NPC policejní intervence ve vyšším chráněném prostoru. Přes podnikovou špionáž a pirátství bylo zničeno nebo uloupeno virtuální vlastnictví v hodnotě desítek tisíců amerických dolarů. Vyústilo to do obecně rozšířeného trestního konfliktu a zločinu mezi jednotlivými korporacemi.

Černý trh.

Mnoho MMORPGS jako například RuneScape, World of Warcraft, Guild Wars, Warhammer Online, Lord of the Rings Online a Final Fantasy XI striktně zakazují nákup zlata, komodit nebo jiných produktů spojených s hrami za reálnou světovou hotovost. Final Fantasy XI a Warhammer Online mají obě kompletní bojové štáby určené pro odstraňování obchodování s reálnými penězi ze hry.

Rovnováha.

Pro udržení stabilní ekonomiky v trvalém virtuálním světě musí být vynucena rovnováha mezi zdroji a odpadištěm. Obecně, hry mají početné zdroje nových objektů, které můžou hráči získat. Nicméně, některé nemají skutečné odpadiště, nebo metody odstraňování oběživa z cirkulace. Jestli jiné faktory zůstávají konstantní, nejvýznamnější dodávané oběživo oslabuje kupní silou danou množstvím - proces známý jako inflace. V praxi to má za následek konstantně rostoucí ceny obchodovatelných komodit. Se správnou rovnováhou nárůstu hráčské základně, zdrojů oběživa a odpadišť můžou virtuální ekonomika zůstat stabilně natrvalo.  Stejně ve skutečném světe, můžou činy hráčů destabilizovat ekonomiku. Tzv. "gold farming" (hospodaření se zlatem) vytváří oběživo uvnitř hry rychleji než obvykle, zhoršuje inflaci. V extrémních případech, hacker může být schopen dostat se do systému a vytvořit velké množství peněz. To by mohlo vést k hyperinflaci.  Ve skutečném světe se celé instituce věnují udržováním požadované úrovně inflace. Tento obtížný úkol je vážná záležitost pro seriózní MMORPG, kteří se musejí často vyrovnat s mudflací (inflace v MUD).

Kapitál.

V těchto virtuálních ekonomikách je hodnota objektů ve hře často vázána k síle, kterou jejich vlastních získá. Tato síla dovoluje uživatelům, obvykle, nabýt více vzácných a hodnotných položek. V důsledku toho, zdroje ve hře nejsou jen obchodovatelné objekty, ale mohou hrát roli kapitálu.  Hráči také můžou nabývat lidský kapitál, když se stávají silnějšími. Mocní hráči často podporují podvodné chování, jelikož tak můžou získávat lepší položky, které lze získat pouze při kooperaci více hráčů.

Další virtuální ekonomiky.

Virtuální ekonomiky také existují v "metagame" světech akčních her na hrdiny a sběratelských karetních hrách. Nové oběživa metaher vznikli hrách jako Everquest nebo World of Warcraft. Dragon kill points nebo DKP reprezentují poloformální skóre užívané společenstvy hráčů. Hráči jsou konfrontováni s velikou škálou výzev nebo vpádů, které můžou být přemoženy jen pomocí koordinovaného úsilí spousty hráčů v jednom momentě. Dragon kill points nejsou oficiálními oběživy, ale vytváří a spravují je nejsilnější společenstva pro účely odměn.

Virtuální ekonomika (někdy také syntetická ekonomika) je emergentní ekonomika existující v perzistentním virtuálním světě, kde je možné v rámci internetové hry směňovat virtuální zboží. Lidé obvykle nevstupují do těchto virtuálních ekonomik z nezbytnosti, ale za účelem oddechu a zábavy. Virtuální ekonomiky většinou postrádají ty aspekty reálné ekonomiky, které nejsou považovány za zábavné (hráči ve virtuální ekonomice obvykle nepotřebují kupovat jídlo za účelem přežití ani uspokojovat jiné biologické potřeby). I tak někteří lidé pomocí obchodů ve virtuální ekonomice dosahují reálných peněžních zisků.

Une économie virtuelle (ou parfois économie synthétique) est une économie émergente, dans un monde virtuel persistant (aussi appelé métavers), habituellement dans le contexte d'un jeu en ligne multijoueurs sur l'Internet. Ce type d'économie utilise souvent la solution des micro paiements comme base économique.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 86 metrů v Chulském údolí při horním toku řeky Jordán v Horní Galileji. Město se nachází cca 133 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 62 kilometrů severovýchodně od centra Haify.  Jesud ha-Ma'ala je situován v intenzivně zemědělsky využívaném pásu s poměrně řídkým osídlením. Hustota zalidnění v katastru obce (124 obyv./km čtv.) je výrazně pod průměrem Severního distriktu (278 obyv./km čtv.). Osídlení v tomto regionu je zcela židovské. Vlastní Jesud ha-Ma'ala obývají Židé, stejně jako většinu zemědělských obcí v okolní krajině. Pouze cca 10 kilometrů na jih leží město Tuba-Zangarija, které obývají izraelští Arabové. Region centrální Galileji s arabskou demografickou převahou leží dále na západ.  Na dopravní síť je Jesud ha-Ma'ala napojen pomocí severojižního tahu dálnice číslo 90 z Metuly do Tiberiasu.

Dějiny.

Jesud ha-Ma'ala byl založen v roce 1883. Název odkazuje na biblický citát, který zmiňuje Kniha Ezdráš 7,9: – "... hu jesud ha-ma'ala mi-Bavel": „Začal stoupat z Babylonu“. Slovo „stoupat“ má i význam přistěhovat se do Izraele (viz alija).  Jesud ha-Ma'ala založili Židé, kteří přišli do tehdejší turecké Palestiny v rámci první aliji. Šlo o 42 rodin z Velki Mežiriči v nynější Ukrajině, které na dálku zařídily nákup potřebných pozemků a z nich sedm rodin se pak vydalo přímo na místo. K skutečnému usídlení došlo až na jaře 1884.  Zpočátku trpěli osadníci ekonomickými těžkostmi. V roce 1887 se obrátili o pomoc na barona Edmonda Jamese de Rothschilda. Ten zde plánoval zřídit pěstování květin, ale hospodářská situace vesnice zůstávala složitá. Roku 1900 zástupci Jewish Colonization Association zřízené jako nástupnická organizace pro sponzorské aktivity barona Rothschilda navrhli dokonce Jesud ha-Ma'ala zrušit, ale místní obyvatelé to odmítli. Situaci komplikovala zejména existence rozsáhlých močálů v jejím okolí, při Chulském jezeru. Osadníky sužovala malárie. Vesnici zachránil až příchod nové vlny osadníků. Mezi nimi byla i rodina Dobrovinových z tehdejšího Ruska - křesťanů, kteří konvertovali k judaismu. Jejich farma stojí v Jesud ha-Ma'ala dodnes a slouží jako muzeum původních osadníků.  Po první světové válce byla po několik let neustálená hranice mezi britským a francouzským územím na pomezí dnešního Izraele, Sýrie a Libanonu. Jesud ha-Ma'ala tak dočasně byl nejsevernější židovskou osadu v britském mandátu Palestina. V té době, při nevyjasněné politické a vojenské situaci v regionu vesnice trpěla častými útoky okolních Arabů.  Během první arabsko-izraelské války v roce 1948 ležela vesnice poblíž frontové linie mezi izraelskými a syrskými silami, ale byla uhájena. Syrské útoky ale pokračovaly až do šestidenní války v roce 1967, kdy byly Izraelem dobyty Golanské výšiny.  Roku 1949 byl Jesud ha-Ma'ala povýšen na místní radu (malé město). Téhož roku měla obec 185 obyvatel a rozlohu katastrálního území 11 225 dunamů (11,225 kilometrů čtverečních). Šlo tehdy ještě pořád fakticky o vesnici, a to soukromě hospodařící (typ mošava).  V 50. letech 20. století proběhlo vysušení močálů v okolí Chulského jezera, čímž se zpřístupnily rozsáhlé oblasti poblíž obce pro zemědělské využití. Postupně se ale začala měnit původně ryze zemědělský charakter obce. Roku 1978 se zde usadilo třicet nefarmářských rodin. V současnosti se zemědělstvím zabývá 213 obyvatel z více než 1000. Ostatní za prací dojíždějí mimo obec.

Demografie.

Podle údajů z roku 2005 tvořili Židé 98,5 % populace Jesud ha-Ma'ala a včetně "ostatních" tedy nearabských obyvatel židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství 100 %. Jde o menší sídlo spíše vesnického typu, byť se setrvalým růstem. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1654 lidí. Během roku 2014 stoupla registrovaná populace o 1,0 %.

Jesud ha-Ma'ala ( יְסוּד הַמַּעֲלָה, v oficiálním přepisu do angličtiny Yesud HaMa'ala, přepisováno též Yesod HaMa'ala) je místní rada (malé město) v Izraeli, v Severním distriktu.

Yessud Haméala (יסוד המעלה - "Yessud HaMa'ala") est un village situé dans le Doigt de Galilée au nord du lac de Tibériade (district Nord d'Israël).


Vznik a design.

Vzhled této lodi navrhli výtvarníci společnosti Paramount Pictures John Evans a Doug Drexler. Jako inspirace jim posloužil letoun Lockheed P-38 Lightning z období 2. světové války.

Historie lodě.

"Enterprise" byla první pozemskou lodí, která dokázala cestovat rychlostmi blízkými warpu 5, díky čemuž byla první skutečnou lidskou mezihvězdnou lodí. Velel jí kapitán Jonathan Archer, vypuštěna byla 12. dubna 2151 z doků na orbitě Země. Plánovaný první let měl ale proběhnout až o tři týdny později, takže loď ještě nebyla zcela dokončena (nebyla např. nakalibrována prostorová torpéda a nebyly nainstalovány fázové kanóny; tyto nedostatky byly napraveny během prvních misí). Její první cestou se stala přeprava Klingona Klaanga, jenž na Zemi ztroskotal, na jeho domovskou planetu Qo'noS.  Loď a její posádka navázala první kontakty s různými druhy a rasami včetně Klingonů, Sulibanů, Tholianů a Xindů, ačkoliv pouze málo z nich bylo mírového charakteru.  V letech 2153 a 2154 bránila "Enterprise" jako nejvyspělejší loď Zemi před xindským útokem, nakonec se jí povedlo vypudit i tzv. „Stavitele sfér“, čímž zachránila nejen Pozemšťany, ale i Xindy. Loď přitom utrpěla vážná poškození a rovněž ztráty na životech byly poměrně vysoké.  Roku 2154 byla "Enterprise" vyslána k Vulkánu, kde loď působila jako jakýsi stabilizující prvek mezi různými rasami. Kapitánu Archerovi se nakonec podařilo sestavit společnou flotilu Pozemšťanů, Vulkánců, Andorianů a Tellaritů a podnikli společnou akci proti Romulanům. Tento akt byl základním bodem k založení Spojené federace planet o několik let později.  Po dalších nejrůznějších misích a dobrodružstvích byla loď v roce 2161 kvůli rychlému technickému rozvoji (a tedy zastaralosti "Enterprise") vyřazena a umístěna do Muzea Hvězdné flotily.

"Enterprise" (NX-01) je fiktivní hvězdná loď vyskytující se ve sci-fi příbězích světa Star Treku. Jedná se o loď Hvězdné flotily Spojené Země třídy NX vypuštěnou v roce 2151 a vyřazenou ze služby o 10 let později. Osudy této lodi a její posádky jsou hlavním příběhem seriálu "".

LEnterprise" (NX-01) est un vaisseau fictionnel, à bord duquel se déroule la série et, dans la chronologie de la licence Star Trek le plus ancien vaisseau spatial à avoir porté le nom "Enterprise". Son design est largement inspiré de celui de l' "USS Enterprise" (NCC-1701)"' de la première série Star Trek. Il est commandé par le capitaine Jonathan Archer secondé par T'Pol.


Geografie.

Pohoří Mecsek leží v ploché krajině Panonské pánve (110–150 m n. m.) a je proto v krajině i přes svou malou nadmořskou výšku velmi výrazné. Pohoří je při dobrém počasí vidět ze vzdálenosti až 100 km. Nejvyšší horou je Zengő v severovýchodní části pohoří (682 m n. m.). Dále následují: Tubes (611 m), Hármashegy (604 m), Dobogó (594 m), Jakab-hegy (592 m), Szószék (586 m) a Szamár-hegy (564 m) Celkem asi 12 vrcholů přesahuje nadmořskou výšku 500 m.  Rozdělení na západní a východní Mescek je výškově velmi zřetelné. Západní Mecsek je nižší než východní část pohoří. Další částí je severní Mecsek.

Západní Mecsek.

V západní části pohoří leží město Pécs, vrcholy Jakab-hegy a Misina-tetö s televizní věží (cca 600 m n. m.), ke které vede silnice z Pécse. Pod Misinou se nachází zoologická zahrada, zábavní park Vidámpark, dětská železnice a rozhledny (Kis-Tubes, Jánoskilátó, Zsongorkő, Dömörkapu). Část území je prohášena chráněnou krajinnou oblastí ("Nyugat-Mecsek Tájvédelmi Körzet").

Východní Mecsek.

V oblasti východního Mecseku se kromě již zmíněného vrcholu Zengő nachází vrcholy Kövestető a Hármashegy.

Vodstvo.

V pohoří pramení několik vodních toků. Nejvýznamnější jsou: Völgységi-patak na severu, Baranya-csatorna na severozápadě, Pécsi-víz na jihozápadě a Vasas-Belvárdi víz na jihu.

Geologie.

Svrchní vrstvy pohoří se skládají převážně z křídy. V oblasti se nachází krasové útvary, z nichž nejznámější je krasová jeskyně u obce Abaliget – Abaligetská jeskyně.  V hlubších vrstvách se nachází až 800 m silné uhelné sloje vzniklé v období jury. Uhelné doly se nacházejí u měst Pécs a Komló, ale v posledních letech je těžba v nich utlumována. V letech 1960 až 1990 se v oblasti těžila uranová ruda.

Fauna a flóra.

Vyšší polohy pohoří jsou pokryty souvislým listnatým lesem. Zvláštností jsou lesy jedlých kaštanů, které se v podobném rozsahu nalézají jen na málo místech světa.  Především jižní svahy jsou využívány pro pěstování vinné révy a ovocnářství.

Doprava.

Pohoří je dostupné po dálnici M6 a silnici č. 66. V pohoří se nachází cca 35 km silnic, které jsou v převážné většině značeny jako nebezpečné. Hustota dopravy na těchto silnicích je velmi nízká.

Osídlení.

Největší města v oblasti jsou:

Mecsek je pohoří v jižním Maďarsku v župě Baranya. Pohoří se rozkládá v délce cca 45 km a šířce 10-15 km severně od župního města Pécs. Pohoří dosahuje výšky přes 600 m n. m. Na některých vrcholcích se nacházejí hrady, např. u města Pécsvárad nebo v blízkosti nejvyššího vrcholu pohoří Zengő hrad Zengővárkony. Na vrcholu Misina je postavena televizní věž s vyhlídkovou restaurací a terasou.

Le Mecsek ( ; ; ; ) est un massif collinéen situé au nord de Pécs dans les collines de Transdanubie. Son point culminant est le Zengő (682 m).


Životopis.

Mládí.

Narodil se 3. února 1894 v New Yorku do středostavovské rodiny Jarvise Waringa a Nancy Rockwellových. Měl staršího bratra Jarvise. Jako pětiletý zažil slavnostní návrat admirála George Deweye ze španělsko-americké války. To byl zřejmě jeden z hlavních podnětů na jeho cestě k výtvarnému umění. Ihned po přehlídce totiž začal kreslit válečné lodě. V roce 1903 se rodina přestěhovala do města Mamaroneck ve Westchester County.  Na střední škole se Rockwellovi nelíbilo. Už tehdy byl rozhodnutý, že se stane ilustrátorem. Dojížděl na Manhattan na kurzy do Parsons School of Design. V 15 letech střední školu opustil a zapsal se na National Academy Museum and School, kde hlavně kopíroval sádrové odlitky. Roku 1910 přestoupil na Art Students League of New York. Zde jej vyučovali Thomas Fogarty (ilustraci), George Bridgman (anatomii) a Frank DuMond. Rok nato obdržel první zakázku: Doprovodil ilustracemi knihu C. H. Claudyho s názvem "Tell Me Why: Stories about Mother Nature" (Řekni mi proč: Příběhy o Matce přírodě). V roce 1912, když se rodina dočasně přestěhovala zpátky do New Yorku, zřídil si Rockwell ateliér v Upper West Side. Otec po čase zjistil, že se tato místnost nalézala v domě s nevěstincem.  Roku 1913, teprve devatenáctiletý, se stal výtvarným redaktorem magazínu Boys' Life, založeného tři roky před tím. Časopis byl zaměřený na chlapce mezi 6 a 10 lety a podporoval skauting. Sem začal Rockwell kreslit své první obálky. Od té doby se děti staly jedním z jeho hlavních námětů. V roce 1915 se Rockwellovi znovu stěhovali, tentokrát do New Rochelle. Rockwell si zde se svým přítelem, malířem komiksů Victorem Forsythem, zřídil obchod.  Forsyth příležitostně publikoval v kresby v renomovaném týdeníku The Saturday Evening Post (dále jen Post). Na jeho podnět předložil Rockwell v roce 1916 pár svých kreseb na ukázku jeho redakci ve Filadelfii. Ještě 20. května toho roku vyšla v "Postu" první Rockwellova obálka s obrázkem "Boy with Baby Carriage" (Kluk s kočárkem). To byl počátek dlouhé, více než 47 let trvající spolupráce Rockwella s tímto periodikem. Za tu dobu vyšlo celkem v "Postu" celkem 322 Rockwellových obálek. Rockwell příležitostně pracoval i pro jiné časopisy, nejčastěji "The Literary Digest", "The Country Gentleman", "Leslie's Weekly", "Judge", "Peoples Popular Monthly" a "Life". V roce 1918 byl odveden k námořnictvu, během služby však mohl i nadále kreslit a malovat.

Osobní život.

V roce 1916 si vzal svou první ženu, učitelku Irene O'Connorovou, která bydlela ve stejném nájemním domě v New Rochelle jako Rockwellovi. Irene byla jeho modelkou pro kresbu "Mother Tucking Children into Bed" (Maminka ukládá děti do postele), která se objevila na obálce časopisu "The Literary Digest" v lednu 1921. Od roku 1927 však manželé žili odděleně a v roce 1930 se rozvedli. Rozchod s manželkou však Rockwellovi způsobil deprese. V té době si pronajal apartmán v jednom z hotelů v západní části Central Parku.  V roce 1930 odjel na do Kalifornie, kde se pohyboval v okruhu tehdejších filmových hvězd. Zde poznal další učitelku, Mary Barstowovou, kterou si po krátké romanci ještě téhož roku vzal. Odstěhovali se spolu do Bonnie Crest poblíž New Rochelle ve státě New York. Zde žili v okázalém domě postaveném v koloniálním retrostylu. Do roku 1936 se jim narodili tři synové: Jarvis Waring, Thomas Rhodes a Peter Barstow. Přestože nebyli příliš nábožensky založeni, patřili do sboru farního kostela sv. Jana poblíž jejich domova. Zde také nechali pokřtít své syny. V roce 1939 se Rockwellovi přestěhovali do Arlingtonu ve státě Vermont, městečka uprostřed lesů, kde Rockwell začal malovat maloměstský život. S místními lidmi se sžil a nalezl zde rovněž kolegy ilustrátory.  Poválečné období, které po umělecké stránce přineslo Rockwellovi největší úspěchy, bylo spojeno s problémy v osobním životě. Rodina v souvislosti s náklady na vzdělání synů těžko vycházela s penězi, Rockwell byl přepracovaný a propadal depresím, jeho manželka čelila psychickým problémům a alkoholismu. Nakonec musela být hospitalizována v sanatoriu v Stockbridge ve státě Massachusetts. Roku 1953 se celá rodina do Stockbridge přestěhovala. V roce 1959 Mary Rockwellová zemřela na srdeční selhání. Roku 1961 si vzal Molly Pundersonovou, další učitelku, která už byla v důchodu.

Meziválečná umělecká kariéra.

Po první světové válce Rockwell i nadále spolupracoval s "Postem". Zvláštní obliby došly jeho vánoční obálky. Stal se uznávanou celebritou, což se projevilo i tím, že byl v roce 1922 jmenovaný jedním z porotců soutěže Miss America, pořádané v Atlantic City. Rockwell však stále svou tvorbu reflektoval ve vztahu k soudobému umění. Během jedné z krizí, kdy o své tvorbě pochyboval, odjel roku 1923 do Paříže. Zde se dokonce zapsal do kurzů na jedné z uměleckých škol a experimentoval s modernou. Ještě téhož roku se – poněkud bezcílně – potuloval po sevrní Africe a Jižní Americe. V roce 1924 ilustroval svůj první "Boy Scout Calendar" (Chlapecký skautský kalendář); s periodikem pak spolupracoval až do roku 1976. V roce 1926 vyšla v "Postu" poprvé celobarevná obálka, jejíž provedení bylo svěřeno Rockwellovi.  V roce 1927 opět navštívil Evropu. V té době také navázal přátelství s Francisem S. Fitzgeraldem. Další tvůrčí krizi prožíval Rockwell kolem roku 1932. Znovu hledal vysvobození v Paříži, kam odjel s manželkou i novorozeným synem Jarvisem. V té době vytvořil pro "Post" jen pár obálek. Novým impulzem se pro něj v roce 1935 stala zakázka na ilustrování speciálního vydání Toma Sawyera. Rockwell, který se ve své tvorbě vždy striktně držel reality, proto odjel do Hannibalu v Missouri, rodného města Marka Twaina a zároveň dějiště jeho románů. Dalším projektem, kterým se Rockwell zabýval, byly doprovodné ilustrace k biografii spisovatelky Louisy May Alcottové, která vycházela na pokračování v časopisu "Women's Home Companion" (Dámský domácí průvodce) v roce 1937. Rockwell se opět vypravil do města, kde Alcottová vyrůstala, do Concordu v Massachusetts. Pro inspiraci si fotografoval místa i lidi. Fotografie mu byla většinou významnou pomůckou při malování. Krátce před vypuknutím druhé světové války, v roce 1938, vzal Rockwell rodinu na výlet do Anglie. Měla tak možnost zakusit tamní stísněnou předválečnou atmosféru.

Za 2. světové války.

I během 2. světové války pracoval Rockwell jako angažovaný umělec. Jeho výrazovým prostředkem byly hlavně obálky v "Postu", kterými se snažil povzbudit morálku a patriotismus svých spoluobčanů. V letech 1941–1946 vytvořil sérii 11 obálek, ve kterých znázornil osudy fiktivního vojáka Willieho Gillise od odvodu po vítězný návrat z války. Modelem pro Gillise byl Robert Otis Buck z Vermontu, kterého Rockwell objevil v místní tančírně. Protože Buck nebyl ze zdravotních důvodů odveden, mohl malíři permanentně sloužit jako model. Rockwell však chtěl vytvořit zásadnější angažované dílo. V roce 1943 namaloval soubor čtyř rozměrných obrazů s názvem "Four Freedoms" (Čtyři svobody), které dokončil za sedm měsíců. Dílo bylo inspirováno výroční zprávou amerického prezidenta Franklina D. Roosevelta Kongresu z ledna 1941, ve které formuloval čtyři principy, které se měly vztahovat na všechny obyvatele světa. Zněly: svoboda od nedostatku, svoboda slova a přesvědčení, svoboda vyznání a svoboda od strachu. Úřady ve Washingtonu zprvu o obrazy neměly zájem, Rockwell je proto publikoval v "Postu". Vláda je ovšem později vydala jako plakáty v miliónových nákladech a ještě v roce 1943 uspořádala putovní výstavu originálů v 16 městech. Rockwell sám považoval za nejlepší malbu ze "Čtyř svobod" "Svobodu projevu". Pro obrazy byla putovní výstava štěstím. V době jejího konání totiž vypukl v Rockwellově ateliéru požár, který zničil nejen množství rekvizit a kostýmů, které malíř používal jako vzory při malování, ale také mnoho obrazů. Viníkem požáru byl Rockwell samotný, protože se vznítil žhavý popel z jeho nezbytné dýmky.

Poválečná tvorba.

Rockwellovo angažmá za války mu přineslo zvýšenou pozornost médií. V roce 1945 přinesl o malíři rozsáhlý materiál časopis The New Yorker, rok nato připravil výtvarník Arthur L. Guptill publikaci "Norman Rockwell Illustrator". Rockwell nechal v knize čtenáře nahlédnout do metody své práce a odhalil fotografii jako zdroj detailního popisu skutečnosti na svých obrazech. O své zkušenosti s adepty ilustrační tvorby se Rockwell podělil i v rámci Famous Artists School (Škola slavných umělců), kterou v roce 1948 založil spolu s dalšími členy Society of Illustrators (Spolku ilustrátorů). Jednalo se o korespondenční kurzy, škola sídlila ve Westportu ve státě Connecticut. Roku 1951 namaloval svou zřejmě nejpopulárnější obálku "Postu" – "Saying Grace" (Modlitba před jídlem).  V roce 1957 vyšel v měsíčníku "Atlantic Monthly" článek, označující Rockwella za umělecky a politicky bezvýznamného. Obvinil ho zároveň, že kazí Američanům vkus. Byla to doba, kdy americkou uměleckou scénu ovládal abstraktní expresionismus; máloco mohlo být tak odlišné jako Rockwellův hyperrealistický styl a např. Pollockova abstrakce. Názory podobného druhu se objevovaly po celá 60. léta. Rockwell se však sám vůči abstraktní malbě nevymezoval a respektoval ji. V roce 1962 dokonce sám jeden takový obraz, který parafrázoval Pollockovu tvorbu, namaloval a umístil na obálku "Postu". Roku 1959, když jeho manželka Mary nečekaně umřela, začal pracovat na své autobiografii, s jejímž koncipováním mu pomáhal syn Thomas. Vzpomínky pod názvem "My Adventures as an Illustrator" (Má dobrodružství jako ilustrátora) vycházely nejprve na pokračování v "Postu", v roce 1960 pak vyšly knižně.  V roce 1963 se Rockwell rozhodl spolupráci s "Postem" ukončit. Jeho poslední obálka vyšla 14. prosince. Od roku 1964 začal ilustrovat společenský časopis Look. Uvedl se obálkou s názvem "Problem We All Live With" (Problém, se kterým žijeme všichni), která kritizovala rasismus. V roce 1968 mu The Danenberg Galleries v New Yorku uspořádala retrospektivu, na níž bylo vystaveno 40 pláten včele s "Modlitbou před jídlem". O čtyři roky později mu tatáž galerie uspořádala výstavu při příležitosti 60 let umělecké činnosti. Rockwellovy obrazy ale bylo možné také spatřit v místě jeho bydliště, ve Stockbridge, kde v roce 1969 otevřel galerii svých vlastních obrazů v The Old Corner House (Starém domě na rohu).  V roce 1976 vyšla v časopisu "American Artist" jeho vůbec poslední obálka. O rok později obdržel od prezidenta Geralda Forda Presidential Medal of Freedom, nejvyšší ocenění, které může civilní americký občan dostat. Zemřel 8. listopadu 1978 ve věku 84 let na zánět plic ve Stockbridge. Jeho pohřbu se zúčastnila i manželka tehdejšího prezidenta Rosalynn Carterová.  V roce 1993 bylo ve Stockbridge otevřeno Norman Rockwell Museum. Budovu projektoval architekt Robert A. M. Stern. Nejvyhledávanějšími exponáty jsou "Čtyři svobody". Pod záštitou High Museum of Art v Atlantě a Rockwellova muzea byla roku 1999 zahájena velká putovní výstava Rockwellových obrazů, plánovaná na čtyři roky. Pod jejím vlivem začali vlivní umělečtí kritici zmírňovat své dosavadní příkré odsudky malířova díla.

Dílo.

Rockwell proslul především jako ilustrátor. Přes čtyřicet let kreslil pro "Saturday Evening Post", nevyhýbal se ale ani spolupráci s dalšími periodiky jako "Ladies' Home Journal", "Look" a "Boy Scout Calendar". Ve svých kresbách zobrazoval každodenní život zejména středních vrstev společnosti. Tematizoval maloměstský život a podporoval vlastenectví. Kresby mají mnohdy humornou povahu. Jsou provedeny s takovým smyslem pro detail, že připomínají fotografii. Vytvořil také mnoho plakátů. Značnou část jeho díla tvoří kresby pro reklamu na různé spotřební zboží.  Norman Rockwell byl velmi pracovitý, vytvořil přes 4000 maleb a kreseb. Většina z nich je ve veřejných sbírkách, část raného díla byla zničena při požáru ateliéru v roce 1943. Během své dlouhé kariéry portrétoval americké prezidenty Eisenhowera, Kennedyho, Johnsona a Nixona i zahraniční osobnosti včetně Gamala Abdela Nassera a Džaváharlála Néhrúa. Jednou z jeho posledních portrétních prací byl portrét legendární zpěvačky Judy Garlandové v roce 1969. Ilustroval přes 40 knih, včetně Toma Sawyera a Huckleberry Finna.  Za každoroční příspěvky do "Boy Scouts Calender" získal v roce 1939 cenu Silver Buffalo Award, nejvyšší ocenění, které může dospělý od amerických skautů získat. Ilustroval i kalendáře: nejznámější byla "Four Seasons" (Čtyři roční období), která nakladatelství Brown & Bigelow vydávalo v různých podobách v letech 1947-1964. Rockwell byl mnohostranný umělec. Ilustroval i různé brožury, katalogy, plakáty (zvláště filmové), edice not, navrhoval známky a hrací karty a dokonce i nástěnné malby (včetně známých "Yankee Doodle Dandy" a "God Bless the Hills", které byly dokončeny v roce 1936 pro hotel "Nassau Inn" v Princetonu, státě New Jersey.  Umělečtí kritici Rockwellovo dílo často odmítali. Zejména obálky "The Saturday Evening Post" byly podle jejich mínění příliš "nasládlé" a americký život idealizovaly – dokonce se vžil pejorativní termín "rockwellovský". Někteří soudobí kritici považují jeho práce za buržoazní a kýčovité. Více je respektována jeho tvorba po 2. světové válce, kdy si vybral vážnější témata, jako v sérii maleb proti rasismu pro časopis "Look". Příkladem je obraz "The Problem We All Live With" (Problém, se kterým žijeme všichni). Obraz líčí šestiletou černošku Ruby Bridgesovou, obklopenou policisty, jdoucí do školy v New Orleansu podél zdi popsané rasistickými nápisy.

Norman Percevel Rockwell (3. února 1894, New York, USA – 8. listopadu 1978, Stockbridge, USA) byl americký malíř a ilustrátor. Známý se stal zejména obálkami, které přes čtyři desetiletí kreslil pro časopis "The Saturday Evening Post". Jejich námětem byl každodenní život americké společnosti. Jeho ambice překračovaly úroveň ilustrátora. Zejména díky obrazům z pozdního období svého života došel uznání i u soudobé umělecké kritiky.

Norman Rockwell, né à New York le et mort le à Stockbridge (Massachusetts), est un illustrateur américain. Il est célèbre pour avoir illustré de 1916 à 1963 les couvertures du magazine "The Saturday Evening Post", où il représenta dans un style naturaliste et réaliste, la vie quotidienne aux États-Unis dans l'entre-deux-guerres et l'après-guerre. Lors de la Seconde Guerre mondiale il participe à l'effort de guerre en réalisant la série d'affiche "Les Quatre Libertés" qui illustre un discours du président Franklin Delano Roosevelt. Marqué par la tradition de l'illustration de livres d'aventures du XIXeme siècle, représentée par Howard Pyle et N. C. Wyeth, il travaille aussi pour des éditeurs notamment en illustrant "Les Aventures de Tom Sawyer", ainsi que pour le cinéma et la publicité. Sa collaboration la plus longue est avec l'organisation des Boy Scouts of America de 1913 à 1976 pour qui il illustre chaque année le calendrier, et le magazine "Boy's Life". Vers la dernière partie de sa carrière il évolue vers des thèmes politiques et sociétaux, en illustrant pour la revue "Look" des articles sur le Corps de la paix ou la ségrégation raciale aux États-Unis. La plus grande partie de ses œuvres est conservée dans le musée qui porte son nom à Stockbridge.


Běh na lyžích.

Jako juniorka získala na Mistrovství světa 2004 stříbro ve štafetě, o rok později bronz znovu ve štafetě a na Mistrovství světa 2006 stříbro v běhu na 5 km klasicky a bronz ve skiatlonu. V kategorii dospělých však dlouho na tyto úspěchy nedokázala navázat. Každé umístění ve třicítce považovala za úspěch, ale moc jich nebylo. Zlomovou se pro ni stala až sezóna 2013/14, před kterou ohlásila, že se buď zlepší nebo po sezóně skončí. A dařilo se jí – nejprve dosáhla 8. místa na Tour de Ski a poté zazářila i na olympiádě v Soči, kde byla jedenáctá ve skiatlonu a pátá na 30 km volně. V závodu Světového poháru na legendárním Holmenkollenu byla sedmá na 30 km klasicky a ve Finále Světového poháru ve Falunu dojela desátá. Celkově skončila v Světovém poháru čtrnáctá, čímž vylepšila své umístění oproti předchozí sezóně o 59 míst. Jejím dosavadním maximem v konečném pořadí seriálu byla 40. příčka z roku 2011. Její umístění bylo nejlepším českým výsledkem po sedmi letech − v roce 2007 byla Kateřina Neumannová třetí. Sama přičítala zlepšení výsledků mnoha změnám v přípravě – navýšení síly a spolupráci s kondičním trenérem Filipem Tomášem; také si změnila jídelníček. Po sezóně se však potýkala s nemocí, čtyřikrát brala antibiotika, nemoc ji poznamenala i v úvodních závodech sezóny 2014/15. Na podzim 2014 oslovila Vrabcová Nývltová Kateřinu Neumannovou s žádostí o spolupráci. Na Mistrovství světa 2015 ve Falunu se sešly ke společnému tréninku a Neumannová poté o Vrabcové Nývltové řekla, že jí kvůli nízké váze chybí svalová hmota a že jí neprospívá letní atletický trénink, který se neslučuje s lyžařským.

Výsledky.

Největších úspěchů dosáhla v juniorské kategorii: 2. a 3. místo na Mistrovství světa juniorů 2006 ve slovinské Kranji (5 km klasicky, 10 km skiatlon) a rovněž 2. a 3. místo na Mistrovství světa juniorů ve štafetách (2004, 2005).

Výsledky ve Světovém poháru.

V jednotlivých závodech SP bylo jejím nejlepším výsledkem 5. místo v závěrečném výběhu na Alpe Cermis na Tour de Ski 2015, celkem ve 13 závodech obsadila místo v první desítce.

Atletika.

Věnuje se také vytrvalostním běhům, v roce 2014 vyhrála závod Běchovice–Praha. V roce 2016 se rozhodla zaměřit primárně na atletiku. Na Pražském maratonu 8. května 2016 skončila celkově na šestém místě, stala se mistryní České republiky a časem 2:30:10 splnila limit pro účast na olympiádě v Riu. Na mistrovství Evropy v atletice 2016 v Amsterdamu skončila v půlmaratonu na osmém místě časem 1:12:01. Na LOH 2016 se umístila na 26. místě a s časem 2:33:51 byla desátou nejrychlejší Evropankou.  Na MS 2017 v Londýně se v maratonu umístila na 14. místě a vylepšila si osobní rekord na hodnotu 2:29:56; stala se tak druhou nejrychlejší Evropankou závodu. Dne 7. dubna 2018 na pražském půlmaratonu o sekundu překonala 24 let starý český rekord Aleny Peterkové a s časem 1:11:01 se stala českou rekordmankou.  Na Mistrovství Evropy v atletice 2018 v Berlíně dosáhla svého životního úspěchu, když v maratonu získala bronzovou medaili v čase 2:26:31, čímž se stala českou rekordmankou na této trati.

Osobní život.

Je dcerou Karla Nývlta, bývalého reprezentanta v běhu na lyžích, v současnosti maséra BK Kara Trutnov. V červnu 2012 se v Trutnově provdala za svého dlouholetého přítele Martina Vrabce. Její manžel jí pomáhá i jako servisní technik, vedle trenéra Šlofara a fyzioterapeuta Jisla. Žije v Trutnově.

Eva Vrabcová Nývltová (* 6. února 1986, Trutnov) je česká atletka a běžkyně na lyžích. V současnosti hájí barvy lyžařského klubu Olfin car Vella Trutnov. Startovala šestkrát na mistrovství světa v klasickém lyžování (poprvé již v devatenácti letech) a třikrát na zimní olympiádě. Jejím nejlepším individuálním umístěním z těchto akcí bylo 5. místo v Soči 2014.

Eva Vrabcová-Nývltová (née le à Trutnov) est une fondeuse et une athlète tchèque en activité depuis 2003. Elle a participé à trois éditions des Jeux olympiques d'hiver en 2006, 2010 et 2014 où elle signe son meilleur résultat international avec une cinquième place sur le trente kilomètres. Elle a aussi terminé deux fois dans les dix premières du Tour de ski en 2014 et 2015. En 2015, elle décide de se tourner vers l'athlétisme et le marathon en particulier.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 856 metrů na severním okraji Horní Galileji, nedaleko severního okraje masivu Meron, jen 3 kilometry od hranice s Libanonem. Severozápadně od vesnice stojí hora Har Sasa (nadmořská výška 854 metrů), východně od ní se nachází menší sníženina s turisticky využívanou jeskyní "Ma'arat Pa'ar" (מערת פער, arabsky "Šejch Vahib") a prameništi vádí Nachal Co'ar. Tuto sníženinu na západě ohraničuje hora Har Adir (1006 m n. m.). Jižně od vesnice se nachází vrch Har Civ'on (916 m n. m.), z jehož úbočí stéká k severovýchodu vádí Nachal Civ'on s hluboko zaříznutým údolím. Severně od kibucu se ještě zvedá bezejmenný kopec (kóta 838).  Kibuc je situován cca 22 kilometrů severozápadně od břehů Galilejského jezera, cca 12 kilometrů severozápadně od města Safed, cca 120 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 45 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Leží v intenzivně zalesněném pásu s relativně řídkým osídlením. Sasu obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Židovská sídla převládají v pásu podél hranic s Libanonem, na jižní a západní straně začíná hornatý region centrální Galileji, ve kterém mají demografickou převahu izraelští Arabové a Drúzové.  Sasa je na dopravní síť napojena pomocí dálnice číslo 89, ze níž tu odbočuje lokální silnice číslo 899, která sleduje izraelsko-libanonskou hranici.

Dějiny.

Sasa byla založena v roce 1949. Vznikla na místě, kde se do roku 1948 rozkládala arabská vesnice Sa'sa'. Ta měla roku 1931 840 obyvatel a 154 domů. V roce 1948 zde žilo 1311 lidí ve 230 domech. Stály v ní dvě základní školy, mešita a muslimská svatyně Makam al-Šejch Waheib.  Vesnice byla v říjnu 1948, během Operace Hiram v rámci války za nezávislost dobyta izraelskými jednotkami. Už předtím, v únoru 1948, zde podle palestinských zdrojů došlo k masakru, při kterém bylo jednotkami Palmach zabito 15 místních obyvatel. Útok Palmachu byl součástí Operace 35, při které byly kromě vpádu do této arabské vesnice vyhozeny do povětří mosty na severní hranici britské Palestiny. Operace byla nazvána po jednotce Hagany, která byla krátce předtím zmasakrována při neúspěšném pokusu o průnik do obklíčeného bloku židovských osad Guš Ecion jižně od Jeruzalému. Obyvatelstvo Sa'sa' pak bylo vysídleno. Část z nich odešla do uprchlických táborů v Libanonu, část žije dodnes v nedalekém arabském městě Džiš. Zástavba vysídlené arabské vesnice pak byla zbořena, kromě několika domů, do kterých se nastěhovali noví židovští obyvatelé této lokality.  Zakladateli nynějšího kibucu Sasa byla skupina mladých levicově orientovaných sionistů z USA, z organizace ha-Šomer ha-Cair. K slavnostnímu založení kibucu došlo 13. ledna 1949. Až do konce 60. let 20. století zůstávala populace kibucu nízká, protože komunita čelila ekonomickým potížím.  V kibucu funguje základní škola Nof Harim (נוף הרים ), která slouží i obyvatelům okolních vesnic, stejně jako místní střední škola Pinat Anna Frank (פינת אנה פרנק). Místní ekonomika je založena na zemědělství, průmyslu (automobilový průmysl - firma Plasan) a turistice (turistické ubytování).  V kibucu je lékařská a zubní ordinace, obchod, poštovní úřad, veřejná knihovna a sportovní areály.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu Sasa je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v kibucu Sasa Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 397 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 0,0 %.

Sasa ( סָאסָא, Sasa) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě ha-Galil ha-Eljon (Horní Galilea).

Sasa () est un kibboutz installé sur une colline du nord de la Galilée d'Israël, situé à 12 km au nord-ouest de Safed à environ deux kilomètres de la frontière du Liban proche de l'endroit où, de par sa concavité, elle s'enfonce le plus en Galilée. Il appartient au conseil régional de Haute Galilée. La présence humaine y est attestée et permanente depuis l'âge du bronze.


Historie.

Podobně jak se vyvíjela technologie fotografie samotné, vyvíjela se s ní i fotografie svatební – od vynálezu fotografického umění v roce 1826 Josephem Nicéphorem Niépcem. Jedna z prvních zaznamenaných byla svatba královny Viktorie s princem Albertem v roce 1840. Nicméně v počátcích fotografie si většina párů z finančních prostředků vlastního fotografa najmout nemohla, což trvalo přibližně až do druhé poloviny 19. století. V pozdních šedesátých letech se nechávaly páry fotografovat ve fotoateliérech, někdy dokonce fotograf přišel i na místo konání svatby.  Vzhledem k potřebě objemného technického vybavení a osvětlení byla z velké části fotografická praxe přesunuta do fotografického studia. V průběhu času se s vylepšováním technologie mnoho párů nespokojilo pouze s jedním svatebním portrétem. Svatební alba začala stále běžnější okolo roku 1880 a na fotografiích se začaly objevovat i svatební hostiny.  Na počátku 20. století byla vynalezena barevná fotografie, která ale byla pořád ještě nespolehlivá a drahá, takže většina svatebních fotografií byla dosud černobílá. Svatba jako dokumentární událost se začala aplikovat po druhé světové válce. Příchod technologie svitkového filmu a vylepšeného a kompaktního zábleskového světlení umožnil fotografům chodit na svatby a své fotografie se snažili prodat později. I přes počáteční nízkou kvalitu dokumentárních snímků, které byly zpočátku velmi časté, konkurence přinutila studiové fotografy, aby začali pracovat dokumentárním způsobem v exteriéru.  Zpočátku si profesionální studioví fotografové s sebou přinášeli objemné vybavení, což omezilo jejich schopnost zaznamenat celou akci. Často se některé záběry aranžovaly znovu po obřadu. V roce 1970 se díky modernějšímu přístupu zaznamenávání celého svatebního dne začalo praktikovat tak, jak jej známe dnes.  U příležitosti svatebního dne se používá zařízení na principu fotoautomatu (často pod anglickým názvem Photo Booth) a je nabízené celou řadou fotografů. Většinou se používají komerčně dostupné fotoaparáty, které používají bezdrátové dálkové ovládání a během svatby mohou hosté fotoaparát a kompozici sami ovládat. Struktura v uzavřené kabině je možná, ale není podstatná. Může se také jednat o malou místnost nebo vyhrazený prostor.

Technologie.

Během éry klasického filmu, fotografové favorizovali barevný negativní film a kamery středního formátu. Dnes se svatby fotografují mnohem více digitálními zrcadlovkami, jelikož digitální pohodlí poskytuje možnost rychlé detekce chyb v nastavení expozice a umožňuje kreativní přístupy, které mohou být okamžitě přezkoumány.  I přes klesající počet používání filmu po roce 2000, jej někteří fotografové i nadále preferují – jednak dávají přednost filmu z estetického důvodu, a také jsou toho názoru, že negativní film zachytí více informací, než digitální technologie, a má menší prostor pro expoziční chyby. Jistě to v některých případech platí, ale je třeba poznamenat, že expoziční pružnost poskytuje také formát obrazu RAW (což umožňuje větší pod- a pře-expozici než JPEG) a liší se podle výrobce. Všechny formy RAW mají určitou expoziční pružnost, která může být větší než u diapozitivu.  Avšak převážně z ekonomických důvodů převládá digitální technika podle hesla "hodně fotografií – minimální náklady".  Digitální fotografie a technologie v posledních letech postupují stále dále a tedy nyní je digitální technika nezanedbatelným pomocníkem a nástrojem pro každého svatebního fotografa. Velkou výhodu digitálně nafoceného materiálu je možnost úpravy, tzv. posprodukce, v profesionálních programech určených pro práci s digitální fotografii. Díky této výhodě lze nafocené snímky upravit a dodat jim žádanou atmosféru, odstranit nedostatky na pleti či v okolí fotografovaného.  S vývojem technologie se používají například dálkově ovládané externí blesky, které jsou mobilní a mohou se využít ke kreativnímu osvětlení scény.

Kompozice.

Trash the dress.

Trash the dress je styl portrétní fotografie, při které je v kontrastu elegantní oblečení a prostředí, ve kterém se fotografuje. Obecně se fotografuje ve stylu svatební, módní fotografie nebo glamour. Na rozdíl od klasiky se často odehrává na neobvyklých místech – jako jsou například střechy domů, skály, vrakoviště aut, skládky, pole, u zdi s graffiti nebo v opuštěných budovách. Žena je často oblečená v plesových nebo svatebních šatech, které se mohou během fotografování namočit, umazat a v extrémních případech také roztrhat nebo zničit. Hlavní účinek těchto snímků je zapůsobit atmosférou tradičních krásných svatebních šatů v kontrastu ve zcela netypickém prostředí. Trash the dress snímky nemají úlohu převzít místo "klasických" svatebních fotografií, ale pouze je doplňovat. Vzhledem k netradičnímu prostředí, ve kterém se fotografuje, je dobré více dbát na bezpečí všech zúčastněných.

Nároky na svatebního fotografa.

Pořízení svatebních fotografií se obvykle realizuje externí cestou, kdy je na svatbu pozván a zaplacen profesionální fotograf, který svým zařízením zachycuje celý průběh svatební dne nebo jeho část. Kritéria výběru svatebního fotografa:

Svatební fotografie je fotografický žánr, který zahrnuje fotografování svatby. Zahrnuje fotografie manželů před uzavřením manželství (pro svatební oznámení, slavnostní portrét nebo na děkovací kartičky), stejně jako pokrytí svatebního obřadu a rautu (v některých zemích označované jako svatební snídaně). Je hlavním komerčním trendem, který se týká mnoha fotografických studií nebo nezávislých fotografů.

La photographie de mariage est un type de photographie sociale pratiquée à l'occasion d'un mariage. C'est un exercice photographique particulier, très codé et effectué par des photographes professionnels dont c'est l'activité principale. Cette spécialisation est parfois dénigrée pour son côté « non-artistique ». Elle mélange le reportage, le portrait, la composition, la maîtrise de l'événement, la personnalisation, et un savoir-faire afférent aux professionnels du mariage.


Mládí.

Narodila se v Katovicích, nyní patřících Polsku, jako jediné dítě svých rodičů. Když jí byly 4 roky, rodina se přestěhovala do Göttingenu, kde její otec získal profesorské místo na tamní prestižní univerzitě. Otec byl Marii podle vlastních slov vždy blízký, zejména proto, že byl vědec. V Göttingenu vychodila střední školu a nastoupila na soukromou vysokou školu vedenou sufražetkami, která měla za cíl připravit dívky ke studiu na skutečných univerzitách, zde úspěšně složila maturitu a následně udělal přijímací zkoušky na univerzitu v Göttingenu.

Vysokoškolské vzdělání.

Na univerzitu nastoupila v roce 1924, nejprve studovala matematiku, kterou ve 20. letech 20. století z důvodu nedostatku učitelů tohoto předmětu studovala řada dívek. Jednou z jejích profesorek byla i Emmy Noetherová. Později se ale začala zajímat o fyziku, z níž v roce 1930 získala doktorský titul, ve své disertační práci navrhla zásadní myšlenku možné absorpce dvou fotonů jádrem atomu. Ve 30. letech se zdálo nemožné tuto myšlenku ověřit, avšak pozdější vývoj laserů dovolil tuto hypotézu prokázat, když byla roku 1961 pozorována dvoufotonová excitace v krystalu europia. Za tento zásadní příspěvek po ní byla pojmenována jednotka průřezu dvoufotonové absorpce.

Spojené státy.

Na počátku roku 1930 se vdala za chemika Josepha Mayera, jednoho z asistentů fyzika Jamese Francka. Krátce nato se přestěhovali do USA, kde Joseph získal místo profesora chemie na Univerzitě Johnse Hopkinse. Maria profesorské místo nezískala, byla ale přijata jako asistentka, měla tedy přístup k vědeckému vybavení a rovněž vyučovala několik kurzů. V roce 1935 vydala další zásadní článek o dvojitém beta rozpadu. Brzy byla přijata jako profesorka na Chicagskou univerzitu. Mezitím se několikrát vrátila do Německa, kde spolupracovala s Maxem Bornem na kvantové mechanice. V roce 1933 se však k moci dostala NSDAP a mnoho akademiků včetně Borna a Francka ztratilo práci. Maria se tak definitivně vrátila do USA. Roku 1937 přišel její muž Joseph o místo na univerzitě Johnse Hopkinse z neznámých důvodů, spekulovalo se o nepřátelském vztahu děkana k ženám na katedře přírodních věd a také o nepřátelském vztahu k německým vědcům. Oba byli přijati na Kolumbijskou univerzitu, Joseph jako profesor, Maria opět jako asistentka. Enrico Fermi ji požádal o prozkoumání valenčních orbitalů dosud neobjevených transuranových prvků. Ukázalo se, že tvoří novou sérii podobnou vzácným zeminám.

Projekt Manhattan.

V roce 1941 získala Maria částečný úvazek na Sarah Lawrence College. O rok později začal Projekt Manhattan jehož se Maria rovněž účastnila, když spolupracovala s Haroldem Ureyem. Jejich cílem bylo najít způsob jak oddělit potřebný uran-235 od přírodního uranu, tvořeného převážně izotopem 238. Zkoumali tedy chemické a termodynamické vlastnosti hexafluoridu uranu a možnost separace fotochemickou reakcí. Ve 40. letech 20. století byla tato možnost neproveditelná, později s laserovými technologiemi se začala používat.  Mariin známý Edward Teller jí zajistil místo na Kolumbijské univerzitě, kde zkoumala vlastnosti hmoty a záření při extrémně vysokých teplotách, přítomných například při termonukleární explozi. V únoru byl její muž poslán do Tichomoří, proto nakrátko opustila New York a odešla do Los Alamos, ale brzy se vrátila, když se i její manžel vrátil z války v červenci roku 1945. V roce 1946 získali Maria a její manžel Joseph profesorská místa na Chicagské univerzitě a Maria získala rovněž částečný úvazek v Argonne National Laboratory jako vedoucí teoretické skupiny. Zkoumala například problém kritičnosti tekutým kovem chlazeného jaderného reaktoru.

Slupkový jaderný model.

V pozdních 40. letech vyvinula takzvaný slupkový model atomového jádra, publikovaný roku 1950. Tento model vysvětluje, proč určitý počet nukleonů v jádře vede k zvlášť vysoké stabilitě tohoto jádra. Tato čísla nazval Eugene Paul Wigner jako magická, jsou to čísla 2, 8, 20, 28, 50, 82 a 126. Na tom samém problému pracovali ve stejné době rovněž němečtí vědci J. Hans D. Jensen, Otto Haxel a Hans Suess, kteří dospěli ke stejným výsledkům a publikovali je již v roce 1949. Nasledně s nimi Maria navázala spolupráci, Jensen se stal spoluautorem její knihy. Za tento objev získali Maria Goeppert-Mayer, Hans Jensen a Eugene Paul Wigner v roce 1963 Nobelovu cenu za fyziku.  Roku 1960 byla jmenována řádnou profesorkou na Kalifornské univerzitě v San Diegu, krátce po příjezdu utrpěla mrtvici, přesto ještě několik let pokračovala ve výuce a práci. V roce 1965 byla zvolena do Americké akademie věd a umění.

Smrt.

Zemřela 20. února 1972 na následky infarktu z předchozího roku, po němž byla v kómatu. S manželem (zemřel 1983) měli dvě děti, dceru Marii a syna Petera.

Maria Göppert-Mayer (28. června 1906, Katovice, Polsko, tehdy Německo – 20. února 1972, San Diego, Kalifornie, USA) byla americká fyzička německého původu.

Maria Gertrud Käte Goeppert, dite Maria Goeppert-Mayer (née le à Kattowitz, ville du Royaume de Prusse à l'époque, et morte le à San Diego en Californie), est une physicienne germano-américaine. Elle est, avec Marie Curie, qui l'obtient en 1903, et Donna Strickland, titulaire en 2018, l'une des trois premières femmes à avoir obtenu le prix Nobel de physique.


Historie.

První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1219. V nedalekých Petrovice sídlil vladyka Petr se svým bratrem Obidenem. Podle jejich jmen a postupným zkomolením byly poté pojmenovány názvy jejich sídel – Petrovice a Obidenice.

Pověsti.

Nedaleko za vesnicí Ohrada ve směru na Nálesí visel na mohutném smrku svatý obrázek. V těchto místech prý straší a k tomuto místu se vztahují i následující pověsti.  Obrázek tam zavěsil hospodář z Obděnic. Jednou ho v noci probudil nezvyklý šramot. Když vyhlédl ven, spatřil dvě siluety utíkajících mužů. Neváhal, popadl ručnici a vyběhl ven. Zloději se po jeho výhrůžkách ani nezastavili a začali utíkat. Sedlák, aby je zastavil, pro výstrahu vystřelil. Ale na neštěstí zasáhl jednoho z pronásledovaných. Padl mrtvý u tohoto smrku. Později, když se vše vyřídilo s patřičnými úřady, nechal zde sedlák pověsit svatý obrázek a už nikdy víc pušku nevzal do ruky.  Později se začalo povídat, že u obrázku straší. Po západu slunce se tam každý den zvedal tak silný vítr, že se místní začali tomu místu vyhýbat. O celé záležitosti se dozvěděli místní četníci a rozhodli se, patřičně posilněni v místní obděnické hospůdce, že celou věc vyšetří. Jeden se k obrázku vypravil s bryčkou a s párem koní. Vrátil se sám a dlouho o celé záležitosti nemluvil. Až později vyšlo najevo, že se mu v lese, když začal hučet vichr, koně splašili. Jeho vláčeli notný kus cesty, nakonec zpřetrhali otěže a utekli. On dostal místo pochvaly k úhradě škodu na bryčce a vynadáno.  Jednou si místní hospodář z Obděnic vyhlédl v lese za Ohradou kousek od obrázku pěknou rovnou soušku. Vydal se pro ní za tmy. Zasekl poprvé, sekera odskočila. Po druhém také neúspěšném záseku vzhlédl vzhůru do koruny stromu a nevěřil vlastním očím. Nahoře seděl ohnivý pták a zvědavě a posměšně jej pozoroval. Sedlák měl pro strach uděláno a snažil se ptáka zaplašit křikem. Ten se ani nepohnul, až došla sedlákovi odvaha. Odešel s nepořízenou. Pro tu soušku se ale vrátil v ranních hodinách. Po ptákovi nebylo ani vidu, ani slechu a sekera se zasekla do kmene jako obvykle.  Jiný hospodář šel z Obděnic do Ratibořic. Šel také cestou okolo obrázku a nesl v kapse peníze. Šel zaplatit za prasátko, které si předchozí den odsud odnesl. Celou cestu u obrázku měl nepříjemný pocit, že ho někdo sleduje. Navíc slyšel praskání jehličí a kradmé kroky. Když se zastavil, kroky se zastavily také. Dostal strach a vrátil se. Dluh zaplatil až příští den a raději jel bryčkou a s čeledínem.  Další pověst se vztahuje k imaginární kapli. Tuto kapli, která se občas objeví a zase zmizí u cesty z Obděnic do nedalekých Petrovic viděli dva místní občané. Jeden místní občan spěchal do Petrovic, kde pracoval. I když tou cestou chodíval pravidelně, najednou byl překvapený. Před ním se objevila kaple, která zde nikdy dřív nebyla. Dveře kaple byly pootevřené, tak si dodal odvahy a vstoupil dovnitř. Ocitl se uprostřed mše, kněz kázal, lidé v lavicích v kapli poslouchali. Nebylo ale slyšet ani hlásku. Také ho zarazilo, že jsou všichni oblečení v starodávném podivném oblečení. Rychle vyběhl ven a on zase stál sám uprostřed cesty. Až po letech, kdy se s tímto zážitkem tajil, se rozhodl svěřit svému kamarádovi. Jaké bylo jeho překvapení, když mu kamarád vylíčil naprosto stejnou příhodu jen s malým rozdílem. Kamarád se bál vstoupit dovnitř, ale kapli a modlící se lidi v ní viděl také. Také jemu pojednou kaple zmizela. Když se s tímto zážitkem byli poradit u dalšího místního pamětníka, tak jim trochu záhadu objasnil. Údajně se v těchto místech nacházela kaple, která byla zničena za nějaké války.  Další pověst se vztahuje k Šimákově kapli u cesty z Obděnic do Porešína. V Obděnicích se u Kašparů slavily křtiny. Za účasti velkého množství příbuzenstva čas tyhle utíkal. Nejvíc dětátko chovala bezdětná sestra pana Kašpara. Když nastal soumrak, nedala se přemluvit, aby přespala u nich. Rozhodla se vydat na zpáteční cestu do Porešína. Její bratr se rozhodl, že ji část cesty vyprovodí, aby nešla sama. Šli po sněhem zaváté cestě, hvězdy svítily na cestu. Když došli k Šimákově kapličce, všimli si, že tam u ní ve sněhu klečí neznámá, bosá, chatrně oblečená žena a modlí se. Slušně pozdravili, odpovědi nedostali. Přidali do kroku. Když se později pan Kašpar vracel tou samou cestou zpět domů, nikdo už u kaple nebyl. Ani ve sněhu nebyly žádné šlépěje, krom jejich.

Obděnice je vesnice, část obce Petrovice v okrese Příbram. Nachází se asi 3 km na východ od Petrovic. Vesnicí protéká Porešínský potok. Je zde evidováno 53 adres. V roce 2011 zde trvale žilo 81 obyvatel.

Obděnice est un hameau, partie de la commune de Petrovice, dans le district de Příbram, en République tchèque. Sa population s'élevait à 81 habitants en 2011.


Původ.

Melanž je houbovitá látka, výměšek písečných pstruhů – nevelkých kožovitých tvorů, kteří žijí v hlubokém písku pouštní planety Arrakis a pohlcují ve svém těle veškerou povrchovou vodu. Původ písečných pstruhů není znám, jediné místo ve známém vesmíru, kde se nacházejí, je právě Arrakis. Ve vhodných podmínkách se písečný pstruh transformuje na písečného červa, který dosahuje délky několika stovek metrů a chrání písky bohaté na melanž.  Melanž má oranžovou barvu a silně voní po skořici.  Za vlády imperátora Paula Atreida (10175–10219) se spiklenci pokusili přenést písečné pstruhy na planetu Salusu Secundus a zahájit zde vlastní produkci melanže, avšak neúspěšně. To se podařilo až o více než 5000 let později na Kapitule, planetě Sesterstva Bene Gesseritu. Arrakis byla krátce na to poničena Ctěnými matre. Později se však ukázalo, že píseční červi nezahynuli, jen se zahrabali do hlubokého písku a o dvě desetiletí později se vrátili zpět na povrch a začali přetvářet Arrakis zpět na poušť. Mezitím se zjistilo, že melanžový cyklus probíhá i na planetě Qelsu (k nelibosti tamních obyvatel, kteří nechtěli přijít o svou krásnou planetu), kam byli píseční červi v minulosti přeneseni v rámci benegesseritského programu na záchranu melanže. Na samém konci románové série jsou píseční červi rozšířeni i na Synchronizaci, původní centrum říše myslících strojů, a na planetu Buzell vypustí Tleilaxan Waff zmutované písečné červy, kteří dokážou prosperovat v mořské vodě a produkují extrémně silnou melanž, nazývanou ultrakoření.  Pokusy o vytvoření syntetické melanže dlouhá léta selhávaly. Nejambicióznější "projekt Amál", kdy imperátor Shaddam IV. (10119–10202) pověřil výrobou syntetické melanže Bene Tleilax trval třicet let, a přesto se nepodařilo dosáhnout výsledku. To dokázali Tleilaxané až po smrti imperátora Leta II. Atreida (10207–13728) o 3000 let později.

Užití.

Melanž je droga, která při nadměrném užívání vyvolává silnou závislost. Charakteristickým znakem závislosti na melanži jsou "Ibádovy oči", temně modře zabarvené oči bez bělma i panenky. Pokud závislý uživatel ztratí přístup k melanži, nejprve oslepne a pak za strašlivých bolestí zemře.

Melanž je fiktivní droga v románové sci-fi sérii "Duna" Franka Herberta. Melanž je látka, nacházející se výhradně v hluboké poušti planety Arrakis, která prodlužuje lidský život a poskytuje svému uživateli mimořádné psychické schopnosti. Díky svým vlastnostem a náročné těžbě jde o nejcennější látku v Impériu, "koření všeho koření".

L’Épice gériatrique, ou Mélange, est une substance existant dans l’univers imaginaire de "Dune". Elle est produite sur la planète Arrakis par les vers des sables dont elle est une sécrétion. C’est une sorte de drogue qui prolonge la vie, renforce les défenses immunitaires, et permet les voyages interstellaires pour les navigateurs de la Guilde. Elle provoque une forme de prescience sans laquelle toute navigation interstellaire rapide est rendue impossible. Avant l’utilisation de l’Épice, les voyages spatiaux étaient très longs et dangereux.


Charakteristika.

Petr je britský teenager, který se snaží vést své sourozence. Protože je nejstarší, vystupuje jako vůdce a ochránce ostatních. Často se snaží ukáznit svého bratra Edmunda.

Příběh.

Lev, čarodějnice a skříň.

Petr zpočátku Lucince nevěří, že našla vchod do jiného světa. Když se do Narnie dostanou všichni čtyři společně a Edmund zběhne k Bílé čarodějnici, Petr vede ostatní k Aslanovi, aby jej požádal o pomoc pro Edmunda. Cestou dostane od Otce Vánoc meč a štít. Když v Aslanově táboře zabije vlka, který chtěl sežrat jeho sestry, Aslan jej pasuje na "Rytíře Petra Vlkobijce".  Aslan mu dá instrukce ohledně nadcházející bitvy a pak se odejde obětovat za Edmunda. Petr se postaví do čela Aslanova vojska a velí v bitvě proti silnější armádě Bílé čarodějnice. Porážce zabrání jen včasný příchod Aslana s posilami.  Poté Aslan korunuje Petra s jeho sourozenci za krále a královny Narnie. Ti v Narnii dospějí a stráví tam mnoho let, než se vrátí zpět do Anglie, kde jsou zase dětmi.  Na konci tohoto příběhu je z něj Nejvyšší vládce Petr Vznešený, Vlkobijec, Velkolepý rytíř vznešeného Lvího řádu, pán Cair Paravelu a císař Osamělých ostrovů.

Kůň a jeho chlapec.

Děj se odehrává v době, kdy Petr jako dospělý vládl v Narnii v knize Lev, čarodějnice a skříň. Petr je zmíněn jen okrajově; bojuje s obry na severu, zatímco Edmund s Lucinkou spěchají na pomoc napadenému království Archenlandu.

Princ Kaspian.

Rok po návratu z Narnie v knize Lev, čarodějnice a skříň jsou všichni čtyři sourozenci opět přeneseni do Narnie, kde mezitím uplynulo mnoho staletí. Setkávají se s trpaslíkem Dýnilem, který jim vysvětlit, že uzurpátor Miraz se pokusil zabít svého synovce, právoplatného budoucího krále Kaspiana X., aby se králem jednou stal Mirazův syn.  Pevensieovi se vydávají na pomoc Kaspianovi. Cestou zabloudí, ale zjeví se jim Aslan a nařídí Petrovi, Edmundovi a Dýnilovi, aby vyrazili ke Kaspianovu ležení u Kamenného stolu. Tam se dozvědí, že proti nim pochoduje Mirazova armáda. Petr zvolí zdržovací taktiku a vyzve Miraze na šermířský duel. Sice vyhraje, ale Mirazova armáda přesto zaútočí. V tom se objeví Aslan s probuzenými stromy a Mirazovu armádu porazí.

Petr Pevensie je fiktivní postava z Letopisů Narnie, nejstarší z rodiny Pevensiových. Jako Velký král Petr"' vystupuje v knihách "Lev, čarodějnice a skříň", "Kůň a jeho chlapec", "Princ Kaspian" a "Poslední bitva".

Peter Pevensie est l'aîné des quatre enfants Pevensie qui font partie des personnages principaux de la série de romans écrits par Clive Staples Lewis : "Le Monde de Narnia". Il apparaît dans quatre des sept tomes : "Le Lion, la Sorcière blanche et l'Armoire magique", "Le Prince Caspian", "Le Cheval et son écuyer" et "La Dernière Bataille". Dans les films réalisés par Walt Disney Pictures et 20th Century Fox, Peter Pevensie est interprété par l'acteur britannique William Moseley et par Noah Huntley lorsque Peter est âgé à la fin du premier chapitre.


Popis.

Tělo je olivově zelené, na hřbetě tmavší mírně průsvitné, lesklé a na bříšku žlutavě bílé. Od oka se táhne až po kořen ocasu podélný zlatavý pruh, který při dopadu světla zeleně září. Na kořeni ocasu se pak rozšiřuje v horní polovině ve zlatavě zářivou skvrnu. Dolní polovina kořene je zabarvena černou skvrnou, která se rozplývá na střed ocasní ploutve. Směrem ke špičkám ocasní ploutve přechází černá opět ve zlatý lem. Konce laloků ocasní ploutve jsou již olivově až bíle průsvitné. Hřbetní ploutev je zbarvená olivově, řitní má bílou špičku a bělavou skvrnu u kořene ocasu. Tuková je černavě zbarvená. Neonka zelená je mírumilovná, klidná a hejnová rybka horních a středních vrstev vody. Je poměrně plachá, má raději přítmí, a proto vyhledává temnější hustě zarostlé partie toků s dostatkem úkrytů. Dorůstá velikosti až 5cm a dožívá se 4-6 let.

Rozšíření.

Pochází z Jižní Ameriky a přirozenou lokalitou výskytu je jezero Janauari u města Manaus na řece Rio Negro ve státě Amazonas v Brazílii a dále v horní Amazonce (Rio Amazon a Rio Solimöes) až k městům São Paulo de Olivenca a Iquitos.

Chov.

Běžný je chov v nádržích střední velikosti 50 až 100 lt a minimální délce 60 cm. Neonka zelená je nenáročná na vodu. Pravidelnou výměnou vody zabráníme tvorbě dusitanů ve vodě, na což je rovněž citlivá. Vodu je vhodné filtrovat přes čistou rašelinu. Miluje hustě osázená akvária s volným prostorem a s tlumeným osvětlením. Zdržuje se převážně ve středním pásmu nádrže. Dno jemně písčité a tmavého zbarvení dá lépe vyniknout jejich barevnosti a rybkám poskytne větší pocit bezpečí.  Jedná se o další z řady teter vhodných do společenských nádrží. Chováme je ve společnosti druhově podobných, nebo menších rybek, se stejnými nároky. Vynikne v houfu, neboť se jde o skupinovou rybku; měla by být chována v početnějším hejnu. Pokud bude v nádrži málo jedinců, mohou se stát plachými a budou se neustále ukrývat. Potravou neonek jsou nitěnky, pakomáří larvy, patentky, perloočky (Daphnia, Bosmina), velmi vhodné jsou živé nebo mražené buchanky (Cyclops strenuus), nebo i suché vločkové krmivo. Jako většina tetrovitých je všežravec - krmit je lépe méně, ale častěji, aby nedocházelo k ukládání potravy v podloží a tím tvorbě dusitanů. Krmivo by mělo být pestré.

Rozmnožování.

Voda v odchovné nádrži o velikosti cca 10-15 litrů/chovný pár by měla být mírně kyselá a měkká o teplotě 25 -27 °C, doplněná jemnolistými volně plovoucími rostlinami a opatřená vytíracím roštem. Do vytíračky rybky vpouštíme zpravidla v odpoledních hodinách, protože se tento druh tře výhradně v pozdních odpoledních hodinách, nebo navečer - tedy obvykle jen za šera, popřípadě při tlumeném osvětlení. Tření bývá bouřlivé a ryby se třou ve volné vodě. Ke tření dochází většinou do 24 hodin po přelovení chovného páru. Samec v obloucích obeplouvá samici, načež k ní prudce připluje z boku a ze strany se k ní přitiskne celým tělem. Oplodněné jikry v obláčku mlíčí zvolna klesají ke dnu. Z jednoho výtěru je obvykle 100—200 jiker, které jsou nažloutlé a světlocitlivé. Líhnou se za dalších 24 hodin a po 5 až 6 dnech se plůdek rozplave. Po vytření je nutno ryby odlovit a vytíračku je dobré přistínit. První potravou je nejvhodnější zooplankton. Za další 2 až 3 dny pak i vířníci (Brachionus, Keratella nebo Rotatoria) dále čerstvě vylíhlé nauplie buchanek (Cyclopidae) a žábronožky solné (Artemia salina). Náhradou může posloužit natvrdo uvařený vaječný žloutek. Nejméně vhodné je pak sušené krmivo pro potěr. Pro úspěšný odchov se doporučuje opakovaná částečná výměna vody v odchovné nádrži.

Neonka zelená ("Hemigrammus hyanuary") je sladkovodní drobná rybka, tvarem a velikostí velmi podobná neonce obecné (Paracheirodon innesi) i když k rodu neonek nepatří.

Le Tétra Costello (Hemigrammus hyanuary), est une espèce de poisson d'eau douce de la famille des Characidés originaire d'Amérique du Sud.