Alternativní pojetí kalifornské megalopole.

Futuristé Herman Kahn a Anthony Wiener vytvořili v roce 2000 jméno SanSan pro megalopoli v Kalifornii podél pobřeží jako narážku na San Diego a San Francisco. Toto území podél pobřeží nezahrnuje areály Sacramento a Inland Empire.  Článek Beyond Megalopolis, od Virginia Tech z Metropolitního Institutu, pojednává o dvou megalopolitních oblasti, které sahají od Kalifornie do Nevady: NorCal, který zahrnuje Reno, Nevadaskou oblast a Southland, který obsahuje Los Angeles, Inland Empire a San Diego a zahrnuje metropolitní Las Vegas.  America 2050, organizace sponzorovaná společnostmi Rockefeller a Ford Foundations, uvádí výskyt 11 megaregionů ve Spojených státech a Kanadě. Patří sem megaregiony jižní a severní Kalifornie, v nichž jižní Kalifornie zahrnuje Los Angeles, San Diego – Tijuana, Inland Empire a Las Vegas Valley.  Žádný z vynalezených termínů pro kalifornskou megalopoli nikdy nedosáhl popularity, protože široká veřejnost neprojevovala potřebu rozlišovat kalifornské megalopole od Kalifornie jako celku ani nejevila zájem odlišovat metropolitní oblasti jako San Francisco Bay Area nebo oblast Los Angeles.

Region.

Kalifornie je propojená dálnicemi Interstate 5, U.S. 101, State Route 99 a State Route 9, které začínají na hranici mezi USA a Mexikem, Los Angeles, poblíž Bakersfieldu a jižní oblasti Orange County, a končí na hranici Oregonu (mezi Yreka a Ashland), oregonské hranice (mezi městy Crescent a Brookings), Red Bluff a severní oblastí Mendocino. Kalifornská vysokorychlostní železnice, první skutečná vysokorychlostní železniční síť v USA, plánuje spojit Sacramento a oblast zálivu s Los Angeles a San Diegem s vysokorychlostními vlaky schopnými dosahovat rychlosti až 350 km/h ze San Francisca do Los Angeles za dvě a půl hodiny. Výstavba byla započata novým terminálem San Francisco Transbay v srpnu roku 2010. Podle sčítání lidu 2010, kombinovaná populace ve všech metropolitních oblastech Kalifornie je zhruba 28,9 miliónů (kromě San Diega, Rena a Las Vegas), přibližně 9,37 % z celkové populace USA, zatímco odhadovaný počet obyvatel Kalifornie tvoří 44,2 miliónů (v roce 2017).  Koncept megalopole zahrnuje kombinaci megaregionů v severní Kalifornii (složené z většiny regionů kromě krajů extrémní severní Kalifornie a východní Kalifornie z Modocu, Lassenu, Plumasu, Mona a Inya) a jižní Kalifornii (složené z celého regionu kromě okresu Imperial) a rozprostírá se do Baja California a Nevady s každým navrhovaným megaregionem zahrnujícím metropolitní oblast Reno, metropolitní Las Vegas a Tijuanu.  V severní Kalifornii se nachází 21 okresů, které jsou součástí metropolitních oblastí, zahrnující jednu v Nevadě, do sféry vlivu patří dalších 17 sousedních okresů a čtyři okresy Nevady. V současnosti jsou všechny tři metropolitní regióny v severní Kalifornii (Bay Area, Greater Sacramento a Metropolitan Fresno) propojené. Jeden z metropolitních regionů každé části státu však hraničí s jedním ze dvou metropolitních regionů Nevady, Sacramento hraničící s Renem a Los Angeles hraničící s Las Vegas.  V jižní Kalifornii je 8 okresů a obcí Los Angeles, Inland Empire a San Diega-Tijuana. Okres Kern a dva okresy Nevady spadají do sféry vlivu Los Angeles, zatímco oblast Imperial County a Mexicali sa nacházejí v rámci sféry vlivu San Diego-Tijuana.  Kalifornské megalopole s oběma severními a jižními megaregiony by obsahovaly 3 z 10 největších měst USA, ze kterých bude každé mít více než 1 milion obyvatel a 9 z 50 největších měst v USA, ze kterých je většina největším megaregionem v kraji. V globálním měřítku by megapolitní oblast obsahovala 3 z 50 největších měst v Americe. Největší města v sestupném pořadí jsou: Los Angeles, San Diego, Tijuana, San Jose, San Francisco, Mexicali, Las Vegas, Fresno, Sacramento, Long Beach, Oakland, Bakersfield, Anaheim a Santa Ana.

Severní Kalifornie.

Kalifornská ekonomika je největší ze všech států ve Spojených státech a je čtvrtou největší ekonomikou na světě. V Megaregionu severní Kalifornie se nachází Silicon Valley kde sídlí významné společnosti jako: Cisco Systems, Apple Inc., Oracle, EBay, Yahoo!, Facebook, YouTube, Google a Hewlett Packard. Dále finanční čtvrť v San Franciscu, která je sídlem různých významných finančních a obchodních firem jak jsou např.: VISA, Wells Fargo a Union Bank of California a je druhou největší finanční čtvrtí ve Spojených státech po New Yorku. Vinařská země a velká část z Centrálního údolí, jsou jedny z nejproduktivnějších zemědělských oblastí na světě a vyprodukuje se v nich až 8% celkové úrody v USA. V regionu jsou umístěny významné instituce, jako jsou například: odvolací soud Spojených států pro devátý okruh, Federální rezervní banka v San Franciscu, mincovna USA nebo kalifornský státní capitol a kalifornský nejvyšší soud. V Oblasti zátoky se nachází nejvíce milionářských domácností a je zde největší koncentrace miliardářů ve Spojených státech.

Jižní Kalifornie.

Megaregion jižní Kalifornie je také velmi důležitým hospodářským střediskem v USA. Nacházejí se zde 2 nejrušnější kontejnerové přístavy v USA (přístav v Los Angeles a přístav v Long Beach). Region je globálním centrem zábavního průmyslu a je světovým producentem filmového, televizního a hudebního průmyslu. V Hollywoodu mají svá studia a sídla světové společnosti jako The Walt Disney Company, ABC, Sony Pictures, Warner Bros., Universal Studios, MGM, Paramount Pictures nebo 20th Century Fox. Jižní Kalifornie je již dlouho předním regionem v USA v oblasti letectví a letectví a je jedním z pěti nejvýznamnějších regionů v USA pro odvětví hi-tech technologií.  Jižní Kalifornie je také jedním z největších turistických center na světě díky svým slavným plážím, zábavním čtvrtím jako LA Live a Sunset Boulevard a zábavním parkům včetně Disneylandu, Knott's Berry Farm a Universal Studios Hollywood. San Diego je důležité přístavní město, průmyslové a obchodní středisko s významným centrem pro stavbu lodí. Má prosperující odvětví cestovního ruchu, mnoho výzkumných institucí, velký biomedicínský / biotechnologický průmysl. Las Vegas je největším městem v Nevadě, druhým největším herním centrem po Macau a jedním z nejrychleji rostoucích velkých měst a metropolitních oblastí ve Spojených státech.

Pobřežní a vnitrozemská Kalifornie.

Rozsáhlá, relativně řídce osídlená oblast střední Kalifornie vyvrací tvrzení, že Kalifornie tvoří jedinou megalopoli. Severní a jižní region se však nadále rostou směrem proti sobě, avšak většina této nedávné urbanizace neprobíhá podél samotného pobřeží, ale dále ve vnitrozemí podél severojižní osy probíhající přes střední oblast státu, v regionech Central Valley, Antelope Valley, Inland Empire a San Joaquin Valley, jedná se o relativně cenově dostupnější oblasti, které jsou stále suburbanizovány, protože jsou v dojíždějící vzdálenosti od největších pobřežních pobřežní měst. Nachází se tu větší města jako Stockton, Fresno nebo Bakersfield

Jako hlavní městské oblasti Kalifornie bývají normálně označovány dvě velké megalopole: jedna v severní Kalifornii a jedna v jižní Kalifornii; tyto megalopole jsou od sebe vzdáleny 615 km (vzdálenost Los Angeles od San Francisca). Mezi nimi se nachází řídce osídlená území – Central Coast, Central Valley a Transverse Ranges. Jiné koncepty pojednávají o jediné megalopolis zahrnující jak sever, tak jih nebo rozdělení na pobřežní Kalifornie vs. vnitrostátní Kalifornie. Tyto regionální návrhy jsou obvykle založeny spíše na geografických, kulturních, politických a environmentálních rozdílech než na propojenosti dopravy a infrastruktury s hranicemi.

SanSan est le nom d'une mégalopole putative sur la côte de la Californie, aux États-Unis, entre San Francisco et San Diego. Cette tendance a été décrite en 1961 par le géographe Jean Gottmann dans son livre « Megalopolis » (sans s'être totalement réalisée depuis).


Konstrukce.

VSS Vintorez je automatická puška se závěrem uzamčeným otočným závorníkem, pracující na principu odběru plynů z hlavně. Píst je spojen s nosičem závorníku a funkci Bicího mechanizmu plní přímoběžný úderník nízké hmotnosti (podobný bicí mechanismus má i Sa vz. 58). Přední část hlavně, od připojení plynového válce, má v sobě několik řad spirálovitě umístěných otvorů, kterými část spálených plynů přechází z dna drážek hlavně do integrovaného tlumiče hluku. Tlumič hluku je expanzní, s kovovými přepážkami. Plyny z hlavně jsou odvedeny do zadní části tlumiče a snížení tlaku plynů probíhá již během pohybu střely v hlavni, což zvyšuje efektivnost tlumení hluku výstřelu. Tlumič lze demontovat pro účely čištění a přepravy, střelba bez tlumiče je zakázána. Vlastní hlaveň je dlouhá 200 mm a ve skutečnosti nedosahuje ani do poloviny délky integrovaného tlumiče. Pažba a pistolová rukojeť jsou z laminovaného dřeva skeletové konstrukce, integrované do jednoho celku a podobně jako tlumič, snadno demontovatelné. Zbraň je vybavena otevřenými mířidly s nastavením do 400 metrů, primárním zaměřovačem je ale optický zaměřovač PSO-1 se záměrnou osnovou upravenou pro náboj SP-5 a SP-6 a čtyřnásobným zvětšením. Je možné použít i noční optický zaměřovač NSPU-3 se stejnou úpravou. Do zbraně lze použít zásobníky na 10 nebo na 20 nábojů. Primárním režimem střelby je střelba jednotlivými výstřely, zbraň je ale schopna i střelby dávkou. Při střelbě dávkou výrazně klesá účinnost integrovaného tlumiče hluku.  Délka zbraně je 894 mm, délka hlavně je 200 mm, hmotnost s prázdným zásobníkem je 2,6 kg, s náboji a optickým zaměřovačem PSO-1 3,41 kg. Kapacita zásobníku je 10 nebo 20 nábojů. Teoretická rychlost střelby je 700 ran za minutu. Vzdálenost mířené střelby je do 400 metrů přes den a 300 metrů v noci, reálné použití se dá předpokládat na vzdálenost méně než 300 metrů (limitovaná je především vlivem větru, tvarem balistické křivky a dobou letu pomalé střely). Pro speciální operace lze rozmontovanou zbraň se dvěma zásobníky, denním zaměřovačem PSO-1 a nočním zaměřovačem NSPU-3 přepravovat v kufříku s rozměry 450 x 370 x 140 mm.

VSS Vintorez (rusky: "ВСС Винтовка Снайперская Специальная" = puška odstřelovačská speciální, "Винторез" = závitník) je sovětská / ruská odhlučněná odstřelovačská puška, určená pro speciální vojenské, policejní a bezpečnostní jednotky. Zbraň byla vyvinuta počátkem 80. let v Ústředním vědecko-výzkumném ústavu přesného strojírenství (ЦНИИ Точного Машиностроения, ЦНИИ Точмаш) v Klimovsku pod vedením Petra Serdjukova (П. Сердюков). Společně se zbraní bylo vyyvinuto speciálně podzvukové střelivo ráže 9×39 mm, odstřelovačské SP-5 a průbojné SP-6.

Le VSS (en russe : Винтовка Снайперская Специальная, "Vintovka Snayperskaya Spetsialnaya"), aussi appelé Vintorez (« coupe-fil ») est un fusil de précision russe développé pour la première fois dans les années 1980 par TsNIITochMash.


Applications de l'intelligence artificielle

Umělá inteligence.

Umělá inteligence (UI) je schopnost systému interpretovat okolní informace, poučit se z těchto dat a využívat jejich znalosti k dosažení určitých cílů. V informačních vědách je UI definována jako inteligentní agent, jakékoli zařízení, které dokáže vnímat prostředí a podniká kroky maximalizující jeho šance na úspěšné dosažení cíle. Existuje také definice UI pomocí testu Alana Turinga (poprvé prezentováno roku 1950). Tento test říká, že počítač je inteligentní, když je nemožné rozlišit v procesu komunikace, zda je rozhovor veden s osobou nebo se strojem. Vyvrácením definice UI byl myšlenkový experiment provedený filozofem Johnem Searlem v roce 1980, který se nazývá experiment čínského pokoje. Podle tohoto experimentu jsou činnosti stroje srovnatelné s činnostmi osoby jednající podle pokynů. Interní porozumění informacím však u člověka Angličana, a tedy i ve stroji, chybí. Z toho vyplývá, že definice silné umělé inteligence je nepravdivá.  Ve vzdělávání se UI vztahuje na část výzkumu nazvanou "získávání vzdělávacích údajů". Účelem studia dat je vytvořit nové pohledy na proces učení studentů, a tím tento proces zlepšit.

Kategorizace umělé inteligence v učení.

Neuronová sít'.

Jedním ze způsobů zpracování a kategorizace dat je umělá neuronová síť. Neuronová síť je program založený na matematickém modelu umělého neuronu. Struktura neuronové sítě je rozdělena na příjem dat, jejich zpracování skrytými řádky a výstup dat. Počet výstupů sítě označuje, na kolik kategorií byla data rozdělena a definována člověkem. Neuronová sít' je trénována dvěma způsoby, učením s učitelem, nebo samostatným učením. První způsob dává k dispozici použité příklady, neboli data a jejich očekávané, konkrétní kategorie. Při trénování bez učitele má sít' vstupní data, ale výstup není dostupný a síť definuje jejich kategorie samostatně.

Bayesovská síť.

Bayesovská síť je pravděpodobnostní grafický model, který představuje řadu proměnných a podmíněných vztahů pomocí orientovaného acyklického grafu. Bayesovské sítě jsou ideální pro zkoumání výskytu a předpovídání pravděpodobnosti toho, že jednou ze známých příčin byl vlivný faktor. Bayesovská síť může pomoci zjistit, jakou pravděpodobnost má jedna nebo druhá proměnná, odpovědět na otázky jako: Na jakých podmíněných důvodech je proměnná nejvíce závislá? Jaký je nejpravděpodobnější důvod viditelných výsledků?

Umělá inteligence ve vzdělávání.

Vzdělávácí dolování dat (Educational Data Mining).

Vzdělávací dolování dat je algoritmus, který doplňuje vzdělávací systém. Proces se skládá ze čtyř složek: odpovědných akademických pracovníků a učitelů, studentů, vzdělávacího systému a algoritmu UI. Návrh, plánování a podporu systému provádí odpovědní lidé a učitelé. Studenti používají vzdělávací systém, to znamená, že k němu mají přístup a pracují v něm. Vzdělávací systém zobrazuje údaje o interakcích, informace o kurzu, akademická data. Tato data přecházejí do algoritmu, který je klasifikuje, vytváří klastr a poskytuje získané informace učitelům a akademickým pracovníkům i studentům.

UI ve vzdělávacích aplikacích.

Použití umělé inteligence lze vidět ve vzdělávacích aplikacích, jako je Duolingo. Duolingo pomáhá studentům trénovat gramatiku a učit se nová slova v cizím jazyce pomocí mobilního zařízení. Vývojáři a výzkumníci aplikace Duolingo navrhli několik výzkumných nápadů v oblasti umělé inteligence, jako je modelování vnímání a přijetí druhého jazyka, modelování uchování konceptu v dlouhodobé paměti a tak dále.  K dalším podobným aplikacím založeným na vzdělávacím dolování dat patří BUSUU (v roce 2014 zařazena mezi "Must have apps" pro Android). Zároveň zde ale probíhá i korekce prostřednictvím dalších uživatelů - rodilých mluvčích jazyka, který se zrovna učíte.

Umělá inteligence ve školství v České republice.

Pathevo.

V České republice, na Západočeské univerzitě v Plzni, byl vytvořen algoritmus umělé inteligence s názvem Pathevo. Ten dokáže určit, které z kurzů různých univerzit jsou podobné nebo jsou na úrovni kurzů jiné univerzity. Algoritmus například dokáže rozeznat španělské kurzy na určité úrovni. Vytváří vlastní interpretaci kurzu španělštiny a analyzuje popisy dalších obdobných kurzů.

Využití umělé inteligence ve vzdělávání bylo umožněno díky zavedení DeepLearningu. To vedlo i k aplikaci umělé inteligence v dalších oblastech jako finance a podnikání, průmysl nebo medicína. Spojení umělé inteligence a učení je výsledkem mnohaletého vývoje. Umělá inteligence je oblast vědy, jež studuje lidskou inteligenci a vytváří inteligentní programy nebo umělé entity schopné plnit úkoly podobně jako lidé. Zabývá se oblastmi jako je robotika, analýza dat, statistiky a hry. Počátky výzkumu umělé inteligence se objevují v první polovině 20. století.

L'intelligence artificielle, définie comme intelligence présentée par les machines, a de nombreuses applications dans la société d'aujourd'hui. Plus précisément, c'est l'IA faible, la forme d'IA avec laquelle les programmes sont développés pour effectuer des tâches spécifiques, qui est utilisée pour un large éventail d'activités, y compris le diagnostic médical, le commerce électronique, le contrôle des robots et la télédétection. L'IA a été utilisée pour développer et faire progresser de nombreux domaines et industries, y compris la finance, la santé, l'éducation, le transport, et plus encore.


Avesta.

V gáthách, nejstarší části Avesty, sepsaných nejspíše samotným Zarathuštrou, se Angra Mainju objevuje spíše sporadicky. Pod svým jménem se objevuje pouze v jasně 45 jako protějšek Spenta Mainjua, „blahodárného smýšlení/ducha“, v jasně 30 a 32 je namísto toho označován jako Aka Mainju „Zlé smýšlení/duch“. Také je zmiňován "debáman" „podvodník“, nejspíše totožný s Angra Mainjuem, který přiměl daévy vybrat si "acištem manah" „nejhorší myšlení“, ale v jiné pasáži jsou daévové označováni za potomky Aka Manaha. Aka Mainju zmiňovaný v jasně 30 je také označován za stvořitele „ne-života“, smrti a posmrtného trestu.  Angra Mainju je pravděpodobně originálním výtvorem Zarathuštry, který měl v úmyslu vysvětlit existenci zla ve světě jako důsledek osobní volby. Na základě toho že oba mainjuové jsou označováni za dvojčata a Spenta Mainju za syna Ahura Mazdy lze předpokládat že i Angra Mainju je synem Ahura Mazdy. Mircea Eliade a Ioan P. Culianu gáthy interpretují tak že jak Spenta Mainju tak Angra Mainju jsou syny Ahura Mazdy, který je stvořitelem všech protikladů, a ti si svobodně zvolili mezi pravdou a lží. Podle Jasny Haptanháti, o něco mladší části Avesty připisováné Zarathuštrovým žákům, je však Ahura Mazda stvořitelem světla, země a všech dobrých věcí, z čehož lze usuzovat že jako stvořitel temnoty byl chápán Angra Mainju.  Podle mladší Avesty je Angra Mainju "daévanam daévó" „daévem daévů“ a jako obydlí je mu přisuzováno podsvětí a sever. Objevuje se také více příběhů o něm: bojoval o vlastnictví chvareny (Jašt 19), stvořil Aži Daháku (Jašt 9), utekl ze světa když se narodil Zarathuštra (Jašt 17), pokusil se zastavit proudění vod a růst rostlin (Jašt 13) a po třicet let byl osedlán králem Tachmou Urupim (Jašt 15, 19). Podle Vivevdátu dokonce pokoušel Zarathuštru a nabízel mu vládu nad světem pokud odmítne Ahura Mazdu. V některých textech mladší Avesty se už objevuje podání že protivníkem Angra Mainjua není Spenta Mainju, ale samotný Ahura Mazda, již zcela splývající se svým „blahodárným duchem“. Toto pojetí nejspíše vzniklo nejpozději ve 4. století př. n. l., jelikož opozice mezi Ariemaniosem a Oromazdes je zmiňována Aristotelem.

Středoperské texty.

Středoperský Ahriman, často také označovaný jako "Ganák Menóg" „Páchnoucí duch“, se už pro zlo nerozhoduje ze své vlastní svobodné vůle, ale je zlým ze své podstaty. Stejně jako Óhrmazd – Ahura Mazda, existoval od počátku a tato dvě božstva od sebe byla oddělena prázdnotou – Wáj. Tento původní stav byl narušen Ahrimanovým útokem na Óhrmazdu, poté co se během tří tisíc dozvěděl o jeho existenci. Po neúspěšném útoku vytvořil Ahriman řadu daévů, zatímco Óhrmazd počal stvoření světa a zpíval modlitbu "ahunvar", která odhalila jeho konečného vítězství. Ahriman opět uprchl do temnoty a ležel v ní další tři tisíce let v bezvědomí. Poté byl k dalšímu útoku nabádán démonkou jménem Jéh a nakonec tak zabil prvotního býka Gáv Í Évdáda a prvotního člověka Gajómarta a následná bitva bude pokračovat až do Óhrmazdova konečného vítězství.

Zurvanismus.

Odlišný náhled na povahu Ahrimana a Óhrmazda než středoperský zarathuštrismus má zurvanismus, pojetí neznámé ze zarathuštrických zdrojů, které je poprvé naznačenou Eudéma Rhodského v 4. století př. n. l.., podle kterého Oromasdes a Arimanius, jakožto Světlo a Temnota, vznikly buď z Času či Prostoru. Čas lze ztotožnit se Zurvánem, zatímco Prostor s Wájem. Později se stejné pojetí objevuje v manicheistických a křesťanských pramenech z 3. a 5. století, přičemž Jacques Duchesne-Guillemin se domnívá že je starší než středoperská ortodoxie a bylo do ní částečně inkorporováno. V zurvanismu je také zachována avestánská myšlenka že Ahriman je zlý díky své volbě, nikoliv přirozenosti jako v středoperském zarathuštrismu.  Podle Eznika z Kolbu působícího v 5. století existoval na počátku pouze Zurván, který po tisíc let obětoval za účelem zplození potomka. Protože však o smyslu oběti pochyboval počal dvojčata: jedno bylo dobré, jasné a voňavé – Óhrmazd zrozený z víry, a druhé zlé, temné a páchnoucí – Ahriman zrozený z pochybností. Poté Zurván prohlásil že prvorozeného učiní králem a to Óhrmazd, dosud v lůně, zaslechl a pověděl o tom Ahrimanovi. Ahriman se poté prodral na svět jako první a ač jej jeho otec pro jeho temnotu a zápach odmítl musel jej podle svého slibu učinit králem. Věnoval mu však devět tisíc let vlády pod Óhrmazdovým dohledem, po které však bude následovat vláda pouze Óhrmazdova. Poté Ahriman stvořil vše špatné a Óhrmazd vše dobré.  Theodoros Aboukaras, působící v 9. století, vypráví stejný příběh jako Eznik, ale přidává ještě pojetí o tom jak Óhrmazd nevěděl jak osvětlit svět. Proto šel pro radu za Ahrimanem a ten mu poradil že musí mít styk se svou matkou a sestrou – což je narážka na zarathuštrický zvyk "hwétwodatíh". Když tak učinil zplodil se svou matkou Slunce a se svou sestrou Měsíc. Mircea Eliade přirovnává příběh o vzniku nebeských těles k mýtům o bezradném stvořiteli, kterému pomáhá se stvořením šibalská postava, často ztotožněná v christianizovaných mýtech s Ďáblem. Eliade navíc uvádí že danou vědomost nezískal Óhrmazd přímo od Ahrimana, ale že mu ji prozradil démon Mahmi.

Angra Mainju „Špatné smýšlení“ či „Špatný duch“, středopersky Ahriman, je v zarathuštrismu protivníkem Ahura Mazdy, ztělesněním "drudže" „lži, klamství“, zla a pánem démonických daévů. Stejně jako Ahura Mazda je ve starších pramenech jen málo personifikován a jedná spíše prostřednictvím svých podřízených.

Angra Mainyu ou Ahra Manyu (nom avestique), puis Ahriman (en moyen-persan) est l'esprit démoniaque opposé au dieu Ahura Mazda dans le zoroastrisme.


Životopis.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu Vernonů, byl synem námořního důstojníka Francise Vernona (†1647). Studoval v Oxfordu a Cambridge, v 70. letech se uplatnil jako diplomat v Nizozemí, v letech 1674–1678 byl tajemníkem vévody z Monmouthu a poté krátce zástupcem ministra války (1678-–679). V letech 1679–1681 byl poprvé členem Dolní sněmovny a v parlamentu zastupoval prestižní volební obvod cambridgeské univerzity. Znovu byl poslancem v letech 1685–1687 a pak dlouhodobě v letech 1695–1710. Na přelomu let 1688 a 1689 byl krátce tajemníkem Viléma Oranžského, v letech 1691–1692 doprovázel Williama Harborda na diplomatické misi do Istanbulu. Později byl tajemníkem vévody ze Shrewsbury a díky němu dosáhl dalšího vzestupu. Třikrát krátce zastával post státního podsekretáře zahraničí (1689, 1693–1694, 1694). V letech 1697–1700 byl ministrem zahraničí ("Secretary of State for the Northern Department"), ministrem vnitra ("Secretary of State for the Southern Department", 1698–1699, 1700–1701 a 1702). V obdobích prosinec 1698 až květen 1699 a červen až listopad 1699 zastával oba úřady zároveň, od roku 1697 byl též členem Tajné rady. Po nástupu královny Anny se jako předák whigů stáhnul do ústraní, do roku 1710 nicméně zůstal poslancem a zastával podružný post na ministerstvu financí. Prosadil se jako výřečný a schopný politik, jeho pozice byla ale ze strany Viléma Oranžského degradována na postavení pouhého úředníka a často ani nebyl informován o některých důležitých krocích, přestože zastával funkci ministra. Mimo jiné byl též smírčím soudcem v Middlesexu a Westminsteru.  Z manželství s Mary Buck (†1715) měl čtyři děti, z nichž byli dva synové. Starší syn James (označovaný jako James Vernon mladší, 1677–1756) se za války o španělské dědictví uplatnil jako diplomat a byl vyslancem v Dánsku (1702–1707). Mladší syn Edward Vernon (1684–1757) vynikl jako námořní důstojník.  Jiná rodová linie Vernonů sídlila na zámku "Sudbury Hall" (Derbyshire), v 18. století přijala jméno "Venables–Vernon" a nakonec "Harcourt" (Edward Harcourt), z této rodové větve pocházeli významní státníci William Harcourt a Lewis Harcourt.

James Vernon (1. dubna 1646 – 31. ledna 1727) byl anglický politik ze staré šlechtické rodiny. Byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny a na přelomu 17. a 18. století několikrát ministrem zahraničí a vnitra (ve dvou krátkých obdobích zastával obě funkce zároveň).

James Vernon (1646-1727) était un administrateur et homme politique britannique qui a siégé à la Chambre des communes anglaise et britannique entre 1679 et 1710. Il était secrétaire d'État des départements du Nord et du Sud pendant le règne de Guillaume III d'Orange-Nassau.


Kariéra.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu, první známý předek John Walgrave se v roce 1205 připomíná jako šerif v Londýně. Jamesův otec Henry Waldegrave (1661–1690) byl ženatý s Henriettou Fitzjames (1667–1730), nemanželskou dcerou Jakuba II. a Arabelly Churchillové. Titul barona zdědil po otci, který zemřel v roce 1690 ve francouzském exilu, po dosažení zletilosti vstoupil do Sněmovny lordů, mezitím studoval ve Francii. Přestože byl vnukem Jakuba II. a měl blízké příbuzenské vazby na osobnosti jakobitismu, podpořil v roce 1715 nástup hannoverské dynastie a po smrti manželky v roce 1719 přestoupil na anglikánskou víru. V letech 1723–1727 byl lordem komořím Jiřího I., v roce 1725 byl pověřen mimořádnou diplomatickou misí do Paříže, kde gratuloval Ludvíkovi XV. k uzavření sňatku s Marií Leszczyńskou. Po krátkém přerušení diplomatických styků s habsburskou monarchií byl v letech 1727–1730 velvyslancem ve Vídni a v roce 1729 byl povýšen na hraběte. V letech 1730–1740 byl velvyslancem v Paříži a v roce 1738 obdržel Podvazkový řád. Přestože byl dlouhodobou diplomatickou službou vázán v zahraničí, často pobýval v Londýně a mimo jiné se věnoval charitě.

Rodinné a majetkové poměry.

Jeho manželkou byla Mary Webb (1686-1719), s níž měl čtyři děti, hraběcí titul zdědili postupně synové James (1715–1763) a John (1718–1784), dcera Henrietta (1716–1753) se provdala za lorda Edwarda Herberta z rodu markýzů z Powisu.  Majetkem rodu byl v roce 1557–1715 hrad Hever Castle, dříve majetek rodu Boleynů (dětství zde trávila Anna Boleynová, druhá manželka Jindřicha VIII.). Od tohoto sídla byl odvozen titul baroneta udělený rodu v roce 1643. První hrabě Waldegrave hrad prodal v roce 1715 a poté nechal postavit dva nové zámky "Navestock New Hall" (Essex) a "Chewton House" (Somerset), které oproti středověkému hradu Hever Castle odpovídaly nárokům na reprezentační sídla ambicióznímu rodu v 18. století.

James Waldegrave, 1. hrabě Waldegrave ("James Waldegrave, 1st Earl of Waldegrave, 1st Viscount Chewton, 2nd Baron Waldegrave of Chewton, 5th Baronet Waldegrave of Hever Castle") (1684 – 11. dubna 1741) byl britský dvořan a diplomat ze starobylého šlechtického rodu Waldegrave. Po dětství stráveném ve Francii se jako dědic baronského titulu stal členem Sněmovny lordů, později se uplatnil jako diplomat ve Francii a Rakousku, v roce 1729 byl povýšen na hraběte a získal Podvazkový řád. Po matce byl přímým potomkem Jakuba II. z jeho nemanželského poměru s Arabellou Churchillovou, sestrou vojevůdce vévody Marlborougha.

James Waldegrave, comte Waldegrave, KG, PC (1684 - ) est un diplomate britannique qui a été ambassadeur en Autriche et en France.


Způsoby ochrany železa před korozí.

Vytvoření nerezavějící oceli.

Podrobnější informace naleznete v článku Nerez ocel.  Slitiny železa a niklu, chromu a dalších kovů vytvářejí na povrchu pasivní ochranou vrstvičku, takže nerezavějí. Tyto oceli jsou však velmi drahé.

Katodová ochrana.

U povrchů ponořených do vody (např. bojler), lze rezavění zcela zastavit tím, že se v jejich blízkosti umístí zinková, hliníková, hořčíková apod. anoda. Chráněný železný povrch se tak stane katodou galvanického článku a probíhající proud rezavění zastaví. Anoda se vlivem času opotřebovává a je nutné ji vyměňovat.

Nátěry.

Povrchová vrstva nátěru, barvy nebo laku brání přístupu kyslíku a tím i rezavění. Pro krátkodobou ochranu se používají oleje a tuky, pro trvalejší jsou to rozpuštěné organické látky nebo monomery, které na povrchu předmětu ztvrdnou. Nátěrové hmoty často obsahují protikorozní přísady. Také betonový povrch ocelovou armaturu do jisté míry chrání, protože na rozhraní udržuje zásadité prostředí.

Modření.

Modření, černění nebo také brynýrování je proces, kterým se povrch předmětu oxiduje stabilním modročerným magnetitem (FeO). Vytváří se obvykle při vyšší teplotě (150 °C a více) působením alkalických solí a používá k ochraně zbraní a menších jemně opracovaných předmětů.

Pokovování.

Velmi rozšířenou metodou povrchové ochrany proti rezavění je nanášení tenké vrstvy jiného, odolnějšího kovu. Nejběžnější je galvanické pokovování povrchu, např. zinkování, mědění, niklování a chromování. Silnější a odolnější vrstva vzniká při žárovém pokovování v lázni roztaveného kovu (zinek, cín). Tak se často zinkují zejména části automobilových podvozků a karosérií, střešní krytiny nebo nádoby.

Hydroxid železitý je hydroxid železa se vzorcem Fe(OH), lidově nazývaný rez. Je to červenohnědý prášek, nerozpustný ve vodě. V přírodě se vyskytuje jako nerost goethit a lepidokrokit. Čerstvě sražený hydroxid železitý je amfoterní a rozpouští se v kyselinách na železité soli i v hydroxidech na železitany. Hydroxid železitý se připravuje srážením roztoků železitých solí roztokem alkalického hydroxidu např. :

L’oxyhydroxyde de fer(III), ou oxohydroxyde de fer(III), est un composé chimique de formule FeO(OH) sous forme anhydre. Il s'agit d'un oxyde hydroxyde de fer à l'état d'oxydation +3. Il existe également sous forme hydratée ; le monohydrate peut également être décrit comme l'hydroxyde de fer(III), et est également appelé "oxyde de fer hydraté" ou "oxyde de fer jaune".


Rozdíly v porovnání s ostatními tabákovými výrobky.

Americký Úřad pro kontrolu potravin a léčiv (US Food and Drug Administration, FDA) vysvětluje hlavní rozdíly mezi cigaretami, zahřívanými tabákovými výrobky a elektronickými cigaretami. Cigareta se skládá především z tabákových listů zabalených v cigaretovém papíru. Může také obsahovat filtr, chemické přísady nebo jiné složky. Uživatel zapálí špičku cigarety, aby tabák spálil, a vdechne kouř nezapáleným koncem. Zahřívaný tabákový výrobek se skládá ze zdroje ohřevu a tabáku. Tabák může být zabalen do papíru, což z něj činí druh cigarety. Tabák se však zahřeje na nižší teplotu než hořící cigareta, čímž vznikne aerosol, který uživatel vdechne. Elektronická cigareta používá e-tekutinu, která může obsahovat nikotin (který typicky vzniká z tabákové rostliny), glycerin, propylenglykol, příchuti a další složky. Zařízení má elektrický zdroj tepla, který zahřívá e-kapalinu a vytváří aerosol, který uživatel vdechuje.

Zahřívaný tabákové výrobky a zákaz mentolu v cigaretách.

Na kategorii zahřívaného tabáku (stejně jako na elektronické cigarety a doutníčky) se nevztahuje omezení mentolových příchutí, které vychází ze schválené Evropské tabákové směrnice 2014/40/EU, jež nabyla účinnost v roce 2016. Přechodné období této směrnice vyprší 20. května 2020. Na rozdíl od mentolových cigaret včetně kapslových, jejichž distribuce a prodej bude ve všech zemích Evropské unie od tohoto data zakázána, mentolové varianty tabákových náplní pro zahřívání budou nadále dostupné.

Zahřívaný tabákový výrobek a zdraví.

Tyto výrobky se od tradičních cigaret liší tím, že při jejich užívání nedochází ke spalování, což vede ke snížené toxicitě, což bylo opakovaně nezávisle ověřeno. Německý spolkový institut pro posuzování rizik (BfR) uvedl, že: „nově vyvinuté tabákové výrobky, které „se zahřívají, ale nespalují“ („heat not burn“) obsahují ve svých emisích nižší hodnoty škodlivých a potenciálně škodlivých složek ve srovnání s tabákovými cigaretami.“ Studie německých vědců potvrzuje, že množství hlavních karcinogenů v emisích analyzovaného výrobku HNB je v porovnání s konvenčními cigaretami výrazně sníženo a že monitorování těchto emisí pomocí standardizovaných automatizovaných postupů při studiu kouření přináší spolehlivé a reprodukovatelné údaje, které poskytují užitečný základ pro hodnocení expozice a rizik pro lidské zdraví. Zpráva Public Health England z roku 2018 prokazuje, že zahřívané tabákové výrobky mohou být mnohem bezpečnější než tradiční cigarety, ale méně bezpečné než elektronické cigarety. Také britský Výbor pro toxikologii tvrdil, že: „ačkoliv jsou zahřívané tabákové výrobky pravděpodobně méně nebezpečné než kouření, bylo by lepší, kdyby kuřáci úplně přestali.”

Historie.

Historie zahřívaných tabákových výrobků sahá do 60. let 20. století, kdy tabákové společnosti vyvinuly alternativní tabákové výrobky s cílem rozšířit trh s cigaretami. Zahřívané tabákové výrobky se poprvé objevily na trhu v roce 1988, nebyly však komerčně úspěšné. Později došlo ke globálnímu poklesu spotřeby tabáku, který, pokud by pokračoval, měl by negativní dopad na zisky tabákového průmyslu. Tento pokles vedl odvětví k tomu, že vynalezlo a uvedlo na trh nové výrobky, například zahřívané tabákové výrobky. Tyto výrobky zavedly velké tabákové společnosti. Zavedení nejnovější generace zahřívaných tabákových výrobků se zdá být poslední kapitolou desítky let staré strategie tabákového průmyslu, který pracuje na vytvoření partnerství s vládami a obhájci zdraví, a prezentuje tyto výrobky s údajně „sníženou škodlivostí“ jako možnost řešení tabákové epidemie.

Zahřívané tabákové výrobky na českém trhu.

IQOS.

Společnost Philip Morris International vyvinula kategorii produktů se sníženým rizikem, do které patří i IQOS. IQOS je elektronické zařízení, které nahřívá pevnou tabákovou náplň, podobnou cigaretě tzv. HEET. Od jiných alternativ cigaret, například tekutých směsí do e-cigaret, ji odlišuje skutečnost, že je vyrobena ze skutečného tabáku. Tabáková nápň neprodukuje kouř, nýbrž aerosol. Tabák je v zařízení ohříván na teplotu do 300 °C po dobu 6 minut nebo 14 potáhnutí.

glo.

Společnost British American Tobacco uvedla na trh produkt z řady tzv. bezdýmných tabákových výrobků. Jedná se o baterií poháněný zahřívací tabákový výrobek zvaný glo. Do glo se vkládají tabákové náplně NEO stick, podobné úzkým slim cigaretám. V případě glo je tabáková náplň zahřívána na 240°C zvnějšku, díky tomu má i daleko menší nároky na údržbu a čištění než konkurenční výrobky.

JTI Logic Compact.

Výrobcem a prodejcem e-cigarety Logic Compact je JTI (Japan Tobacco International). Logic Compact je tzv. automatická beztlačítková e-cigareta, která funguje na principu jednorázové magnetické kapsle s e-liquidem s nikotinovou solí. (tzv. „POD systém“). Logic neobsahuje žádný tabák, ale tzv. e-liquid. Na prvním evropským trhu byla e-cigareta předvedena v UK, a to na podzim roku 2018. Na českém trhu se ukázala na podzim roku 2019.

Odkazy.

Externí odkazy.

https://iqosveda.cz/cs/  https://www.bat.com/  https://www.jti.com

Hlavním společným znakem zahřívaných tabákových výrobků je skutečnost, že tabák pomocí bateriového topného systému zahřívají, místo aby jej spalovaly. Tabák se zahřeje na nižší teplotu než hořící cigareta, čímž vznikne aerosol, který uživatel vdechne. Tyto výrobky obsahují mimo jiné nikotin, který je návykový.

Le tabac chauffé (en ) est un dispositif pour consommer le tabac mis au point depuis 2014. L'objectif affiché par l'industrie du tabac est de proposer des produits présentant un « risque réduit » pour le consommateur, un argument marketing réfuté par les récentes études scientifiques.


Životopis.

Shlaim se narodil bohatým židovským rodičům v iráckém Bagdádu. Rodina žila v sídle s deseti služebníky. Jeho otec byl dovozcem stavebních materiálů s vazbami na irácké vedení, včetně tehdejšího premiéra Nuriho al-Saida.  Situace iráckých Židů se za Izraelské války za nezávislost v roce 1948 stala problematickou. V roce 1951 byl Shlaimův otec jedním ze 100 000 Židů, kteří se zaregistrovali, aby opustili zemi a vzdali se svého občanství. Následující zákon rozhodl, že všichni kdo opustili zemi, ztratili veškerá práva, včetně majetkových práv. Rodina Shlaimů ztratila veškerý svůj majetek. Jeho otec ilegálně překročil hranici na mezkovi, zatímco Shlaim, jeho matka a sestry přiletěli na Kypr a znovu se sešli v Izraeli.  Shlaim odešel z Izraele do Anglie ve věku 16 let, aby studoval na židovské škole. V polovině šedesátých let se vrátil do Izraele, aby sloužil v Izraelských obranných silách, poté se v roce 1966 přestěhoval zpět do Anglie, aby studoval historii na Jesus College v Cambridge. Titul BA získal v roce 1969. V roce 1970 získal titul MSc (Econ.) v oboru Mezinárodní vztahy na London School of Economics a PhD na University of Reading. Od roku 1970 do roku 1987 byl přednášejícím a docentem politologie na University of Reading.  Oženil se s vnučkou Davida Lloyda George, který byl britským premiérem v době Balfourovy deklarace. Od té doby žije v Anglii a má dvojí občanství, britské a izraelské.

Kariéra.

Shlaim vyučoval Mezinárodní vztahy na Reading University, se specializací na evropskou problematiku. Jeho akademický zájem o historii Izraele začal v roce 1982, kdy byly otevřeny izraelské vládní archivy o Arabsko-izraelské válce v roce 1948, zájem, který se prohloubil, když se stal členem St. Antony's College v Oxfordu v roce 1987. V letech 1987–1996 byl docentem Mezinárodních vztahů u Alastaira Buchana v Oxfordu a v letech 1993–1995 a 1998–2001 ředitelem postgraduálního studia ve stejném oboru. V letech 1995–1997 obdržel Research Readership Britské akademie a v letech 2003–2006 Research Professorship.  Shlaim byl přítomen jako externí zkoušející při obhajobě disertační práce Ilana Pappého, dalšího významného Nového historika. Shlaimův přístup ke studiu historie je formován jeho vírou, že „posláním historika je hodnotit“.  Pravidelně přispívá do novin "The Guardian" a v lednu 2009 podepsal deníku zaslaný otevřený dopis, v němž odsuzuje roli Izraele ve válce v Gaze.  V článku ve "Spectator", Shlaim nazval premiéra Benjamina Netanjahua jako „zastánce doktríny trvalého konfliktu,“ popisujíc jeho politiku jako pokus vylučující mírové řešení konfliktu s Palestinci. Dále označil izraelskou zahraniční politiku za politiku podporující stabilitu arabských režimů před vznikajícími demokratickými hnutími během Arabského jara.  Shlaim je členem britské Labouristické strany. V srpnu 2015 byl signatářem dopisu kritizují The Jewish Chronicle za články spojující Jeremyho Corbyna s údajnými antisemity.

Kritika.

Izraelští historici Joseph Heller a Yehoshua Porath tvrdili, že Shlaim „uvádí své čtenáře v omyl argumenty, že Izrael zmeškal příležitost k míru, zatímco Arabové striktně hledají mírovou cestu“.  V roce 2012 v článku akademického časopisu "Shofar," Shai Afsai kritizoval Shlaima za opakování příběhu „nevěsta je krásná, ale provdala se za jiného muže“, pro které Afsai nemohl dohledat původní zdroj, ve Shlaimově knize knize "," 2001.  Podle Yoava Gelbera, Shlaimovo tvrzení, že došlo k úmyslné a předem promyšlené proti-palestinské „tajná dohodě“ mezi Židovskou agenturou a králem Abdalláhem, je jednoznačně vyvráceno listinnými důkazy o rozvoji kontaktů mezi Izraelem a Jordánskem před, během a po válce. Marc Lynch však napsal, že „objemné důkazy v [Gelberově] knize neumožňují tak jasný verdikt“.

Vyznamenání.

V roce 2006 byl Shlaim zvolen členem Britské akademie (FBA), britské Národní akademie humanitních a sociálních věd.  Dne 27. září 2017 byl Shlaim vyznamenán medailí Britské akademie "za celoživotní úspěchy".

Avraham „Avi“ Shlaim FBA (* 31. října 1945) je izraelský historik, emeritní profesor mezinárodních vztahů na univerzitě v Oxfordu a člen Britské akademie. Je jedním z izraelských Nových historiků, skupiny izraelských učenců, kteří předložili kritické výklady dějin Sionismu a Izraele.

Avi Shlaim (né à Bagdad le ) est un historien de nationalités israélienne et britannique. C'est un des « Nouveaux Historiens israéliens » qui après l'ouverture des archives israéliennes et britanniques ont apporté un regard neuf sur l'histoire du sionisme et événements de 1948 en remettant en cause le récit traditionnel.


Jméno.

Su-cung je chrámové jméno císaře, jeho vlastní jméno bylo Li S’-šeng (), roku 725 změněné na Li Ťün (), roku 736 změněné na Li Jü (), roku 738 změněné na Li Šao () a vzápětí na Li Čcheng ().

Mládí.

Su-cung se narodil roku 711 pod jménem Li S’-šeng za vlády císaře Žuej-cunga (císař 684–690 a 710–712) jako třetí syn následníka trůnu Li Lung-ťiho (později císař Süan-cung) a jedné z jeho manželek, Jang Kuej-pchin († 728), pocházející z císařského rodu říše Suej (581–618). Roku 712 Li Lung-ťi přiměl otce k rezignaci a sám nastoupil na trůn. Su-cung obdržel titul knížete ze Šan, knížecí tituly obdrželi i jeho starší bratři, Li S’-č’ a Li S’-čchien. Roku 715 byl Li S’-čchien povýšen na následníka trůnu.  Roku 725 byl mladý Su-cung přejmenován z Li S’-šenga na Li Ťüna a následující rok byl jeho titul změněn na knížete z Čung. Roku 729 vpadli do tchangské říše Kitani a Tatabové, Su-cunga císař formálně postavil do čela armády vyslané proti nim (fakticky vojsku velel jeho bratranec Li Chuej (), kníže ze Sin-an. Li Chuej nájezdníky porazil a za odměnu Su-cung obdržel vysoký čestný titul "s’-tchu". Roku 735 mu bylo opět změněno jméno, a sice na Li Jü.  Süan-cungova oblíbená konkubína paní Wu se snažila prosadit svého syna Li Maoa jako korunního prince. Roku 737 byl, v důsledku jejích intrik, následník trůnu Li S’-čchien (roku 725 přejmenovaný na Li Chunga) a několik dalších princů zbaveno postavení a donuceni k sebevraždě. Paní Wu však téhož roku zemřela. Císař novým následníkem poté v létě 738 jmenoval Li Jüa, přičemž mu jméno změnil na Li Šao. Vzápětí dvořané panovníka upozornili, že Li Šao je jméno korunního prince, který roku 453 svrhl a zabil svého otce a císaře, Süan-cung proto princovo jméno opět změnil, na Li Čcheng.

Následník trůnu.

Li Čcheng se stal následníkem proti přání tehdejšího hlavního ministra Li Lin-fua, který předtím podporoval paní Wu a jejího syna. Li Lin-fu se snažil Li Čchenga zkompromitovat, roku 746 obvinil bratry jeho hlavní manželky a jistého generála ze spiknutí proti císaři, Li Čcheng se ve snaze distancovat se od postižených se svou manželkou rozvedl. Téhož roku se byl nucen rozvést s jednou ze svých konkubín, když byl její otec zapleten do případu čarodějnictví.  Koncem roku 755 se velitel vojsk severovýchodu tchangské říše, generál An Lu-šan, vzbouřil. Povstalci začátkem roku 756 dobyli Luo-jang, An Lu-šan se prohlásil císařem státu Jen a v červenci 756 dobyli i tchangské hlavní město Čchang-an. Süan-cung prchl na jihozápad do S’-čchuanu, Li Čcheng se však od něj oddělil a odešel na severozápad do Ling-wu, kde se v polovině srpna 756 s podporou tamní armády prohlásil císařem. Jeho otec i tchangští regionální vojenští i civilní představitelé Su-cungovu uzurpaci uznali.

Císař.

Po převzetí moci si za hlavní úkol stanovil znovudobytí Čchang-anu. Útoky jeho vojsk na podzim 756 a na jaře 757 ale jenská armáda odrazila, tchangské oddíly přitom utrpěly velké ztráty. V červenci 756, ve snaze o posílení autority tchangské dynastie, Süan-cung pověřil některé své syny (včetně korunního prince) správou regionů. Zpravidla fakticky funkci nevykonávali, Li Lin, kníže z Jung, se však chopil správy území na středním toku Jang-c’ a začátkem roku 757 se vzbouřil. Pokusil se ovládnout též oblast dolního toku Jang-c’, byl však dostižen tchangskými oddíly a zabit. Jednota nepanovala ani v Ling-wu, kde se císařův třetí syn Li Tchan (který první navrhl nenásledovat Süan-cunga do S’-čchuan, ale odejít do Ling-wu a vynikl během cesty) střetl s císařovou oblíbenou ženou paní Čang a eunuchem Li Fu-kuoem, Li Fu-kuo a paní Čang obvinili Li Tchana ze spiknutí proti staršímu bratru Li Čchuovi (od roku 758 následníkovi, později císař Taj-cung) a císař, který jim uvěřil, přikázal Li Tchanovi spáchat sebevraždu.  Na podzim 757 vyjednal Pchu-ku Chuaj-en, tchangský generál teleského původu, spojenectví s Ujgurským kaganátem. Podle dohody Ujgurové poslali do Číny 4 tisíce jezdců. Ujgury posílená tchangská armáda v čele s Li Čchuem a Kuo C’-im v říjnu 757 vytáhla na Čchang-an, 13. listopadu v bitvě u chrámu Siang-ťi (deset mil jižně od města) porazila rebely, a následující den Čchang-an obsadila. Tchangská ofenzíva pokračovala postupem na východ, vítězstvím v další bitvě (mezi průsmykem Tung a Šen-čou) 30. listopadu a obsazením Luo-jangu 3. prosince 757. An Čching-sü, syn a následník An Lu-šana, se poté stáhl do Siang-čou (dnešní An-jang na severu Che-nanu). Tchangská vláda neměla prostředky na další ofenzivu, zastavila postup svých armád a soustředila se na obnovu hlavních měst. Po osvobození metropole se vzdal všech funkcí Su-cungův nejbližší ministr Li Mi, nejvlivnějšími osobnostmi dvora poté byli paní Čang (od roku 758 císařovna), eunuch Li Fu-kuo velící císařské gardě a korunní princ Li Čchu s titulem vrchního velitele vojsk.  Další tchangská ofenzíva začala v listopadu 758. Dvěstě tisíc vládních vojáků však bylo rozděleno pod velení devíti "ťie-tu-š’", které koordinoval eunuch Jü Čchao-en. Důvodem uspořádání bylo, že dva nejváženější generálové – Kuo C’-i a Li Kuang-pi – odmítli sloužit jeden pod druhým a nedůvěrou vlády ke generálům. Přesto tchangská vojska porazila An Čching-süa v bitvě a oblehla ho v jeho sídle v Siang-čou. Obléhání trvalo celou zimu 758/759, na jaře si však tchangské strana – zřejmě vinou generála Li Kuang-pina – znepřátelila generála Š’ S’-minga z Fan-jangu kontrolujícího sever Che-peje, který začátkem roku 758 přešel na tchangskou stranu, ale nyní přišel na pomoc obleženým. Š’ S’-mingova armáda, která byla údajně více než desetkrát slabší než spojená tchangská armáda, se 7. dubna setkala se spojeným tchangským vojskem, ve zmatku vyvolaném prašnou bouří se však armády rozpadly a po obnovení pořádku se tchangští vojevůdci – nedůvěřující si navzájem a jednotlivě nedostatečně silní proti rebelům – stáhli. Š’ S’-ming poté zavraždil An Čching-süa i s jeho nejvěrnějšími stoupenci a sám se prohlásil císařem jenského státu. Na podzim 759 Š’ S’-ming znovu zabral Luo-jang, s tchangskou armádou v Che-jangu, 40 km severovýchodně od města se však neodvážil postupovat dále na západ. Na nějakou dobu boje utichly, když povstalci neměli dost sil k útoku, ale ani tchangská vláda nebyla schopna shromáždit dostatek prostředků pro ofenzívu.  Nezávisle na souboji říší Tchang a Jen vypukla v Číně řada regionálních vzpour a povstání, které vyčerpávaly tchangské síly. K největším z nich patřila vzpoura v údolí řeky Chan a na středním toku Jang-c’-ťiang roku 759 a znovu začátkem roku 760, povstání na dolním toku Jang-c’-ťiang v letech 760 a 762–763 a povstání v S’-čchuanu v letech 761 a 762.  Na jaře 761 Š’ S’-ming zaútočil na tchangskou armádu u Luo-jangu a v dubnu 761 ji rozdrtil. Povstalecká ofenzíva se však zhroutila, když vzápětí Š’ S’-minga zavraždil jeho syn Š’ Čchao-i, který se stal dalším císařem státu Jen. Změna panovníka oslabila povstalce, protože, podobně jako v případě An Čching-süa, ani Š’ Čchao-i neměl autoritu svého otce.  Začátkem května 762 zemřel bývalý císař Süan-cung a o několik dnů později i Su-cung. Trůn po něm převzal jeho nejstarší syn a korunní princ Taj-cung.

Su-cung (; 21. února 711 – 16. května 762) byl čínský císař vládnoucí v letech 756–762 říši Tchang. Byl synem a nástupcem císaře Süan-cunga; po dobytí tchangského hlavního města Čchang-anu armádou povstalců An Lu-šana jeho otec Süan-cung uprchl na jihozápad do S’-čchuanu. Su-cung se stáhl na severozápad do Ling-wu, kde se prohlásil císařem. Süan-cung se svému sesazení neprotivil. Vláda Su-sunga probíhala v bojích s výše zmíněným povstáním, roku 757 se mu podařilo dobýt zpět Čchang-an, na likvidaci povstání však neměl dost sil, boje s rebely trvaly až do roku 763, kdy již vládl Su-cungův syn a nástupce Taj-cung.

Tang Suzong (, – ) est le onzième empereur de la dynastie Tang de Chine. Son nom de naissance est Lǐ Heng (李亨). Il règne de 756 à 762, succédant dans des circonstances dramatiques (rébellion du général An Lushan et pendaison de la favorite Yang Guifei) à son père Xuanzong qui abdiqua en sa faveur.


Definice.

Křížová entropie rozdělení formula_2 vůči rozdělení formula_1 na dané množině je definovaná takto:  Jiná definice používá Kullbackovu–Leiblerovu divergenci formula_8 rozdělení formula_1 z formula_2 (neboli "relativní entropie" rozdělení formula_2 vzhledem k formula_1):  kde formula_14 je entropie rozdělení formula_1.  Pro diskrétní pravděpodobnostní distribuce formula_1 a formula_2 se stejným nosičem formula_18 to znamená  Pro spojité distribuce je situace analogická. Musíme předpokládat, že formula_1 a formula_2 jsou absolutně spojité vzhledem k nějaké referenční míře formula_22 (obvykle je formula_22 Lebesgueova míra na Borelovské σ-algebře). Nechť formula_24 a formula_25 jsou hustoty pravděpodobností rozdělení formula_1 a formula_2 vzhledem k formula_22. Pak  a tedy  Poznámka: Notace formula_31 se používá také pro jinou veličinu, sdruženou entropii rozdělení formula_1 a formula_2.

Motivace.

Kraftova–McMillanova věta v teorii informace říká, že jakékoli přímo dekódovatelné kódovací schéma pro kódování zprávy identifikující jednu hodnotu formula_34 ze sady možností formula_35 můžeme považovat za reprezentaci implicitního rozdělení pravděpodobnosti formula_36 pro formula_35, kde formula_38 je délka kódu pro formula_34 v bitech. Proto lze křížovou entropii interpretovat jako očekávanou délku zprávy pro zakódování jedné položky, když předpokládáme nějaké rozdělení formula_2, zatímco data mají ve skutečnosti rozdělení formula_1. To znamená, že očekávané hodnoty se berou ze skutečného rozdělení pravděpodobnosti formula_1 místo z formula_2. Očekávaná délka zprávy při skutečném rozdělení formula_1 je

Odhad.

Je mnoho situací, kdy by bylo třeba měřit křížovou entropii, ale rozdělení formula_1 je neznámé. Příkladem je jazykové modelování, kde model je vytvořen na trénovací množině formula_47 a jeho křížová entropie je pak měřena na testovací množině pro zhodnocení, jak je model přesný v predikci testovacích dat. V tomto příkladě je formula_1 skutečné rozdělení slov v nějakém korpusu a formula_2 je rozdělení slov predikované modelem. Protože skutečné rozdělení je neznámé, nelze křížovou entropii přímo spočítat. V takovém případě se odhad křížové entropie počítá pomocí vzorce:  kde formula_51 je velikost testovací množiny a formula_52 je pravděpodobnost události formula_53 odhadnuté z trénovací množiny. Suma se počítá přes formula_51. Toto je pravděpodobnostní (Monte Carlo) odhad skutečné křížové entropie, při kterém testovací množinu považujeme za vzorek z formula_55.

Vztah k logaritmické věrohodnosti.

U klasifikačních problémů chceme odhadnout pravděpodobnost jednotlivých výsledků. Pokud odhadnutá pravděpodobnost výsledku formula_56 je formula_57, zatímco frekvence (empirická pravděpodobnost) výsledku formula_56 v trénovací množině je formula_59 a v trénovací množině je N vzorků, pak věrohodnost trénovací množiny je  a logaritmická věrohodnost vydělená formula_51 je  takže maximalizace věrohodnosti je totéž jako minimalizace křížové entropie.

Minimalizace křížové entropie.

Minimalizace křížové entropie se často používá při optimalizaci a odhadu pravděpodobnosti řídkých událostí; viz metoda křížové entropie.  Při porovnávání rozdělení formula_2 s pevným referenčním rozdělením formula_1 jsou křížová entropie a KL divergence identické až na aditivní konstantu (protože formula_1 je pevné): obě nabývají pro formula_66 své minimální hodnoty, která je formula_67 pro KL divergenci a formula_68 pro křížovou entropii. V inženýrské literatuře se postup minimalizace KL divergence (Kullbackův "Princip minimální diskriminace informace") často nazývá Princip minimální křížové entropie (MCE, z anglického ) nebo Minxent.  Jak je však diskutováno v článku "Kullbackova–Leiblerova divergence", někdy je rozdělení formula_2 fixováno před referenčním rozdělením a rozdělení formula_1 je optimalizováno, aby bylo co nejbližší k formula_2, při platnosti určitých omezení. V takovém případě obě minimalizace "nejsou" ekvivalentní. To vedlo k určité nejednoznačnosti v literatuře, protože někteří autoři usilovali vyřešit nekonzistenci tím, že termínem křížová entropie označují formula_8 místo formula_73.

Nákladová funkce křížové entropie a logistická regrese.

Křížovou entropii lze použít pro definování nákladové funkce při strojovém učení a optimalizaci. Skutečná pravděpodobnost formula_59 je skutečný popisek a dané rozdělení formula_57 je predikovanou hodnotou současného modelu.  Konkrétněji uvažujme logistickou regresi, kterou lze (mimo jiné) použít pro klasifikaci pozorování do dvou možných tříd (často značených formula_67 a formula_77). Výstup modelu pro určité pozorování dané vektorem vstupních vlastností formula_78 lze interpretovat jako pravděpodobnost, což slouží jako základ pro klasifikaci pozorování. Pravděpodobnost je znázorněna pomocí logistické funkce formula_79 kde formula_80 je nějaká funkce vstupního vektoru formula_53, obvykle pouze lineární funkce. Pravděpodobnost výstupu formula_82 je kde vektor vah formula_84 je optimalizován pomocí nějakého vhodného algoritmu, jako například metodou gradientního spádu. Podobně komplementární pravděpodobnost hledání výstup formula_85 je  Při použití notace formula_87 a formula_88 můžeme používat křížovou entropii pro získání míry odlišnosti mezi formula_1 a formula_2:  Typická nákladová funkce, kterou používáme v logistické regresi, se počítá jako průměr všech křížových entropií ve vzorku. Pokud například máme formula_51 vzorků indexovaných formula_93, bude nákladová funkce  kde formula_95 a formula_96 je logistická funkce stejně jako výše.  Logistická ztráta se někdy nazývá ztráta křížové entropie nebo logaritmická ztráta (V tomto případě se třídy zpravidla označují hodnotami {-1,+1}).

Křížová entropie mezi dvěma rozděleními pravděpodobnosti formula_1 a formula_2 se stejnou podkladovou množinou událostí míry je v teorii informace průměrný počet bitů potřebných pro identifikaci události vybrané z množiny, jestliže kódovací schéma používané pro množinu je optimalizované pro odhadnuté rozdělení pravděpodobnosti formula_2 místo skutečného rozdělení formula_1.

En théorie de l'information, l'entropie croisée entre deux lois de probabilité mesure le nombre de bits moyen nécessaires pour identifier un événement issu de l'« ensemble des événements » - encore appelé tribu en mathématiques - sur l'univers formula_1, si la distribution des événements est basée sur une loi de probabilité formula_2, relativement à une distribution de référence formula_3.


Průběh atentátu.

V pondělí 9. srpna 1982 v 13:15 hodin skupina maskovaných dvou až pěti osob (dle protichůdných svědectví) vyzbrojená samopaly vystoupila z auta a zaútočila na židovskou restauraci na rohu "Rue des Rosiers" a "Rue Ferdinand-Duval". V podniku se nacházelo asi padesát hostů. Nejprve dovnitř vhodili granát, poté stříleli na zákazníky a zaměstnance. Poté komando odpálilo druhý granát a uteklo pěšky z restaurace a přitom střílelo do davu. Na místě zasáhl policista v civilním oblečení, který držel zbraň v ruce. V panice syn restauratéra Marco Goldenberg vystřelil z pušky na tohoto policistu, neboť se domníval, že se jedná o teroristu, který se vrátil na místo útoku. Za necelé tři minuty bylo šest mrtvých a 22 zraněných.

Vyšetřování.

Vyšetřování vedl do roku 2007 soudce Jean-Louis Bruguière. Podezření padlo na Organizaci Abú Nidala z OOP. Nalezené nábojnice odpovídaly použití samopalu PM wz 63 polské výroby, které skupina používala. Dne 13. srpna 1982 našli chodci v Bois de Boulogne plastový pytel obsahující samopal WZ 5,56, tři zásobníky a 29 nábojů o 9 mm.  V roce 2008 se objevila stopa, že akci provedli neonacisté Odfried Hepp a Walter Kexel, kteří aktivně pracovali pro Stasi. Tuto stopu v roce 2011 opustil vyšetřovací soudce Marc Trévidic.  V roce 2015 byl vydán mezinárodní zatykač na tři údajné členy Organizace Abú Nidala. Mouhamad Souhair Al-Abassi, vedoucí operací v Evropě, údajně zahájil operaci, vybral cíl, shromáždil peníze a dodal zbraně zabijákům v poslední chvíli. Druhým byl Mahmoud Khader Abed Adra, instruktor střelby v syrských výcvikových táborech Abu Nidal, zodpovědný za vyzbrojování pro Evropu a Asii. Údajně se setkal měsíc před útokem s Al-Abassim, dodal zbraně z tajné skrýše, ukázal cíl ostatním, řekl jim, jak uniknout, kde a jak se zbavit zbraní. Třetím byl Walid Abdulrahman Abou Zayed, jeden ze zkušených zabijáků skupiny Abou Nidal. V roce 1991 emigroval se svou ženou a dětmi do Norska.  V roce 2015 uplynulo 32 let od zločinu, avšak promlčecí lhůta běží od posledního vyšetřovacího aktu. 1. června byl předpokládaný mozek těchto útoků Mouhamad Souhair Al-Abassi ve věku 62 let zatčen v Jordánsku, ale byl propuštěn na kauci se zákazem opustit jordánské území do rozhodnutí o jeho vydání. 29. října jordánská justice odmítla jeho vydání (stejně jako vydání jiného podezřelého, Nizara Tawfiq Mussa Hamadu) z důvodu překročení promlčecí doby. Generální prokurátor Jordánu se proti tomuto rozhodnutí odvolal, ale jeho odvolání jordánský kasační soud zamítl v květnu 2019.  Střelba byla viditelná ve výloze až do roku 2010, kdy byla restaurace nahrazena obchodem s oděvy. V roce 2011 nechala pařížská radnice umístit novou pamětní desku připomínající útok.

Atentát v Rue des Rosiers byl teroristický útok, který se odehrál 9. srpna 1982 v restauraci v ulici "Rue des Rosiers" v Paříži. Při útoku bylo zabito šest osob, 22 jich bylo zraněno. Atentátníci nebyli nikdy dopadeni a důvody útoku nejsou zcela jasné.

L’attentat de la rue des Rosiers est un attentat perpétré le dans un restaurant de la rue des Rosiers à Paris, tenu par une figure de la communauté juive parisienne. Le bilan est de six morts et vingt-deux blessés. Les auteurs de l'attentat n'ont pas été punis par la justice, et les revendications sont peu claires.


Dětství a dospívání.

Princezna Augusta Žofie se narodila v Buckingham House v Londýně jako šesté dítě a druhá dcera britského krále Jiřího III. a jeho manželky královny Šarloty. Její otec si tolik přál, aby bylo nové dítě dívka, že si lékař dovolil pronést, že "kdokoli vidí ty krásné prince nad schody, musí být rád, že má další“. Krále tento názor rozhněval a odpověděl, že "kdokoli vidí nad schody roztomilou Princess Royal, nemůže si přát mít k sobě chlapce." K radosti krále a úlevě královny se narodilo děvče.  Malá princezna byla 6. prosince 1768 canterburským arcibiskupem v St James's Palace pokřtěna. Jejími kmotry byli Karel Meklenburský (její strýc, který navštívil Anglii), dánská královna (její teta, kterou zastoupila vévodkyně z Ancasteru) a dědičná vévodkyně brunšvicko-lüneburská (teta, zastoupená vévodkyní z Northumberlandu). Lady Mary Coke o měsíční Augustě prohlásila, že "je to to nejkrásnější dítě, jaké kdy viděla".  Princezna Augusta byla prostřední z tria princezen, které se skládalo z ní, její starší sestry Šarloty (narozená v roce 1766) a mladší sestry Alžběty (narozená v roce 1770). V roce 1771 začaly dvě starší princezny cestovat do Kew, aby se učily pod dohledem lady Charlotte Finchové a slečny Frederiky Plantové. Princezny, které si byly dříve velmi blízké se svými bratry, se s nimi nyní vídaly jen málo, s výjimkou každodenních procházek. V roce 1774 se vedoucí jejich vzdělání stala Martha Goldsworthová, neboli "Gouly". Princezny se učily dobrému vystupování, hudbě, tanci a umění, jejich matka ale také zajistila, aby se učily angličtině, francouzštině, němčině a geografii.  Mladá Augusta byla velmi oblíbená u slečny Plantové, která ji nazývala „nejmoudřejší ze všech princezen“, i když ve srovnání se svou starší sestrou byla „dětinská“. Princezna však byla velmi plachá a před lidmi, které neznala, koktala. Od útlého věku se Augusta soustředila na to, že je dobrá, a často se zlobila, když v něčem neuspěla. Její chování se pohybovalo mezi nepříjemným a zdvořilým. Někdy dostávala záchvaty vzteku, při nichž bila guvernantky, a často byla naopak velmi klidná a rodinná. Silně nenáviděla politická napětí, která se v roce 1780 objevila mezi jejími starším bratry a rodiči, a raději se zabývala sbírkou mincí. Stejně jako všechny její sestry byla Augusta chráněna před vnějším světem natolik, že její jediné kamarádky byly její služebné, se kterými udržovala častou korespondenci.  V roce 1782 měla Augusta při oslavě králových narozenin debut ve společnosti. Jelikož měla stále strach z davů lidí, řekla jí matka o jejím debutu až dva dny před ním. V srpnu toho roku zemřel princeznin nejmladší bratr Alfréd, v květnu následujícího roku bratr Octavius. Když šly princezny v létě 1783 navštívit výstavu v Royal Academy of Arts, byly natolik rozrušeny portréty svých nejmladších bratrů, že se zhroutily a přede všemi se rozplakaly. V létě 1783 přišel na svět poslední Augustin sourozenec, sestra Amálie. Její kmotrou se stala Augusta, sestra Šarlota a bratr Jiří. Ačkoli narození její sestry nevymazalo bolest, kterou pociťovala při ztrátě svých bratrů, Augusta se nezabývala jejich smrtí tolik jako její otec.  Než dospěly, trávily tři nejstarší princezny hodně času se svými rodiči. Doprovázely je do divadla, na operu, ke dvoru a začaly se věnovat především hudbě a umění. Viděly slavné herečky, jako byla Sarah Siddonsová, a spolu se Šarlotou a rodiči se Augusta setkala s Johnem Adamsem, když byl představen královně. Všechny tři dívky byly vždy oblečeny stejně, jediný rozdíl byl v barvě šatů. Přestože se často objevovala ve společnosti, byla Augusta stále nejšťastnější doma, kde zbožňovala své mladší bratry Arnošta, Augusta a Adolfa. Byla si velmi blízká se svou sestrou Alžbětou, protože Šarlota se často chovala povýšeně, byla si příliš vědoma svého postavení jako Princess Royal.

Raná dospělost.

Protože se sestry blížily věku na vdávání, dostaly v červenci 1783 první dvorní dámu. Augusta si často psala se starším bratrem Vilémem, který byl na vojenském výcviku v Hannoveru. V korespondenci mu vyprávěla o rodinném životě a podporovala ho, aby jí psal o životě svém vlastním. Radovala se z jeho pozornosti i malých dárků, které jí posílal, přestože se ho královna snažila od toho odradit. Přestože jejich vzdělání už skončilo, jejich matka nechtěla, aby dcery ztrácely čas a ujistila se, aby se dále věnovaly hodinám hudby nebo umění.  Princezny se až do večeře "neoblékaly", téměř celý den nosily ranní šaty. I když byla královská rodina "oblečená", často měla jen obyčejné šaty, které se lišily od nádherných rób jiných dvorů. Protože bylo v rodině šest princezen, snažila se královna držet náklady za jejich oblečení na co nejnižší úrovni. Přechod do nové fáze života, dospělosti, znamenal, že se výdaje za šaty tří nejstarších dcer, značně zvýšily. Princezny neustále potřebovaly nové šaty, čepice, ozdoby, vějíře a další předměty.Čtvrtletní náklady na jejich oblečení se odhadovaly na 2000 liber a k tomu se přidaly výdaje všech jejich služebníků a učitelů. Všechno se to ale jedním způsobem vyplatiloː princezny se staly veřejnosti dobře známé. Když byl lidem zveřejněn jejich skupinový portrét, byla obdivována jejich porcelánová krása. Byli oblečeny stejně a pouze jejich doplňky naznačovaly velmi odlišné osobnosti, které se skrývaly pod maskami.  V roce 1785 dosáhla Šarlota s Augustou věku, kdy se mohly stát potenciálními nevěstami zahraničních princů. Toho roku naznačil dánský korunní princ (budoucí král Frederik VI.) králi Jiřímu III., že by se oženil s jednou z jeho dcer. Před starší princeznou Šarlotou upřednostňoval Augustu. Král však prohlásil, že potom, jak jeho otec Kristián VII. zacházel s jeho mladší sestrou, nikdy nepošle žádnou ze svých dcer na dánský dvůr. Když se jejich přítelkyně a dámy ode dvora začaly vdávat, přemýšlely princezny, kdy přijde řada na ně. V roce 1797 dostala Augusta nabídku s sňatku od prince Frederika Adolfa Švédského, a to bez schválení švédské královské rodiny. Britská princezna, zejména z tak plodné matky, byla považována za dobrou partii, ale král Jiří III. stále nechtěl dcerám dovolit, aby se vdaly.

Vztah s Brentem Spencerem.

Většina dcer Jiřího III. si z velké části odepřela přístup k osobním vztahům s muži z jejich vlastního postavení a pustila se do vztahů s muži ode dvora. Princezna Augusta se se sirem Brentem Spencerem, důstojníkem britské armády, poprvé setkala kolem roku 1800. V roce 1812 požádala svého bratra Viléma, který vládl jako regent, o povolení k sňatku.  I když neexistuje žádný záznam o jejich sňatku, u hesensko-homburského dvora bylo v době sňatku její sestry Alžběty v roce 1818 zjištěno, že Augusta byla „soukromě vdaná“. Byl to Spencer, kdo Augustu informoval o matčině smrti.

Pozdější život.

Princezna Augusta byla zřejmě blešího cirkusu L. Bertolotta.  V roce 1828 byla Augusta slyšena, jak říká svému příteliː "Styděla jsem se, když jsem slyšela, že se jmenuji princezna Augusta, a nikdy jsem se nemohla přesvědčit o tom, že jsem taková, dokud byl kdokoli z rodiny Stuartů naživu; ale po smrti kardinála Yorka (v roce 1807) jsem se cítila jako princezna Augusta".  Princezna Augusta zemřela 22. září 1840 v Clarence House a 2. října byla pohřbena v kapli svatého Jiřího na Windsoru.

Augusta Žofie Hannoverská (8. listopadu 1768, Londýn – 22. září 1840, Londýn) byla šestým potomkem britského krále Jiřího III. a královny Šarloty.

La princesse Augusta Sophie de Hanovre, née le au palais de Buckingham à Londres et morte le à Clarence House est la deuxième fille et le sixième enfant du roi de Grande-Bretagne et d'Irlande, puis du Royaume-Uni, George III du Royaume-Uni, et de son épouse Charlotte de Mecklembourg-Strelitz. Elle était princesse du Royaume-Uni et du Hanovre.


Život.

Mládí.

Minej Izrailjevič Gubelman, pozdější Jemeljan Jaroslavskij, se narodil 3. března 1878 v židovské rodině v Čitě, tehdy hlavním městě ruské zabajkalské oblasti, kde jeho rodiče byli politickými exulanty. Jeho první zaměstnání bylo knihvazačství.  Gubelman v roce 1898 vstoupil do Ruské sociálně demokratické dělnické strany a organizoval stranické buňky na Zabajkalské železnici. V roce 1901 byl korespondentem revolučních novin Iskra a následující rok se stal členem stranického výboru v Čitě. V roce 1903 byl zatčen a podroben policejnímu dohledu, ale uprchl do Petrohradu. Stal se členem tamního výboru strany a vůdcem jeho vojenského oddělení. Během rozštěpení strany se přidal k bolševické frakci sociálních demokratů. V dubnu 1904 byl zatčen a strávil osm měsíců ve vězení, ale byl propuštěn po vypuknutí revoluce roku 1905. Během toho roku byl agitátorem v Petrohradě, Oděse, Tule a Jaroslavi. V Oděse byl zatčen a strávil čtyři měsíce ve vězení. V Jaroslavli uspořádal stávku dělníků textilu – odtud jeho pseudonym Jaroslavskij.  V roce 1903 se Gubelman oženil s Olgou Michajlovnou Genkinou, 21letou studentkou ženského zdravotnického ústavu v Petrohradě, ze kterého byla vyloučena poté, co u ní byla v únoru 1904 nalezena revoluční literatura. V roce 1905 ji strana poslala do Nižného Novgorodu, aby organizovala textilní dělníky. Byla zatčena, ale propuštěna, když dav zaútočil na vězení. Strana ji pak v listopadu 1905 poslala do Ivanova, ale tehdy 24letou ženu na nádraží dopadli černosotněnci a zabili ji.

Stranická kariéra v letech 1906–1921.

Jaroslavskij byl delegátem stranických konferencí v Tammerforsu v prosinci 1905, ve Stockholmu v dubnu 1906 a v Londýně v červnu 1907. Po návratu z Londýna byl zatčen, držen ve vazbě po dobu 18 měsíců, poté odsouzen na pět let tvrdé práce v oblasti Něrčinsku. Když v roce 1912 dokončil trest, byl vyhoštěn na východní Sibiř.  Po únorové revoluci v roce 1917 se vrátil do Moskvy, kde řídil bolševické noviny. V měsících po říjnové revoluci v roce 1917 byl Jaroslavskij spojen s levicovou komunistickou frakcí, která byla proti dohodnutému příměří s Německem. Začátkem ruské občanské války byl politickým komisařem Rudé armády v Moskvě. Podporoval „vojenskou opozici“, která byla proti strategii lidového komisaře pro válku Lva Trockého, který se spoléhal na profesionální důstojníky armády a obvyklé bitvy, nikoli na partyzánskou taktiku. Opozice nejspíš byla nepřímo podporována Trockého soupeřem Josifem Stalinem. Později byl Jaroslavskij přemístěn do stranické organizace v Permu a Omsku. V roce 1919 byl jmenován kandidátem ústředního výboru bolševické strany.

Tajemník strany.

Jaroslavského vliv dosáhl vrcholu v březnu 1921, kdy podpořil Lenina proti Trockému ve sporu o roli odborů. Byl jmenován jedním ze tří tajemníků Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu (bolševiků) a byl povýšen na plné členství v tomto orgánu. Prvním tajemníkem byl Vjačeslav Molotov. O mnoho let později si Molotov stěžoval: „V jednu chvíli si Jaroslavskij vyžádal kalhoty pro jednu osobu, jindy by to byly boty pro někoho jiného. Maličkosti. Pravda, časy byly takové, že lidé potřebovali všechno. Pozornost však musela být zaměřena na hlavní problémy.“  Molotov si stěžoval Leninovi, který Jaroslavského přestěhoval na Sibiř. 15. září 1921 byl Jaroslavskij prokurátorem v novonikolajevském, nyní novosibirském, procesu proti kontrarevolučnímu generálporučíkovi Romanu Ungernovi von Sternbergovi. V prosinci 1921 se však vrátil do Moskvy na stranickou konferenci, na které – Trockému trvale na zlost – zařídil, aby Grigorij Zinovjev byl zařazen jako druhý v senioritě po Leninovi, s Trockým jako třetím. Titul tajemníka ústředního výboru Jaroslavskij držel až do dubna 1922, kdy byl jmenován generálním tajemníkem Josif Stalin, jehož zástupcem byl Molotov. Jaroslavskij si členství v Ústředním výboru udržel až do roku 1923, nikdy však již nezastával tak důležitou pozici.

Ateistický aktivista.

Koncem roku 1922 si Jaroslavskij pro sebe vytvořil novou roli hlavního protináboženského propagandisty Sovětského svazu. Tuto funkci vykonával téměř dvě desetiletí, až do německé invaze do SSSR, kdy se Stalin obrátil k ruské pravoslavné církvi o pomoc ve válečném úsilí.  Na podzim roku 1922 zřídil Ústřední výbor Ruské komunistické strany nový stálý výbor, „Výbor pro provádění dekretu oddělujícího církev a stát“ (neoficiálně známý jako „Protináboženská komise“). Protináboženská komise získala plnou moc v obecné strategii a politice týkající se náboženství a církve a vytváření stranických směrnic týkajících se protináboženské propagandy. Ačkoli se jednalo o orgán s omezenou pravomocí, vznik protináboženské komise znamenal první krok oficiální bolševické politiky systematického vyhlazení náboženství a protináboženské propagandy.  Trocký tvrdil, že Jaroslavskij byl pověřen touto rolí v době, kdy Lenin byl pro nemoc nepřítomen, a že když se Lenin vrátil, pokáral Molotova za toto rozhodnutí a řekl: „Nevíte, kdo je Jaroslavskij? Jemu by se i kuře vysmálo. Nikdy nebude schopen tuto práci zvládnout.“  Jaroslavský předsedal Lize militantních bezbožníků a řídil její základní časopis "Bezbožnik" až do roku 1941. V různých dobách také editoval jiná protináboženská periodika. Ve své knize "Jak se bohové a bohyně" "rodí, žijí" "a umírají" (1923), Jaroslavskij tvrdil, že náboženství se narodilo pod člověkem, žilo pod člověkem a odumře za komunismu.

Role ve stranických sporech.

V dubnu 1923 byl Jaroslavskij jmenován tajemníkem Ústřední kontrolní komise, výboru pověřeného prosazovat stranickou kázeň, a členem řídícího výboru Inspektorátu dělníků a rolníků (Rabkrin), úzce související monitorovací agentury, která konala dozor mimo stranu v ekonomické sféře. V průběhu své kariéry funkcionáře komunistické strany seděl Jaroslavskij v redakčních radách několika předních sovětských časopisů včetně deníku komunistické strany "Pravda" a stranického teoretického časopisu "Bolševik."  Jaroslavskij podporoval Stalina ve všech frakčních bojích uvnitř komunistické strany, které následovaly po Leninově neschopnosti a smrti. Nejspíš byl prvním prominentním komunistou, který osobně zaútočil na Trockého během schůze moskevské stranické organizace, za což na něho část účastníků schůze křičela. Když Trockij naposledy oslovil ústřední výbor v říjnu 1927, před svým vyhoštěním, zatímco jiní na Trockého pokřikovali a uráželi ho, Jaroslavskij mu hodil na hlavu těžkou knihu.  V prosinci 1925, po roztržce mezi Stalinem a Zinovjevem, byl Jaroslavskij součástí týmu vyslaného do Leningradu, aby provedl čistku Zinovjevových stoupenců v místní stranické organizaci. Pronesl tak provokativní projev, že ho členové leningradské strany vypískali.  V projevu z 8. března 1931 před komunistickou akademií, konaném po menševickém procesu v roce 1931, Jaroslavskij atakoval Davida Rjazanova, vědeckého vedoucího Institutu Marxe a Engelse a bývalého člena menševické strany, za údajně nedostatečný počet členů komunistické strany zaměstnaných v tomto archivním a výzkumném středisku. Později téhož roku Akademie oficiálně odsoudila Rjazanova jako „agenta kontrarevolučního menševismu“, což vedlo k jeho zatčení a vyhnanství mimo Moskvu.  V únoru 1937, když byli dva bývalí vůdci strany Nikolaj Bucharin a Alexej Rykov souzeni před ústředním výborem, než byli zatčeni, postaveni před soud a popraveni, Jaroslavskij je označil za zrádce a tvrdil, že obvinění proti nim byla „zcela prokázána“. (V roce 1988 bylo oficiálně přiznáno, že byli oběťmi vykonstruovaných obvinění.)

Historik.

Jaroslavskij byl jedním z prvních životopisců bolševického vůdce Lenina ve své první biografii "Velký vůdce dělnické revoluce", která vyšla v roce 1918 po neúspěšném pokusu o atentát na Lenina. Jaroslavskij byl pak jmenován členem řídícího výboru Leninova institutu, archivního a výzkumného centra zřízeného v roce 1923 za účelem shromažďování a publikování různých Leninových dopisů, rukopisů a spisů. Druhá a šíře distribuovaná Leninova biografie od Jaroslavského, "Život a dílo V. I. Lenina", byla spěšně připravena do tisku v roce 1924 po Leninově smrti.  Jaroslavskij také často psal o historii bolševické strany a byl redaktorem jednoho z hlavních sovětských historických časopisů 20. let, "Istorik-marxist" ("Marxistický historik"). Změny politických poměrů ho však nutily jeho opusy permanentně přepisovat. V únoru 1923 tak Jaroslavskij napsal dlouhý článek o Trockého rané kariéře, pokrývající období 1900–1902, ve kterém prohlásil, že "vynikající práce soudruha Trockého jako spisovatele a publicisty mu vynesla přízvisko Kníže publicistů. Máme před sebou člověka hluboce oddaného revoluci, vyzrálého v roli tribuna, s jazykem ostrým a pružným jako ocel." Téhož roku začala pomlouvačná kampaň proti Trockému. V 30. letech 20. století Trockij prohlašoval, že „Jaroslavskij se pozvedl do své současné pozice jedině tím, že mě pomlouval. Jako oficiální překrucovatel historie strany předkládá minulost jako nepřerušený boj Trockého proti Leninovi.“  Jaroslavskij se náhle dostal pod útok v roce 1931, když Stalin zveřejnil článek o údajných chybách historiků, kde prohlásil, že „ani soudruh Jaroslavskij není, bohužel, výjimkou; jeho knihy o historii VKS(b), navzdory všem jejich zásluhám obsahují řadu chyb ve věcech zásad a historie.“ Stalin neřekl, co jsou ony „chyby“, ale jiní se přidali a obvinili Jaroslavského z toho, že je trockista, menševik atd. Jaroslavskij napsal Stalinovi několik uplakaných dopisů, ale nedostal žádnou odpověď, takže napsal dopis přiznávající, že pochybil. Poté sepsal nový životopis Stalina, který zvětšil Stalinovu roli v rané bolševické historii.  Po vzestupu nacistického Německa a japonského expanzionismu došlo k náhlé změně požadavků na historiky. Ve dvacátých letech 20. století byl nejvýznamnějším historikem Sovětského svazu Michail Pokrovskij, který vykreslil Rusko pod carem jako agresora, který utlačoval menší národy, jako jsou Židé a Poláci, a který měl podíl na vině za vypuknutí války proti Francii v roce 1812, Japonsku v roce 1905 a Německu v roce 1914. S obnovenou hrozbou války Stalin zavelel apelovat na ruský nacionalismus a příběhy o vojenské slávě. V 1939 Jaroslavskij odsoudil Pokrovského jako trockistu slovy: "Pokrovskij ignoroval nevyvratitelný fakt, že Napoleonova armáda byla rozdrcena v důsledku hrdinského lidového boje proti intervenci... Pokrovskij neukázal lupičské záměry japonského imperialismu... Pokrovskij měl za to, že ruští statkáři měli hlavní vinu na válce 1914. Taková verze zcela podporuje německé imperialisty."

Pozdní léta.

Jaroslavskij byl předsedou Společnosti starých bolševiků od roku 1931, dokud Stalin nařídil zrušení spolku v roce 1935. Byl také hlavou Společnosti bývalých politických vězňů a trestních vyhnanců, dobročinného bratrstva, které pomáhalo starým bolševikům a jiným politickým vězňům carské éry. V letech 1934–39 byl členem Stranické kontrolní komise. Od roku 1939 byl členem Ústředního výboru.  S vypuknutím německo-sovětské války v létě 1941 sovětský stát omezil své protináboženské aktivity ve snaze využít ruskou pravoslavnou církev jako instituci povzbuzující obyvatelstvo k obraně národa. Časopisy "Bezbožnik" a "Antireligioznik" přestaly vycházet a Liga militantních bezbožníků upadla do bezvýznamnosti.  Stárnoucí Jaroslavskij, stále vážený seniorní historik bolševické strany, poslušně propagoval novou vládní nacionalistickou politickou linii, napsal článek pro "Pravdu s" názvem „Bolševici – pokračovatelé nejlepší vlastenecké tradice ruského lidu“, kde prohlásil bolševiky za „zákonné dědici velké a čestné minulosti ruského lidu“ a uznal místo velké ruské národnosti „v čele ostatních národů SSSR“. Jaroslavského článek byl spolu s podobně vlasteneckým a nacionalistickým článkem vedoucího Agitpropu G. F. Alexandrova pochopen jako oficiální signál historikům, aby v imperiální ruské minulosti hledali příklady hrdinské jednoty a národní obrany. Ty mohla využít propaganda, aby pomohly Sovětskému svazu odrazit nacistické německé útočníky.  Jaroslavskij zemřel 4. prosince 1943 v Moskvě na rakovinu žaludku. Jeho ostatky byly zpopelněny a urna s popelem byla pohřbena na levé straně Senátní věže v kremelské nekropoli za Leninovým mauzoleem.

Jemeljan Michajlovič Jaroslavskij (Емелья́н Миха́йлович Яросла́вский, narozený Minej Izrailjevič Gubelman, Мине́й Изра́илевич Губельма́н; 3. března 1878 Čita – 4. prosince 1943 Moskva) byl ruský bolševický revolucionář židovského původu, novinář a historik. Byl horlivým podporovatelem Stalina a patřil k hlavním původcům pronásledování věřících v předválečném Sovětském svazu.

Iemelian Mikhaïlovitch Iaroslavski, ou parfois Emelian Iaroslavski, (en ), né Mineï Israïlevitch Goubelman (en ) le à Tchita, décédé le à Moscou, est un révolutionnaire russe, politicien soviétique, activiste du Parti communiste de l'Union soviétique, journaliste et historien.


Přehled.

Zahájení nacistického útoku na Sovětský svaz překvapilo NKVD, jehož vězení na územích připojených Sovětským svazem v důsledku paktu Molotov-Ribbentrop byla plná politických vězňů. V okupovaném východním Polsku byla NKVD pověřena evakuací a likvidací více než 140 000 vězňů (příkaz k evakuaci NKVD č. 00803). Na Ukrajině a v západním Bělorusku bylo nutno evakuovat 60 000 lidí pěšky. Podle oficiálních sovětských údajů bylo ve věznicích údajně popraveno více než 9800 osob, během evakuace bylo popraveno 1443, 59 bylo zabito při pokusu o útěk, 23 bylo zabito německými bombami a 1057 zemřelo z jiných příčin.  "„Nebyly to jen počty popravených,“" píše o vraždění historik Jurij Bošik (citován Orestem Subtelným), "„ale také způsob, jakým zemřeli, šokoval obyvatelstvo." "Když se rodiny zatčených po sovětském ústupu vrhly do věznic, byly vyděšené, že našly těla tak zmrzačená, že mnoho z nich nebylo možné identifikovat." "Bylo zřejmé, že mnoho vězňů bylo před smrtí také mučeno; jiní byli hromadně pobiti.“"  Z celkového počtu 150 000 vězňů byly zavražděny přibližně dvě třetiny; většina zbylých byla transportována do vnitřku Sovětského svazu, ale někteří byli ve věznicích opuštěni, pokud nebyl čas je zabít, a jiným se podařilo uprchnout.

Masakry.

NKVD a Rudá armáda zabíjeli vězně na mnoha místech od Polska po Krym. Ihned po zahájení německé invaze zahájila NKVD popravy množství vězňů ve většině svých věznic a evakuaci zbývajících v pochodech smrti. Většina z postižených byli političtí vězni, uvězněni a popraveni bez soudu. Masakry byly později dokumentovány okupačními německými úřady a použity v protisovětské a protižidovské propagandě. Po válce a v následujících letech orgány Německa, Polska, Běloruska a Izraele identifikovaly ne méně než 25 věznic, jejichž vězni byli pobiti, a mnohem větší počet míst hromadného zabíjení.

Polsko.

Roku 1941 byla velká část etnicky polské populace žijící pod sovětskou vládou ve východní polovině Polska již deportována do odlehlých oblastí SSSR. Jiní, včetně velkého počtu polských civilistů jiných etnik (většinou Bělorusů a Ukrajinců), byli drženi v provizorních věznicích ve městech regionu, kde čekali na deportaci do vězení NKVD v Moskvě nebo do Gulagu. Odhaduje se, že z 13 milionů lidí žijících ve východním Polsku bylo uvězněno zhruba půl milionu lidí a více než 90 % z nich byli muži. V době německé ofenzívy bylo tedy uvězněno přibližně 10 % dospělých mužů. Mnoho lidí zemřelo ve věznicích na následky mučení nebo strádání. Mezi metody mučení patřilo opaření oběti vroucí vodou a odříznutí uší, nosů a prstů. Timothy Snyder odhaduje, že po německé invazi do SSSR v roce 1941 NKVD postřílel asi 9817 vězněných polských občanů.

Ukrajina.

Sovětské statistiky pro 78 ukrajinských věznic:

Sovětské masakry vězňů roku 1941 byly prováděny hlavně tajnou službou NKVD v Sovětském svazu a východní Evropě, zejména v Polsku, na Ukrajině, v pobaltských státech a v Besarábii, a týkaly se především politických vězňů. Po zahájení německé invaze do Sovětského svazu 22. června 1941 měli vojáci NKVD evakuovat vězně do nitra Sovětského svazu. Překotný ústup Rudé armády, nedostatek přepravních kapacit a dalších potřeb a obecné pohrdání zákonnými postupy však často vedly k vraždění vězňů.

Le massacre des prisonniers du NKVD est une série d'exécutions de masse commises par les soviétiques du NKVD contre des prisonniers en Europe de l'Est, principalement en Pologne, en Ukraine, dans les pays baltes, en Bessarabie ainsi que d'autres parties de l'Union soviétique où l'Armée rouge se retirait durant l'invasion allemande de 1941.


Vznik a vývoj.

V soutěži o vládní zakázku vyhlášenou v roce 1935 ministerstvem vojenského letectví (Aeronáutica Militar) na výrobu cvičných letounů se mimo Adaro 1.E-7 Chirta též účastnily letouny González Gil-Pazó GP-1, Hispano-Suiza E-34 a Loring X. V podmínkách soutěže bylo stanoveno, že zúčastněná letadla, která budou vybrána do finále soutěže jako nejlépe vyhovující, musí být opatřena motory Walter Junior, ke kterým španělská vláda zakoupila od továrny Walter licenci. Z přihlášených prototypů, které se soutěže zúčastnily, vyhověly celkem tři podmínkám ministerstva. Jako první byl klasifikován samonosný dolnokřídlý jednoplošník González Gil-Pazó GP-1. Druhou cenu obdržel dvouplošník E-34, vyrobený továrnou Hispano-Suiza z Guadalajary, a třetí cena připadla na dvouplošník Adaro Chirta inženýra Julia Adara, vedoucího technické sekce pro civilní letectví. Všechna tato letadla byla podle stanovené podmínky opatřena motory Walter Junior 120 k a těmito motory byla opatřena i případná, sériová letadla.  Vzhledem k tomu, že letoun Adaro Chirta obsadil ve zmíněné soutěži až 3. místo, nebyl sériově vyráběn.

Popis letounu.

Cvičné letadlo Adaro byl konvenční dvouplošník s nestejnou plochou křídel tzv. sesquiplan. Pilot a žák seděli v otevřených kokpitech v tandemovém uspořádání. Při této konstrukci byl Adaro ovlivněn francouzskými vzory, protože několik let pobýval ve Francii a pracoval u společnosti Dewoitine.  Horní křídlo o ploše 12,50 m bylo ze tří částí. Střední část obsahovala palivovou nádrž. Palivo bylo přepravováno z horní části křídla gravitačním spádem. Objem palivových nádrží 180 l (150 l + 30 l rezerva v trupu). Obě "půlkřídla", mírně na koncích zkosená do eliptického tvaru, nesla po celé délce rozpětí křidélka, což bylo dost neobvyklé řešení. Na zadní hraně uprostřed horního křídla byl výřez pro lepší viditelnost ze zadního sedadla směrem nahoru; přední sedadlo bylo pod křídlem. Spodní křídlo o ploše 7,5 m bylo rozepřeno s horním pomocí šikmých vzpěr a vyztužovacích drátů. Trup obdélníkového průřezu byl ze svařovaných ocelových trubek, potažen překližkou a plátnem. Trojúhelníková svislá ocasní plocha nesla mírně zaoblenou, nevyváženou směrovku. Podvozek byl tvořen klasickou ostruhou na zádi a předním kolovým podvozkem. Hlavní podvozkové nohy ve tvaru písmene V s pryžovými bloky byly osazeny aerodynamicky krytovanými koly o rozchodu 1,65 m.  Snadno odnímatelné motorové lože bylo svařeno z ocelových trubek. Kryt motoru byl vyroben z duralového plechu a umožňoval po odklopení snadný přístup ke všem součástem motoru. Letoun byl poháněn vzduchem chlazeným invertním čtyřválcovým řadovým motorem Walter Junior, který byl vyráběn v licenci továrnou Ateliers Elizalde SA v Barceloně.  Přestože se jednalo o cvičný letoun mohl být použit i pro akrobacii a výcvik stíhačů.

Použití.

Ačkoli přesné datum prvního letu letounu Adaro Chirta není známo, bylo začátkem července 1935 letadlo připraveno, aby se zúčastnilo soutěžních zkoušek. Mimo tohoto letounu již žádný jiný nebyl postaven. Prototyp přežil přinejmenším až do listopadu 1936 nepoškozen, kdy ho frankistická vojska našla v hangáru na madridském letišti Cuatro Vientos (LECU), kde se konala zmíněná soutěž. Je proto pravděpodobné, že potom bylo toto dvoumístné letadlo používáno letectvem nacionalistů (Aviación Nacional Española). Je také uváděno mezi letouny, které mohly být použity ve španělské občanské válce.

Specifikace.

Údaje podle

Adaro 1.E-7 Chirta bylo španělské vojenské cvičné letadlo navržené a postavené v roce 1934 krátce před vypuknutím španělské občanské války v polovině 30. let 20. století.

L'Adaro 1.E.7 Chirta est un biplan biplace en tandem d'école construit en Espagne peu avant le début de la guerre civile espagnole ().


Život.

Byl synem úředníka, studoval kněžský seminář v Kamenci Podolském, z něhož byl vyloučen kvůli svým aktivitám v organizaci Narodnaja volja. Byl učitelem, novinovým redaktorem a od roku 1898 pracoval jako statistik na zemském úřadě v Černihivě. Byl také členem komise pro boj s révokazem a působil ve vlastivědné společnosti Prosvita. Trpěl astmatem a tuberkulózou, léčil se na Capri, v roce 1911 odešel ze zaměstnání a žil z podpory vyplácené Nadací ukrajinské vědy a umění. Zemřel roku 1913 ve věku 48 let.  S manželkou Virou měl čtyři děti. Jeho syn Jurij Kocjubynskyj i zeť Vitalij Primakov byli bolševickými aktivisty a oba byli popraveni během Velké čistky.

Dílo.

Jeho raná tvorba byla ovlivněna kritickým realismem, toto období vyvrcholilo knihou "Fata morgana". Události revoluce ho inspirovaly k novelám "On jde" a "Persona grata". Později se zaměřil na impresionistické a neoromantické texty s výraznou psychologickou introspekcí. Pod vlivem pobytu v karpatské vesnici Kryvorivňa vzniklo jeho nejznámější dílo "Stíny zapomenutých předků", v němž baladický příběh lásky mezi potomky znesvářených rodů spojil s popisem archaického způsobu života místních Huculů i lyrickými popisy horské krajiny.  "Stíny zapomenutých předků" zfilmoval v roce 1965 Sergej Paradžanov. Režisér Timofej Levčuk natočil v roce 1970 životopisný film "Rodina Kocjubynských". Kocjubynského životu jsou zasvěcena muzea v jeho rodném domě ve Vinnycji i v domech v Simeizu a Černihivě, kde pobýval. Byly po něm pojmenovány vesnice Kocjubynskoje a Mychajlo-Kocjubynskoje a Kocjubynského ulice v centru Kyjeva. Od roku 1981 je udělována Celoukrajinská literární cena Mychajla Kocjubynského.

Mychajlo Mychajlovyč Kocjubynskyj ( Михайло Михайлович Коцюбинський, 17. září 1864 Vinnycja – 25. dubna 1913 Černihiv) byl ukrajinský spisovatel a veřejný činitel.

Mykhaïlo Mykhaïlovytch Kotsioubynsky (en, né le à Vinnytsia - mort le à Tchernihiv) est un auteur ukrainien dont les écrits décrivent la vie typique dans l'Ukraine du début du. Les premières histoires composées par Kotsioubynsky sont des exemples de réalisme ethnographique. Dans ses œuvres ultérieures, son style devient plus sophistiqué, faisant de lui un des plus talentueux écrivains impressionnistes et modernistes ukrainiens.


Děj.

V roce 1927 Robert Crawley, earl of Grantham, obdrží dopis z Buckinghamského paláce s oznámením, že se u nich zastaví král Jiří a královna Marie v rámci své cesty po Anglii. Jeho matka Violet, vdova po hraběti Grantham, je zneklidněná, neboť dvorní dáma královny, Lady Maud Bagshaw, je Robertova vzdálená sestřenice, se kterou se nepohodla kvůli dědictví.  Na panství dorazí královští sloužící, aby připravili vše na králův příjezd. Místní služebnictvo je pobouřeno jejich arogancí. Dcera hraběte Lady Mary se domnívá, že majordomus Thomas Barrow královskou návštěvu nezvládne a povolá dočasně do služby pana Carsona, bývalého penzionovaného majordoma. Navíc se porouchá topný kotel, takže v domě neteče teplá voda.  Do Downton Village přijíždí muž jménem Major Chetwode a vyhledá Toma Bransona. Ten ho považuje za královského detektiva, který se stará o bezpečnost královské rodiny. Tom jakožto Ir je podezřelý z neloyality ke králi. Ukáže se však, že Chetwode plánuje atentát na krále během vojenské přehlídky. Tom a Lady Mary Chetwoda zneškodní. Tom se také seznámí s Lucy Smithovou, služebnou Lady Bagshaw.  Služebnictvo na panství se rozhodne, že bude při večeři samo obsluhovat krále a královnu. Většinu královských zaměstnanců se podaří za pomoci Richarda Ellise z královského doprovodu vylákat lstí do Londýna. Thomas Barrow a Richard Ellis následně odjedou spolu do Yorku, kde chce Ellis navštívit své rodiče. V hospodě se Barrow seznámí s mužem, který ho pozve do tajného nočního klubu, kde spolu tančí muži. Policie zde krátce nato provede razii a Barrow je zatčen. Richard Ellis využije svého postavení k jeho propuštění. Oba se navzájem svěří ohledně své homosexuality.  Při večeři král pochválí kuchařské schopnosti svého šéfkuchaře a dozví se, že vše připravili místní sloužící.  Následující večer se koná ples na panství Harewood House, kam odjíždí královská rodina. Členové rodiny jsou na ples též pozváni. Violet se zde dozví, že Lucy Smithová, kterou její sestřenice ustavila univerzální dědičkou, je nelegitimní dcerou Lady Bagshaw. Nová fakta vedou k usmíření mezi oběma ženami.

Panství Downton (v anglickém originále Downton Abbey) je britský hraný film z roku 2019, který režíroval Michael Engler na základě stejnojmenného seriálu. Film popisuje život na britském venkovském panství v roce 1927 ve chvíli, kdy sem na státní návštěvu přijíždí britský královský pár.

Downton Abbey est un film historique britannique réalisé par Michael Engler et scénarisé par Julian Fellowes, sorti en 2019. Il s'agit de la suite de la série du même nom diffusée entre 2010 et 2015 sur la ITV et dans l'Europe entière. L'intrigue du film se déroule en 1927, après la fin de la dernière saison de la série.