Základní rozdělení.

Podle vědeckých oborů, které se věnují dějinám, a metod, které se při tom používají, lze rozlišit tři základní způsoby vědeckého pohledu na dějiny:  Jednotlivé oblasti výzkumu dějin se ovšem překrývají a doplňují. Navíc je nelze vždy čistě oddělit; například různé skupiny lidí získávaly znalost písma v různých dobách, a tak „vstupovaly do historie“ postupně.

Filosofie.

Snaha vyložit dějinné události a procesy jako jednotný celek a případně najít (nebo naopak vyloučit) celkový smysl dějin, jejich teleologii, je předmětem filosofie dějin. Myšlenka celkového významu a určitého směřování dějin se objevuje již v antice a ve starých náboženských systémech, například v křesťanství jako dějiny spásy – jejichž upřesňování se pak v teologii věnuje podobor dějiny církve. Nejvlivnějším moderním filosofem dějin byl G. W. F. Hegel, podle nějž dějiny znamenají samovývoj světového ducha, který si v lidských dějinách uvědomuje sám sebe. Na hegelovskou teorii navázal zejména marxismus, který hodlá běh dějin usměrnit tak, aby historie lidstva co nejrychleji dosáhla marxisty očekávaného zákonitého dovršení v komunismu.  Dalším okruhem filosofických otázek je problém dějinné kauzality, tedy jaké příčiny vedly k určitým dějinným událostem, a s ním spojená otázka úlohy osobnosti v dějinách – nakolik byly vynikající vůdčí osobnosti tvůrci a nakolik produkty nebo méně významnými součástmi dějů, které jsou s nimi spojovány. Kauzální uvažování souvisí s kontrafaktualitou, tedy představou o tom, co by se stalo, kdyby se dějiny odehrály jinak; a takové uvažování je inspirací i pro autory žánru alternativní historie, založené na rozvedení a uměleckém zpracování alternativních běhů dějin.  Jiným směrem filosofických úvah o dějinách je dějinnost ve smyslu v jakém ji chápal Wilhelm Dilthey: tedy že člověka lze pochopit jen jako zapojeného do dějin, jen jako součást, produkt i spolutvůrce dějin zároveň. Ahistorický, historie zbavený člověk nemůže existovat, aniž by přestal být člověkem. Na toto pojetí dějinnosti lidského bytí navazují existencialismus, fenomenologie a filosofická hermeneutika (Gadamer a jeho model historického vědomí).  Na pomezí filosofie a historické metodologie leží otázka, nakolik a jak lze minulost rekonstruovat pomocí slov. Historické události zahrnovaly mnoho navzájem relativně nezávislých a paralelně se odehrávajících aktivit, například činnosti různých vojáků a jednotek při bitvě. Ty po sobě někdy zanechaly nejrůznější stopy, jež se stávají prameny historického bádání: zápisy všeho druhu, vyobrazení, hmotné pozůstatky bojů na místě bitvy i jinde. Historik pak musí tuto pestrou, nejednoznačnou a nedokonale uchovanou matérii zpracovat do lineárního vyprávění, jež sice může doprovodit reprodukcemi a fotografiemi pramenů, ale jehož hlavním nositelem jsou slova, jež historik volí. Tato slova mohou být více či méně adekvátní svému předmětu (pravdě-podobnost, verisimilitude v popperovském smyslu), nemohou však historii nikdy rekonstruovat plně.

Zachycení a předávání dějin.

Vyprávění a předávání důležitých minulých událostí je univerzální lidská potřeba, která se objevuje u všech kultur a národů. Toto sdílené lidové, předvědecké nebo mimovědecké chápání dějin se označuje kolektivní paměť. Před vznikem písma šlo o ústně tradované obsahy, často legendárního nebo pololegendárního charakteru, z nichž některé mohly později být zachyceny písemně. Příkladem mohou být historické části Starého zákona nebo severské ságy.  Po vzniku písma se jako první záznamy věnované přímo historii objevují oslavy činů panovníků a reků nebo kroniky a anály chronologicky zaznamenávající události, jak k nim docházelo – příkladem jsou čínské "Letopisy jar a podzimů" nebo mnohem pozdější česká "Dalimilova kronika". Brzy však dochází i ke snaze popsat delší časové úseky a širší úseky dějin a rodí se dějepis ve vlastním smyslu. Za otce dějepisu bývá označován Hérodotos, řecký historik pátého století př. n. l.  Moderní historické vědy na Západě mají svoje počátky v úsilí humanistitů o návrat k pramenům ("ad fontes"), jež znamená počátek systematického a kritického shromažďování antických textů. Metodologie psaní a výkladu dějin byla tehdy ovšem promýšlena i mimo Evropu, třeba v díle arabského dějepisce Ibn Chaldúna. Na novou úroveň vědeckosti se dějepisectví dostalo v 19. století pracemi historiků jako byl Leopold von Ranke, kteří se snažili detailní analytickou a syntetickou prací s dostupnými prameny co nejpřesněji zjistit průběh historických události (Rankeovými slovy „jak to opravdu bylo" – "„wie es eigentlich gewesen ist"").  Dvacáté století pak rozšířilo záběr historický děl mimo události a osobnosti „velké historie" – bitev, panovníků a revolucí – k více sociologicky, strukturálně pojímanému popisu společností. Směr v tom udali francouzští historikové ve škole Annales, k jejímž přínosům také patří zkoumání dějinných procesů trvajících velmi dlouhou dobu: "la longue durée". Další vývoj historické metodologie zahrnuje například na školu Annales navazující novou historii ("nouvelle histoire") vzniklou v 70. letech 20. století kladoucí důraz na dějiny mentalit a dějiny idejí, dále přístup mikrohistorie zaměřuje na podrobné zkoumání osudů jednotlivců a malých jednotek, anebo hnutí a metodologii orální historie, zaznamenávající a analyzující vzpomínky pamětníků.

Kultura paměti a politika dějin.

Své dějiny si lidské kolektivy při různých příležitostech a za různými účely připomínají. Způsoby tohoto připomínání ve veřejném prostoru se souhrnně označují jako kultura paměti či kultura vzpomínání (německy "Erinnerungskultur"). Její důležitou součástí je vztah k takzvaným místům paměti, tedy místům spojovaným s významnými ději minulosti, na nichž pak často vznikají památníky, pomníky nebo muzea. Dále sem patří připomínání výročí různých událostí, ať v podobě jejich oslavy (například všechny české státní svátky) nebo naopak pietní připomínky těch, které jsou považovány za nešťastné (například Mezinárodní den památky obětí holocaustu).  Jako politika dějin čili politika paměti se označuje prezentace dějin vedená politickými zájmy. Jejím cílem je ovlivnit veřejné mínění a historické vědomí společnosti. Má přímý vliv jak na práci samotných historiků, tak i na didaktiku, osnovy a výuku dějepisu, činnost muzeí a památníků, vydavatelskou činnost a další aspekty recepce dějin společností. V krajních případech, typických pro autoritativní režimy, může jít o cenzuru a potlačování historických událostí a osobností (což je známo již ze starověku, např. v Římě jako damnatio memoriae). Historické prameny tak mohou být záměrně ničeny, popírány, překrucovány, fabrikovány a falšovány, a to nejenom státy a státními institucemi, ale i nestátními aktéry, kteří se chtějí proti státní moci prosadit (například českými nacionalisty proti Rakousko-Uhersku ve sporu o Rukopisy anebo popírači holokaustu proti demokratické státní moci po porážce fašismu).  Sám problém popíračství historie, označovaného poněkud nepřesně jako historický revizionismus, a jeho odlišení od legitimního přehodnocování historických událostí na základě seriózního výzkumu, je další výzva soudobé politiky dějin. Řada zemí včetně Česka má zákony, umožňující některé extrémní formy popíračství trestat, tyto zákony však nezbytně omezují svobodu slova, jež patří k podstatným hodnotám moderní demokratické společnosti.  Konkrétními příklady politiky dějin v současnosti a nedávné minulosti je vztyčování a případně bourání pomníků (jen v Praze například Švecův pomník Stalinovi, Bendlův Mariánský sloup či Krybusův pomník Koněvovi a s nimi spojené spory), zakládání, udržování a rušení paměťových institucí, jako jsou muzea (v Česku Národní muzeum a mnohá další), archivy, školy a badatelská pracoviště (například Ústav pro studium totalitních režimů, který má pomoci zpracovat nedemokratickou část moderních dějin Česka), řízení výuky dějepisu a příbuzných oborů na školách nižších stupňů nebo pojmenovávání veřejných prostranství a různých institucí jmény spojenými s dějinami.

Historické vědomí.

Představa o historii ("Geschichtsbild") jedince nebo kolektivu, často označovaná jako historické vědomí (s možností záměny s historickým vědomím ve filosofickém smyslu, "Geschichtsbewusstsein"), je souhrn vědomostí a názorů na dějiny. Formuje se ústním předáváním (například vyprávění starších příbuzných a přátel), výukou dějepisu ve škole, státní politikou dějin (tj. oficiálně podporovanou indoktrinací), vlastním studiem historických pramenů a děl historiků, konzumací uměleckých děl odrážejících dějiny a v moderní době ve značné míře masovými médii, jak publicistikou, tak zábavními pořady na téma historie.  Historie jako zábava (histotainment) se začala prosazovat vynálezem žánru historického románu na počátku 19. století Walterem Scottem (jeho román "Waverley" vznikl roku 1814). Pozdní devatenácté a rané dvacáté století bylo zlatým věkem tohoto žánru, přičemž umělecká literatura často zpracovávala dějinné události tak, aby pomáhala nacionalistickým politickým snahám – v českém prostředí se klasikem tohoto typu umění stal Alois Jirásek. Vedle scottovského „seriózního" historického románu se objevily i jiné literární žánry, věnované historii, například historický dobrodružný román (jako Dumasovi "Tři mušketýři", 1844), historická detektivka (například van Gulikovy příběhy Soudce Ti ze staročínského prostředí, psané v 50. a 60. letech 20. století) nebo komiks s historickými náměty (třeba Spiegelmanův "Maus", 1980–1991, nebo parodické "Opráski sčeskí historje", vznikající od roku 2012).  Počátkem 20. století nastoupil historický film, umožňující zprostředkovat dějinné události masovému publiku. Děje se tak ovšem ve zjednodušené, romantizované a často překroucené podobě; již jeden z prvních významných historických filmů "Zrození národa" režiséra D. W. Griffitha (1914/15) vyvolal dlouhotrvající kontroverze svou adorací otrokářství na americkém Jihu; a na opačném pólu politického spektra o deset let později následoval kinematograficky stejně přelomový Ejzenštejnův "Křižník Potěmkin" (1925). Obvykle však diváci chodili do kina na historické filmy nabízející romantickou nebo dobrodružnou podívanou v nádherných kulisách minulosti, k jakým patřila třeba Mankiewiczova "Kleopatra" (1963).  Po polovině 20. století se rozšířila televize, mimo jiné produkující televizní seriály na historická témata (v Česku byl populární například seriál z doby národního obrození "F. L. Věk", natočený roku 1970). Počítačové hry bývaly zprvu zasazovány spíše do futuristických či pohádkových kulis, na počátku 80. let 20. století však objevily historické prvky a motivy. Raným příkladem mohou být strategické počítačové hry žánru wargame, zjednodušeně rekonstruující průběh historických bitev. Zatímco některé videohry berou historické prvky jen jako exotickou kulisu a nevyhýbají se anachronismům, objevily se také hry historicky věrnější, snažící se například zábavnou formou modelovat některé aspekty historického vývoje (jako série "Civilization" Sida Meyera) nebo co nejvěrněji evokovat realitu určité doby (třeba česká hra zasazená do začátku 15. století).

Dějiny (v některých kontextech synonymní se slovem historie) jsou obecně ty aspekty minulosti, které si lidé připomínají, přemýšlejí o nich a vykládají je, aby se orientovali v běhu času a pochopili vliv minulosti na svou přítomnost a budoucnost. Dějiny tedy zahrnují jak objektivní, na lidech nezávislou složku toho, co se v minulosti skutečně odehrálo, tak i subjektivní důrazy vycházející ze současné situace lidí, kteří dějiny zkoumají a hledají jejich smysl. V užším pojetí se dějinami rozumí dějiny lidstva od vzniku vyšší civilizace disponující písmem až po nedávnou minulost – takto pojaté dějiny zkoumají především historické vědy, ale i další disciplíny. Dějiny se dále člení jednak na časová období, čemuž se říká periodizace dějin (například rozdělení dějin na starověk, středověk a novověk), a jednak podle oblastí určených buď regiony a skupinami lidí (například dějiny Česka či dějiny Židů) nebo zaměřením na určitou oblast lidské činnosti či lidského myšlení (např. dějiny účetnictví, dějiny umění či dějiny křesťanství).

L’histoire, souvent écrit avec la première lettre majuscule, est à la fois l’étude et l'écriture des faits et des événements passés quelles que soient leur variété et leur complexité. L'histoire est également une science humaine et sociale. On désigne aussi couramment sous le terme d’"histoire" (par synecdoque) le passé lui-même, comme dans "les leçons de l'histoire". L'histoire est un récit écrit par lequel des hommes et des femmes (les historiens et historiennes) s'efforcent de faire connaître les temps révolus. Ces tentatives ne sont jamais entièrement indépendantes de conditionnements étrangers au domaine telle que la vision du monde de leur auteur ou de sa culture, mais elles sont censées être élaborées à partir de sources plutôt que guidées par la spéculation ou l'idéologie.


Životopis.

Gwinnett se narodil v roce 1735 ve farnosti Down Hatherley v hrabství Gloucestershire ve Velké Británii velšskému otci, reverendovi Samuelovi Gwinnettovi (Gwinnettovi pocházející z waleského hrabství Gwynedd) a jeho manželce Anne. Byl třetí ze sedmi dětí jeho rodičů, narodil se po jeho starší sestře Anně Marii a jeho starším bratru Samuelovi. Existují protichůdné zprávy o jeho přesném datu narození, ale byl pokřtěn v kostele sv. Kateřiny v Gloucesteru 10. dubna 1735. Pravděpodobně navštěvoval vysokou školu v Gloucesterské katedrále (nyní Královská škola), stejně jako jeho starší bratr, ale pro toto tvrzení neexistují důkazy. Svou kariéru začal jako obchodník v Anglii. V roce 1754 se přestěhoval do Wolverhamptonu a v roce 1757 se oženil s Ann Bourne v kostele sv. Petra. V roce 1762 manželé odešli z Wolverhamptonu a emigrovali do Ameriky.  Obchodní aktivity Gwinnetta zavedly z Newfoundlandu na Jamajku. V roce 1765 se přestěhoval do Savannah a otevřel si obchod. Obchod nebyl úspěšný, tak si Gwinnett koupil na úvěr ostrov St. Catherine's Island, u pobřeží Georgie, na jih od Savannah, a pokusil se stát farmářem. Ani tento pokus nebyl úspěšný, ale umožnil mu stát se známou osobou v místní politice.

Politická kariéra.

Gwinnett a jeho manželka přijeli do Charlestonu v provincii Jižní Karolína v roce 1765 a jeho manželka se přestěhovala do provincie Georgie. Gwinnett zanechal obchodování, prodal celý svůj majetek a koupil pozemek, na kterém začal stavět. V roce 1769 už byl tak důležitým místním politikem, že byl zvolen do zemského sněmu, do Provincial Assembly.  Gwinnett se stal silným zastáncem koloniálních práv až v roce 1775. Během jeho působení v Provincial Assembly byl Gwinnettovým hlavním soupeřem Lachlan McIntosh. Lyman Hall byl jeho nejbližším spojencem. Gwinnettovo soupeření s McIntoshem začalo, když byl McIntosh v roce 1776 jmenován brigádním generálem georgijské armády.

Americká revoluční válka.

Gwinnett hlasoval ve prospěch Deklarace nezávislosti už 2. července 1776, dva dny před tím, než byla Kongresu představena tzv. „spravedlivá kopie“ ze dne 4. července 1776. Slavnou pergamenovou kopii podepsal 2. srpna 1776. Po podpisu Deklarace jej doprovázel až do Virginie Carter Braxton, další signatář Deklarace. Vezli návrh státní ústavy vypracovaný Johnem Adamsem. Během své služby na kontinentálním kongresu byl Gwinnett kandidátem na post brigádního generála 1. pluku kontinentální armády, ale jmenován byl Lachlan McIntosh. Gwinnetta to značně rozhořčilo.  Gwinnett pracoval v georgijském zákonodárném sboru a v roce 1777 sepsal původní návrh první georgijské ústavy. Brzy se stal mluvčím Georgia Assembly, což byl pozice, kterou zastával až do smrti georgijského prezidenta Archibalda Bullocha. Assembly's Executive Council na toto místo jmenoval Gwinnetta. Ten využil své funkce k oslabení pozice McIntoshe.  Napětí mezi Gwinnettem a McIntossem vyvrcholilo, když General Assembly (Valné shromáždění) hlasovalo o schválení Gwinnettova plánu útoku na britskou část Floridy v dubnu 1777.

Smrt.

Na začátku roku 1777 získal Gwinnett a jeho spojenci kontrolu nad Georgia Provisional Congress (prozatímním kongresem) v Georgii a stal se úřadujícím prezidentem Kongresu a vrchním velitelem georgijské armády. Jako takový byl nyní nadřízeným svého soupeře Lachlana McIntosha. Gwinnett nechal McIntoshova bratra zatknout a obvinit z velezrady. Rovněž nařídil McIntoshovi, aby vedl invazi do britské východní Floridy, která ovšem selhala. Gwinnett a McIntosh se navzájem obviňovali z porážky a McIntosh veřejně nazval Gwinnetta „darebákem a lhářem“.  Gwinnett pak vyzval McIntoshe k duelu, který vybojovali 16. května 1777 u plantáže vlastněné sesazeným královským guvernérem Jamesem Wrightem. Byla vyměřena vzdálenost 12 kroků a oba muži vystřelili z pistole. Oba byli zraněni. Gwinnett zemřel na svá zranění 19. května 1777 a později byl pohřben na hřbitově v Colonial Park Savannah. McIntosh, ačkoli zraněný, se rychle zotavil a žil až do roku 1806. Nikdy nebyl obviněn v souvislosti s Gwinnettovou smrtí.  Gwinnetta v jeho funkci nahradil John Treutlen, který se stal první osobou, která měla pod americkou vládou oficiální titul „guvernér“ Gruzie. (Shodou okolností byl Treutlen o několik let později zabit, údajně davem.)

Odkaz.

Gwinnettův autogram je velmi vyhledávaný sběrateli v důsledku kombinace touhy mnoha sběratelů získat úplnou sadu autogramů všech 56 signatářů americké deklarace nezávislosti a extrémní vzácnosti podpisu Gwinnetta; existuje pouze 51 známých podpisů, protože Gwinnett nebyl před podpisem Deklarace příliš aktivní a brzy po podpisu Deklarace zemřel. Pouze deset jeho podpisů je v soukromých rukou.  Spencer Tracy ve filmu z roku 1958 The Last Hurray říká: „Obávám se, že můj podpis nebude nikdy tak vzácný jako podpis Buttona Gwinnetta.“  Gwinnett County, kraj v Georgii, nyní předměstská oblast Atlanty, je pojmenován po něm.

Button Gwinnett (1735 Down Hatherley, Gloucestershire, Velká Británie – 19. května 1777 Savannah, Georgie) byl americký politik, jednen z otců zakladatelů. Byl delegátem za stát Georgie na kontinentálním kongresu a jedním ze signatářů Deklarace nezávislosti Spojených států. V roce 1777 byl krátce dočasným prezidentem Georgie a byl po něm pojmenován kraj Gwinnett County (nyní hlavní předměstí metropolitní Atlanty). Gwinnett byl zabit v souboji s Lachlanem McIntoshem ve sporu po neúspěšné invazi na východní Floridu.

Button Gwinnett, baptisé le et mort le, fut le second signataire de la Déclaration d'indépendance des États-Unis en tant que représentant de la Géorgie. Il a aussi été brièvement gouverneur provisoire de la Géorgie, du au.


Charakteristika hry.

"Tragédie člověka" je jedním z vrcholů řady romantických děl, která se snažila filosoficky interpretovat dějiny lidstva použitím historických, mytologických, legendárních i biblických obrazů (Alphonse de Lamartine, Alfred de Vigny, Zygmunt Krasiński nebo Victor Hugo). Svým biblickým rámcem a postavou Lucifera připomíná Goethova "Fausta", odlišuje se však od něho svým zaměřením na osud lidstva jako celku.  Dramatický konflikt hry je postaven na dvou biblických postavách: na Adamovi, který představuje víru v nezadržitelnou sílu pokroku, a na Luciferovi, který se snaží tuto viru znegovat. Adam je postavou z řady romantických titánů, který se stal součástí gigantického střetu rozumu a citu, života a zániku i naděje a zoufalství. Ačkoliv jsou Luciferovy argumenty často přesvědčivější než Adamova víra, chce Adam po všech svých zklamáních a prohrách bojovat dál, vyzván k tomu Hospodinem a utvrzen v tom Evou, která mu v nejkritičtější chvíli oznámí, že bude matkou. Hra je tak jedním z prvních článků v radě polemik s filosofií pesimismu v druhé polovině 19. století.

Obsah hry.

Hra se skládá z patnácti obrazů, z nichž první tři a poslední tvoří biblický rámec díla. Ve dvanácti historických a utopických částech se pak Lucifer snaží Adama pomocí snu, který na něho seslal po vyhnání z Ráje, dohnat k nevíře v pokrok. Proto se Adam ve snu mění v různé historické postavy a v různých obdobích je vždy znovu a znovu zklamán lidskou společností.

"I. obraz: Nebe".

V nebi andělé oslavují Hospodina za stvoření světa. Pouze Luciferovi se boží dílo nelíbí a kritizuje ho. Za urážku Boha je z nebe vypovězen, ale získá právo vyzkoušet stvořený svět a především člověka. K tomu získá dva Bohem prokleté stromy - strom poznání a strom věčného života.

"II. obraz: Ráj".

Adam s Evou, žijící ve vzájemné lásce v ráji, kde mají zapovězeno jíst jablka ze stromu poznání a ze stromu věčného života. Lucifer je slibem, že se budou podobat Bohu, když jablka z těchto stromů ochutnají, svede k tomu, že boží zákaz poruší. Po ochutnání jablka ze stromu poznání jsou za porušení božího příkazu z ráje vyhnáni.

"III. obraz: Nádherná krajina mimo ráj".

Po vyhnání z ráje slíbí Lucifer Adamovi a Evě, že jim ukáže budoucnost světa a odhalí jim cíl lidských činů i smysl lidských útrap. Sešle proto na ně sen, ve kterém se to mají všechno dozvědět.

"IV. obraz: Egypt".

Adam je faraonem, Lucifer jeho ministrem, Eva ženou otroka. Adam touží po slávě a nechá si stavět pyramidu. Slyší však nářek otroků, kteří ns stavbě pracují pod dohledem dozorců s karabáči, a je svědkem toho, jak je manžel Evy dozorci ubit. Lucifer mu pak ukáže, že jako faraon upadne v zapomnění a jeho pyramida že zmizí v písku. Adam se v roli faraona zamiluje do Evy a s obnovenou nadějí žádá Lucifera, aby ho z Egypta vzal do světa, kde všichni žijí v rovnoprávnosti.

"V. obraz: Athény".

Adam je athénský vojevůdce Miltiadés, vítěz bitvy u Marathonu, Eva jeho žena Lucia a Lucifer athénský voják. Lucifer obviní z války se vracejícího Miltidada, že táhne na město s vojskem a že Athény zradil. Demagogové ovlivní lid, že se Miltidadés nechal koupit Peršany. a lid Miltidada odsoudí k smrti. Lucifer konstatuje, že jako vláda jednoho vládce byla lepší, než když nyní vládne lid. Adam žádá Lucifera, aby jej uvedl do jiného světa, protože v tomto nemůže mít zdánlivě svobodný člověk vyšší cíle a ideje.

"VI. obraz: Řím".

Adam je bohatý Říman, Lucifer jeho přítel a Eva je lehká žena. Všichni se zúčastní hostiny, která nemá daleko k orgiím, a sledují krvavé zápasy gladiátorů, zatímco ve městě řádí mor. Vše svědčí o naprostém úpadku společnosti, což si Adam uvědomuje a je rozčarován. Nakonec najde útěchu ve slovech apoštola Petra a v křesťanství vidí cestu k nápravě,

"VII. obraz: Konstantinopol".

Adam jako Tankred přichází s dalšími rytíři v čele křižáckých vojsk do Konstantinopole. Lucifer je jeho zbrojnoš a Eva je vznešená dívka, kterou Adam zachrání před znásilněním, zamiluje se do ní, ale dívka musí odejít na základě slibu svého otce do kláštera. Adam je zděšen z toho, že svatý Kříž, symbol náboženství lásky, se zdeformoval do „krvežíznivého kříže“ a učení církve zdegenerovalo do rigidních a nelidských dogmat, na jejichž základě dochází k upalování kacířů. Adam žádá Lucifera, aby ho z tohoto strašného světa odvedl do světa vědy, ve které vidí naději.

"VIII. obraz: Praha".

V tomto obraze vystupuje Adam jako slavný astronom Johannes Kepler, Eva jako jeho žena Barbora a Lucifer jako jeho fámulus. Přestože je Kepler velkým vědcem, je nucen, aby se uživil, vyrábět pro své vysoce postavené klienty (mezi nimi i pro císaře Rudolfa) horoskopy. Eva žije jako koketní dáma a přestože se schází s jinými muži, Kepler ji stále miluje. Na konci obrazu Kepler doufá, že přijde svět, který smete staré pořádky a nastolí skutečnou svobodu, a zmožený vínem usíná.

"IX. obraz: Paříž".

Tento obraz je snem ve snu. Keplerovi z předcházejícího obrazu se zdá, že je jedním z vůdců francouzské revoluce, Dantonem. Stojí na popravišti na Place de Grève, kde byl před chvílí popraven jeden z velitelů revolučního vojska za to, že prohrál bitvu, a má proslov k lidu, Lucifer stojí poblíž něho jako kat. Danton vyzývá ve jménu hesla "Volnost, rovnost, bratrství" zfanatizovaný lid k obraně revoluce. Dav přivleče šlechtice s jeho sestrou, kterou představuje Eva. Danton se do ní zamiluje a snaží se jí zachránit před popravou, Eva je však jedním z revolucionářů zavražděna. Lid žádá Dantona, aby jej vedl na konvent. Otrhaná a rozvášněná prostá žena, představovaná opět Evou, přináší hlavu člověka, který chtěl údajně Dantona zavraždit, a žádá za odměnu strávit s Dantonem noc. Tu se objeví Robespierre, Saint-Lust a další předstvitelé Konventu a obviní Dantona ze zpronevěry a lásce k aristokracii. Lid doposud považující Dantona za svého vůdce, žádá jeho smrt. Danton sklání hlavu pod gilotinu, ale před smrtí ještě varuje Robespierra a ostatní, že jej budou brzy následovat.

"X. obraz: Praha (podruhé)".

Kepler se probouzí ze svého snu. I když je zděšen krvavými oběťmi francouzské revoluce, dívá se do budoucnosti s optimismem. Před odchodem do dalšího světa jej navštíví jeho nejlepší žák, kterému Kepler slíbil, že jej pro jeho pilnost zasvětí do problémů vědy více než ostatní. Vysvětluje mu omezenost poznání, protože nikdo na světě není schopen vcelku pochopit tajemství přírody, a nabádá ho, aby myslel samostatně a ne pod vlivem starých poznatků.

"XI. obraz: Londýn".

Z dnešního hlediska se tento obraz odehrává v minulosti, ale v době vytvoření hry šlo o Madáchovu současnost. Adam a Lucifer jsou dva bezejmenní dělníci, stojící na jedné z bašt Toweru. Adam je šťastný, že v průmyslové Anglii a v kapitalismu volné soutěže konečně našel svět, kde se každý člověk může uplatnit. Když však oba z Toweru vyjdou na tržiště, Adam brzy ztratí i o tomto světu iluze. Je svědkem hádky dělníků o strojích, které jim podle názorů jednoho z nich berou práci, a stížností na boháče, kteří pijí dělníkům krev. Vidí prostitutky a žebráky, kteří se hádají o místo k provozování své „"živnosti"", a fabrikanty, kteří se snaží zvýšit si zisk snížením mezd nebo zhoršením kvality svých výrobků. Objevuje se Eva jako měšťanská dcera, která přijme Adamovu náklonnost teprve poté, co jej Lucifer představí jako bohatého pána. Na konci obrazu se celé tržiště změní na skupinky lidí, kteří si kromě Evy uprostřed scény kopou hrob, tancují okolo něho a potom se do něho vrhají.

"XII. obraz: Falanstéra".

Další tři obrazy jsou z budoucnosti. První z nich se odehrává na náměstí uprostřed velké falanstéry, ve které společně žijí a pracují příslušníci tzv. falangy na základě představ francouzského utopického socialisty Charlese Fouriera. Adam je zpočátku nadšený kolektivistickou společností, do které přichází s Luciferem jako vědec z jiné falangy, brzy však zjistí, že jde o nelidský svět bojící se svého zániku. Veškerá činnost lidstva je zaměřena na nalezení nového zdroje tepla, protože Slunce za čtyři tisíce let vychladne. Proto jsou zbytečné věci zničeny, nepotřebné květiny a zvířata byla umístěna do muzea a naživu zůstala pouze ta, které lidstvo potřebuje a která doposud věda nedokázala nahradit. Lidé jsou označeni čísly a jsou stejně oblečeni, všichni sice z práce těží stejně, skutečné talenty však společnost potlačuje (například Michelangelo musí celý život vyrábět stejné nohy ke stoličkám). Děti jsou v určitém věku matkám odnímány pro společnou výchovu k určenému zaměstnání. Jednou takto postiženou matku představuje Eva. Emoce jsou považovány za nemoc a Adam s Evou, kteří si vyznají lásku, chtějí vědci poslat do nemocnice. Adam s Luciferem ze světa uprchnou.

"XIII. obraz: Vesmír".

Na základě Adamova přání opustit pozemský kal a vzlétnout do vyšších sfér, letí Adam jako stařec s Luciferem vesmírem stále dál a dál od Země. Duch země Adama varuje, že pokud bude pokračovat v cestě, zahyne, protože odtržení do Země znamená smrt. Adam nedbá varování a náhle stuhne. Lucifer již slaví vítězství, ale Duch země Adama probere a Adam se chce přes Luciferovy argumenty vrátit zpět na Zem a dále bojovat.

"XIV. obraz: Doba ledová v budoucnosti".

Adam jako stařec sestupuje s Luciferem z hor. Krajina je bez jediného stromu a je pokrytá ledem a sněhem. Nad vším je vyhasínající červené Slunce. Lucifer Adamovi vysvětluje, že snaha vědců (viz XII. obraz) lidstvu nepomohla. Adam se na tento svět, ve kterém se člověk snaží jen přežít svůj bezútěšný život, vedený pouze svými fyzickými instinkty, dívá s hrůzou. Potká Eskymáka, který se mu přizná k tomu, že z důvodů obživy pobil své sousedy. V jeho chatrčí najde Adam Evu jako Eskymákovu ženu. Adam jí nechce obejmout, protože za jejím objetím tuší divou zvěř, a chce se vrátit do své přítomnosti, aby již neviděl žádné další marné boje. Lucifer budí Adama ze snu, který právě skončil.

"XV. obraz: Opět nádherná krajina mimo ráj".

Po probuzení propadá Adam skepsi k možnostem lidského pokroku. Luciferovy argumenty jsou zdrcující a popírají existenci lidské svobodné vůle. Adam chce ze zoufalství spáchat sebevraždu skokem z útesu, ale zastaví jej prohlášení Evy, že bude matkou. Přesto je Adam mučen otázkou, zda se jeho hrozný sen nenaplní, a žádá Hospodina, aby mu to řekl. Hospodin skrývá boží tajemství, a tak mu místo odpovědi dá naději slovy: "„Člověče, věř si, bojuj, vytrvej!“", což Adama utvrdí v myšlence, že po pádu je nutno znovu vsát a dále bojovat.

Tragédie člověka ("Az ember tragédiája") je romantická veršovaná divadelní hra maďarského dramatika a básníka Imreho Madácha, jedno z nejvýznamnějších dramat maďarské literatury.

La Tragédie de l'homme (en hongrois "Az ember tragédiája") est une pièce de théâtre de l'auteur hongrois Imre Madách, parue en 1861.


Děj.

Homer, Bart a Líza se zašli ostříhat do dětského kadeřnictví ve springfieldském nákupním centru. Líza a Bart se ale začali prát a navzájem si stříhat vlasy, až jim na hlavě skoro nic nezbylo. Začali je pronásledovat členové fotografického kroužku a tak se všichni tři schovali v kině. Tam zrovna běžel film "„Ponechání napospas“". Ve filmu došlo k nanebevzetí, což Homera vyděsilo, že se to může stát i doopravdy. Marge mu řelka, že by to nenastalo jen tak a že by jako první Bůh seslal znamení. Homera následující den ale potkávaly zvláštní náhody. Homer se následně pustil do pročítání hromady knih o nanebevzetí. Na základě informací z těchto knih provedl svůj první výpočet, kdy mu vyšlo, že k nanebevzetí dojde ve 3:15 odpoledne, ve středu 18. května, což bylo přesně za týden. Homer záhy vyšel do centra Springfieldu a výsledek svého výpočtu začal veřejně rozhlašovat. Marge Homera přesvědčovala, aby toho nechal, že je to trochu šílené, ale když večer v televizi viděli v přímém přenosu havárii vzducholodi s celebritami, Marge vyděsilo naplňování Homerova proroctví: hvězdy padají na zem. Po tomto incidentu začali Homerovi věřit i ostatní spoluobčané Springfieldu. Homer tedy všem představil svůj plán, který spočíval v tom, aby před 3:15 odpoledne příští středu (18. května) byli na Stolové hoře. Za týden tedy autobusem přepravil několik obyvatel Sprigfieldu a na nanebevzetí čekali na Stolové hoře. Pár vteřin před 3:15 se zatáhla obloha, ale nic se nestalo, pouze začalo pršet. Čekali tak na Stolové hoře několik hodin, ale stále nic, tak všichni celí zmáčení odešli zpět domů. Homer z toho byl nešťastný a všichni ze Springfieldu si z něj dělali legraci. Homer se tedy rozhodl vyhodit všechny knihy a plakáty o nanebevzetí, ale při prohlížení obrazu poslední večeře zjistil, že Ježíš tam byl také a apoštolů tam tudíž bylo 13, nikoli 12 a tak přepočítal svůj výpočet a vyšlo mu datum 19. května, 3:15 ráno. Probudil tak svou rodinu a začal vykřikovat, že přepočítal svůj původně chybný výpočet a že na nanebevzetí má dojít přesně za 30 minut. Homer je prosil, aby s ním jeli na Stolovou horu, ale ti nesouhlasili, protože byly skoro 3 hodiny ráno a chtěli spát a tak se Homer na Stolovou horu vypravil sám. Nastal čas předpovídaného nanebevzetí, ale opět nic. Homer se naštval, ale záhy zjistil, že stoupá do nebe. Tam si vyžádal informace o tom, co se děje na Zemi a zjistil, že je tam úplná apokalypsa. Za chvíli se ale probudil a zjistil, že to byl jenom pouhý sen a k žádnému nanebevzetí nedošlo.

Díkybohu je den zkázy (v anglickém originále Thank God It's Doomsday) je 19. díl 16. řady (celkem 354.) amerického animovaného seriálu Simpsonovi. Ve Spojených státech měl premiéru dne 8. května 2005 a v Česku byl poprvé vysílán 4. listopadu 2007.

Le Jugement dernier (France) ou La fin du monde devrait être à sept heures (Québec) ("") est le de la saison 16 de la série télévisée d'animation "Les Simpson".


Historie.

Řád byl založen 16. září 2005. "Logohu" je v jazyce Motu výraz pro rajku, která je národním symbolem státu a je také vyobrazena na státním znaku Papuy Nové Guineje. Hlavnou řádu je britský panovník. Kancléřem řádu je předseda vlády Papuy Nové Guineje.

Pravidla udílení.

Řád Logohu ve třídě velkého společníka je udílen obyvatelům Papuy Nové Guineje i cizím státním příslušníkům za službu státu, osobní úspěchy a další zásluhy nejvyššího stupně, kterých vyznamenaný dosahoval po dobu minimálně 20 let. Vyznamenaní jsou oslovováni jako "Chief". Počet žijících členů řádu v této třídě je omezen na 50.  Řád Logohu ve třídě důstojníka je udílen za vynikající službu Papuy Nové Guineje či za službu místním samosprávám, kterou vyznamenaný poskytoval po dobu minimálně 10 let.  Řád Logohu ve třídě člena je udílen za pamětihodnou službu státu či místní komunitě, kterou oceněný poskytoval po dobu minimálně 7 let.

Třídy.

Řád je udílen ve čtyřech třídách. K řádu náleží také medaile.  Postavení v hierarchii vyznamenání Papuy Nové Guineje se v jednotlivých třídách liší. Třídě velkého společníka Řádu Logohu v hierarchii předchází Kříž za udatnost. Třídu velkého společníka v hierarchii následuje Řád hvězdy Melanésie ve třídě společníka. Následuje jej Řád Logohu ve třídě důstojníka, dále Řád Logohu ve třídě člena a nakonec Národní medaile Řádu Logohu, která je následována Křížem za lékařskou službu.

Insignie.

Řádový odznak má tvar osmicípé hvězdy. Uprostřed je kulatý medailon korunovaný korunou svatého Eduarda. V medailonu je na světle modře smaltovaném pozadí barevné vyobrazení rajky. Medailon je lemován černě smaltovaným kruhem se zlatým nápisem THE ORDER OF • LOGOHU.  Stuha řádu je červená se žlutým a černým pruhem podél obou okrajů. V případě třídy velkého společníka jsou v červené části stuhy bílé pěticípé hvězdy znázorňující souhvězdí Jižního kříže.

Řád Logohu (: Order of Logohu) je hlavní řád Papuy Nové Guineje. "Logohu" je slovo v jazyce Motu pro rajku, která je oficiálním národním symbolem Papuy Nové Guineje. Založen byl roku 2005 a udílen je za služby státu.

L'ordre de Logohu est le princial ordre de la Papouasie-Nouvelle-Guinée. « "Logohu" » est un mot en motu qui signifie « oiseau du paradis », l'emblème national officiel du pays depuis son indépendance. L'ordre comprend quatre grades : grand compagnon de l'ordre de Logohu, officier de Logohu, membre de Logohu et médaille nationale de Logohu.


Všeobecné volby ve Spojeném království 2005

Élections générales britanniques de 2005

Situace před volbami.

Mezi hlavní předvolební témata patřila evropská integrace, válka v Iráku či zdravotní a hospodářské reformy. Všechny tři hlavní strany (Konzervativní strana, Labouristická strana a Liberální demokraté) soupeří o poměrně úzký elektorát nerozhodnutých voličů, proto všechny nabízejí zdravotní a edukativní reformy, kontrolu imigrace a snížení kriminality. Strany se výrazně liší v pohledu na invazi do Iráku; konzervativci účast v Iráku v roce 2003 podporovali, nyní však obviňují lídra Labour Party Tonyho Blaira ze lhaní ohledně důvodů britské vojenské přítomnosti. Liberálové pod vedením Charlese Kennedyho jsou pro postupné stažení vojsk, případně pro jejich nahrazení armádami spřátelených muslimských zemí. V hlasování budou rozhodovat místní faktory (kandidát v konkrétním obvodě, důvěra v jednotlivé politky apod.).Nejvíce proevropští jsou liberální demokraté, kteří podporují i zavedení eura; již menší entuziasmus projevují labouristé. Konzervativci, které vede Michael Howard, se ale vyslovují proti evropské ústavě i proti euru; chtějí obnovit jednání o členství v EU, vadí jim např. sociální politika Bruselu. V ekonomické politice neplánuje žádná ze stran drastické změny, ve otázce zdravotnictví se vedou spory zejména ohledně role soukromého sektoru. Konzervativci též obviňují labouristickou vládu, že se jí vymkl kontrole imigrační systém a plánují proto přistěhovalectví omezit. Oproti tomu labouristé a liberálové navrhují zavedení bodového systému, který by umožňoval podpořit migranty s určitou pracovní kvalifikací.

Výsledky.

Volby znovu vyhráli labouristé s 356 mandáty, jejich většina se ale zmenšila o 57 poslanců. Konzervativci posílil o 32 křesel na 198 a liberální demokraté zde získali nejvíce mandátů v historii - 62. Do parlamentu se dostala ještě Skotská národní strana (6 poslanců), Demokratická unionistická strana (9 poslanců), Sinn Féin (5 poslanců), 4 další strany a jeden nezávislý. Celkově došlo k posílení opozice a oslabení vlády, která si ale udržela jasnou většinu; Tony Blair se tedy potřetí vypravil do úřadu britského premiéra.

Ve všeobecných volbách ve Spojeném království v roce 2005 se volilo 650 poslanců Dolní sněmovny parlamentu Spojeného království relativně většinovým volebním systémem. Volby se konaly 5. května 2005. Labouristé pod vedením premiéra Tonyho Blaira v nich obhajovali volební vítězství z let 2001 a 1997.

Des élections législatives ont lieu au Royaume-Uni le jeudi, afin de renouveler les membres de la Chambre des communes. Elles se tiennent dans les 646 circonscriptions du Royaume-Uni, sous le système du scrutin uninominal majoritaire à un tour ("first past the post"). Toutes les circonscriptions ont voté le 5 mai, sauf celle de South Staffordshire dont le scrutin s'est tenu le 23 juin en raison de la mort d'un des candidats. Le Parti travailliste, mené par Tony Blair, a remporté une troisième victoire consécutive, mais sa majorité s'est réduite, et il n'a gagné aucun nouveau siège.


Vazby u "o"-arynů.

"o"-Aryny, neboli 1,2-didehydroareny, mají, jako i ostatní cykloalkyny s menšími cykly, vysoké vnitřní napětí.  Toto napětí vede ke snížení překryvu p orbitalů a tedy k oslabení trojné vazby. Frekvence vibrací trojné vazby v benzynu odpovídá vlnočtu 1846 cm, což naznačuje, že je trojná vazba slabší než by byla za nepřítomnosti vnitřního napětí. "Ortho"-benzyn je ovšem spíše cyklickým alkynem než biradikálem, což vyplývá z velkého rozdílu energií mezi singletovým a tripletovým stavem a reaktivity odpovídající alkynu.  LUMO arynu má mnohem nižší energii než LUMO alkynu, u kterého není silné vnitřní napětí, díky čemuž lépe interaguje s HOMO nukleofilů. Benzyn je díky tomu elektrofilem a dobře reaguje s nukleofily. Podrobná analýza MO benzynu byla publikována v roce 1968.

Vznik "o"-arynů.

Vzhledem ke své vysoké reaktivitě musejí být aryny připravovány těsně před využitím. Je také třeba zabránit jeho dimerizaci.  Prvním známým způsobem přípravy byla dehydrohalogenace arylhalogenidů:  Tyto reakce probíhají při vysokých teplotách a za přítomnosti zásad. Ortho-disubstituované areny lze však použít i za mírnějších podmínek.  Další možností je dehalogenace 2-bromfluorbenzenu pomocí hořčíku. Kyselina anthranilová může být pomocí diazotace následované neutralizací přeměněna na 2-diazoniobenzen-1-karboxylát. Tato zwitteriontová látka je výbušná, ale přesto je vhodným prekurzorem benzynu.  Jako výchozí látky lze také použít trimethylsilylaryltrifláty. Odštěpení fluoridu z trifluormethylsulfonové akupiny vede k eliminaci triflátu a vzniku benzynu:  Pomocí hexadehydro Dielsovy–Alderovy reakce (cykloadiční reakce 1,3-diynu s alkynem) lze také získat benzyn.  "N"-aminací 1"H"-benzotriazolu kyselinou hydroxylamin-"O"-sulfonovou vzniká produkt, který lze octanem olovičitým oxidovat na benzyn s téměř 100% výtěžností.

Reakce "o"-arynů.

Aryny jsou značně reaktivní i při nízkých teplotách. Jejich reaktivitu lze rozdělit do tří hlavních skupin: nukleofilní adice, pericyklické reakce a vložení vazby.

Nukleofilní adice na aryny.

Za přítomnosti zásaditých nukleofilů se arylhalogenidy deprotonují v pozici alfa vzhledem k odcházející skupině, což vede k dehydrohalogenaci.Výsledky studií na základě výměny izotopů naznačují, že u arylfluoridů, a někdy i arylchloridů, probíhá eliminace ve dvou krocích, po deprotonaci dochází k odstranění nukleofilu; proces je tak podobný E1cb mechanismu u alifatických sloučenin. U bromarenů a jodarenů místo toho eliminace probíhá soustředěným synkoplanárním mechanismem. Vzniklý benzyn vytváří adiční produkty, často nukleofilní adicí a následnou protonací. Tvorba benzynového meziproduktu je nejpomalějším krokem reakce.  Pomocí „arynových párovacích reakcí“ se připravují bifenylové sloučeniny, používané při výrobě léčiv, v zemědělství a jako ligandy v řadě reakcí katalyzovaných kovy.  Sloučeniny arenů s kovy mohou reagovat s dalšími aryny, což vede k řetězcové polymerizaci. Při použití kyanidu měďného jako iniciátoru adice prvního arynu mohou vznikat polymery obsahující kolem 100 arenových jednotek.  Když jsou odcházející skupina a substituent vůči sobě v poloze "ortho" nebo "para", tak může vzniknout pouze jeden benzynový meziprodukt. Jsou-li v poloze "meta", pak se mohou vytvořit dva různé produkty (A a B). Jestliže je substituentem skupina odtahující elektrony, tak H je kyselejší než H, což vede ke vzniku regioizomeru B. V případě, kdy je substituentem skupina dodávající elektrony, naopak vzniká regioizomer A, který má v tomto případě kyselejší proton.  Možné regioizomery jsou dva: trojná vazba může být mezi druhým (C2) a třetím uhlíkem (C3) nebo mezi C3 a C4. Substituenty v poloze "ortho" vůči odcházející skupině vytvoří trojnou vazbu mezi C2 a C3, zatímco substituenty v poloze "para" vyztvoří produkt s trojnou vazbou mezi C3 a C4. Z "meta" substituentů mohou vzniknout oba regioizomery.  Jestliže se trojná vazba nachází mezi C2 a C3, tak substituenty odtahující elektrony, jako je trifluormethyl (CF), budou řídit nukleofilní adici tak, aby proběhla co nejblíže k substituentu. Naproti tomu substituenty dodávající elektrony, například methyl (CH), budou vyvolávat jen velmi nízkou selektivitu produktů. V případech, kdy je trojná vazba mezi C3 a C4, je vliv substituentu na regioselektivitu minimální a často tak vznikají směsi obou možných produktů.

Pericyklické reakce arynů.

U benzynů probíhá rychlá dimerizace za vzniku bifenylenů. V některých případech tato reakce probíhá obzvlášť rychle a s velmi vysokou výtěžností. Trimerizací se tvoří trifenyleny.  Benzyny mohou podstoupit [4+2] cyklizace. Pokud reakce probíhá za přítomnosti antracenu, je produktem tryptycen. Níže je znázorněn soustředěný mechanismus Dielsovy–Alderovy reakce benzynu s furanem. Jiné [4+2] cyklizační reakce arynů mohou probíhat postupným mechanismem.  Příkladem cyklizační reakce arynu může být příprava 1,2,3,4-tetrafenylnaftalenu. 1,2,4,5-Tetrabrombenzen může reagovat s "n"-butyllithiem za tvorby tetrahydroanthracenu.  [4+2] cykloadice arynů se často využívají při totálních syntézách přírodních látek. Hlavním omezením těchto postupů je nutnost použití dienů s menšími cykly, jako jsou furan a cyklopentadien. V roce 2009 byl takovýmto způsobem připraven herbindol A. 6,7-indolyn reaguje s cyklopentadienem za vzniku tetracyklického produktu.  Aryny také reagují s alkeny v [2+2] cykloadicích. Protože jsou benzyny elektrofily, tak jsou k takovým reakcím nejvhodnější alkeny se substituenty dodávajícími elektrony.  Vzhledem k tvorbě významných množství vedlejších produktů se arynové [2+2] cykloadice málokdy používají při přípravách přírodních látek, existují ovšem i takovéto případy. V roce 1982 byla popsána syntéza taxodionu s využitím [2+2] cykloadice arynu s acetalem ketenu.  Také je možné provést palladiem katalyzovanou [2+2+2] kocykloadici arynu a diynu při syntéze taiwaninu C.

Připojení vazby na molekuly arynů.

První případ reakce arynu vedoucí k připojení vazby sigma na molekulu byla příprava melleinu popsaná v roce 1973.

Další dehydrobenzeny.

Kromě 1,2-didehydrobenzenu (benzynu) existují také dva další izomery: 1,3-didehydrobenzen a 1,4-didehydrobenzen. Pomocí výpočetní chemie bylo zjištěno, že jejich energie jsou 444, 510 a 577 kJ/mol.  Byly zkoumány vzájemné přeměny 1,2-, 1,3- a 1,4-didehydrobenzenu. Přeměna 1,2-didehydrobenzenu na 1,3-didehydrobenzen by měla probíhat při pyrolýze (za teploty 900 °C) fenylovaných prekurzorů arynů. K přeměně jednoho arynu v jiný jsou potřeba velmi vysoké teploty.

1,4-didehydroareny.

Při pokusech o přípravu 1,4-didehydrobenzenu, prováděných při teplotách okolo 300 °C, docházelo k vytvoření rovnováhy [1,6-D2]-As [3,2-D2]-B, ovšem nikoliv s C a D. Přesun atomů deuteria na B a skutečnost, že nedošlo ke vzniku C nebo D, lze vysvětlit pouze přítomností cyklického a symetrického meziproduktu–1,4-didehydrobenzenu.  1,4-didehydrobenzen se může vyskytovat ve dvou stavech: singletovém a tripletovém, přičemž singletový má nižší energii. Tripletový stav má dvě neinteragující radikálová centra, a tak může odštěpovat vodíky stejně dobře jako fenylový radikál. Singletový stav je však stabilnější, při tvorbě přechodného stavu při odštěpení vodíku tak dochází k určité ztrátě energie, zde tak takováto reakce probíhá pomaleji.

Využití při syntéze přírodních látek.

Mnoho přírodních látek se připravuje s využitím arenových meziproduktů. Nukleofilní adice na aryny mají využití při úplných syntézách přírodních látek a jsou také jedněmi z nejstarších známých způsobu použití arynů. Příklady látek syntetizovaných přes arynové meziprodukty jsou kryptaustolin (1) a kryptowolin (2).  Při přípravě tetracyklického meroterpenoidu (+)-lifagalu také vzniká aryn. Součástí je cyklizace vytvářející aryn, čímž vzniká poslední cyklická jednotka molekuly.  Vícesložkovými reakcemi arenů lze účinně a rychle připravovat 1,2-disubsituované areny. Při syntézách přírodních látek se však využívají jen ojediněle. Při syntéze dehydroaltenuenu B se využívá čtyřsložková párovací reakce arynu.

Aryny, také nazývané benzyny, jsou reaktivní molekuly odvozené od molekul aromatických sloučenin odstraněním dvou substituentů. Nejčastěji se objevují "ortho"-aryny, mohou však také vznikat "meta"- a "para"aryny. Aryny patří mezi cykloalkyny.

Les arynes ou benzynes sont des intermédiaires réactionnels neutres qui dérivent d'un arène par abstraction de deux substituants, laissant deux orbitales avec deux électrons partagés entre eux. Comme les carbènes et les nitrènes, les arynes possèdent un état singulet et un état triplet. Les arynes les plus classiques sont ortho, mais les méta- et para-arynes existent aussi. Les ortho-arynes sont des exemples d'alcynes tendus et l'aryne lui-même est le 6-annulyne.


Životopis.

Lachlan McIntosh se narodil ve Skotsku poblíž města Badenoch v oblasti Skotské vysočiny. Jeho otec John Mòr McIntoshse se do Georgie přestěhoval v roce 1736 se skupinou 100 skotských osadníků; založili město New Inverness (později přejmenované na Darien) u ústí řeky Altamaha. John McIntosh vedl kolonisty, když káceli les aby na místě založili osadu. Život zde nebyl bezpečný, v roce 1737 byl jeho mladší bratr Lewis McIntosh zabit aligátorem při plavání v řece. Nová kolonie byla vysoce militarizovaná, sousedila Floridou, která v té době patřila Španělsku, i s pevnostním městem St. Augustine. Neustálé střety byly běžné. V jednom z těchto střetů v roce 1740 byl Lachlanův otec zajat Španěli a dva roky vězněn. Jeho zdraví se během zajetí zhoršilo a o několik let později zemřel. Po smrti otce byl McIntosh poslán do sirotčince, kde strávil dva roky. Poté odešel do pevnosti Fort Frederica a stal se kadetem. Jakobité ve Skotsku se opět pokusili o návrat Stuartovců na trůn. Lachlan a jeho bratr William plánovali cestu do Skotska. Měli v úmyslu připojit se k povstalcům, ale generál James Oglethorpe, který byl přítelem a rádcem mladého McIntoshe, oba přesvědčil, aby zůstali v Georgii.  V roce 1748 se McIntosh přestěhoval do Charlestonu v Jižní Karolíně, kde zastával pozici úředníka u Henryho Laurense, bohatého obchodníka a otrokáře. Laurens se stal jeho celoživotním přítelem a rádcem.  V roce 1756 se McIntosh oženil se Sarah Threadcraft. Brzy se s ní vrátil do Georgie. Získal území v deltě řeky Altamaha a otroky, kteří pracovali na jeho plantáži, kde pěstoval rýži.

Americká revoluce.

V roce 1770 se McIntosh stal lídrem v hnutí za nezávislost Georgie. V lednu 1775 pomáhal organizovat delegáty provinčního kongresu (Provincial Congress) v Darienu. Dne 7. ledna 1776 byl jmenován do funkce plukovníka georgijských milicí. Vedl 1. georgijský regiment, organizoval obranu města Savannah a pomohl odrazit britský útok v bitvě na řece Savannah (Battle of the Rice Boat). Byl povýšen do hodnosti brigádního generála kontinentální armády. Britové jej obvinili z obrany jižní Georgie před britským vpádem z Floridy, tehdy britským majetkem. Dne 22. října 1776 McIntosh nařídil svému bratru Vilémovi postavit pevnost na řece Satilla, aby chránil Georgii před napadením z Floridy. Pevnost byla první, která nesla jméno Fort McIntosh.

Souboj s Gwinnettem.

V letech 1776 až 1777 se McIntosh zapletl do hořkého politického sporu s Buttonem Gwinnettem, mluvčím Georgia Provisional Congress (prozatímního kongresu) v Georgii a radikálním whigovským vůdcem. Jejich osobní rivalita začala, když McIntosh vystřídal Gwinnetta jako velitele georgijského kontinentálního praporu na začátku roku 1776. Oba muži představovali protichůdné frakce v hluboce rozděleném hnutí Patriotů v Georgii. Gwinnett byl nucen ustoupit poté co bylo jeho velení zpochybněno opozičními silami uvnitř hnutí za nezávislost. Gwinnett, jehož velitelské ambice byly zmařeny, se stal delegátem kontinentálního kongresu a signatářem Deklarace nezávislosti Spojených států. Poté, co jeho spojenci získali kontrolu nad prozatímním kongresem, se Gwinnett vrátil do Georgie a uspěl ve volbě do funkce mluvčího kongresu. Krátce nato byl jmenován prezidentem a vrchním velitelem Committee of Safety (Výboru pro bezpečnost).  Tehdy Gwinnett začal dělat čistky ve vládě a armádě a zbavoval se svých politických soupeřů. Jedním z jeho prvních cílů byl George McIntosh, Lachlanův bratr, který se postavil proti Gwinnettově volbě. Gwinnett nechal George zatknout a obvinit ze zrady proti revoluci. Gwinnett navíc nařídil Lachlanu McIntoshovi vést vojenskou výpravu na Britskou Floridu. Tato operace byla špatně naplánována a výsledkem byla katastrofa; a Gwinnett a McIntosh se veřejně obviňovali z neúspěchu. Již tak napjatý vztah mezi dvěma muži vygradoval do skutečné nenávisti.  Dne 1. května 1777, Lachlan McIntosh, spolehlivý stoupenec guvernéra Johna Treutlena, oslovil Georgia assembly (valné shromáždění). Ve své řeči tvrdě odsoudil Gwinnetta, nazývaje jej „darebákem a lhářem“. Gwinnett McIntoshovi poslal písemnou výzvu, ve které požadoval buď omluvu nebo duel. McIntosh se odmítl omluvit a Gwinnett ho vyzval k souboji.  Dne 16. května, na poli vlastněném Jamesem Wrightem, pár kilometrů východně od Savannah, se Gwinnett a McIntosh utkali v souboji na pistole. Ve vzdálenosti 12 kroků se oba muži vyrovnali a vystřelili prakticky současně. Gwinnett byl střelen do stehna a McIntosh byl zasažen do nohy. McIntosh se ze svého zranění zotavil, ale Gwinnettova rána byla smrtelná a o tři dny později zemřel. Gwinnettovi spojenci obvinili McIntosha z vraždy, ale v následném soudním řízení byl zproštěn obvinění. George Washington, který se obával že Gwinnettovi přátelé by se mohli McIntoshovi mstít, mu nařídil, aby se 10. října ohlásil na velitelství kontinentální armády. Zimu 1777–1778 strávil s kontinentální armádou v údolí Valley Forge v Pensylvánii, kde velel několika plukům Severní Karolíny.

Vojenská služba na západní hranici a na jihu.

Dne 26. května 1778 převzal McIntosh velení Western Department of the Continental Army se sídlem ve Fort Pitt (dnešní Pittsburgh, Pensylvánie). Obnovil pořádek podél hranice a naplánoval útok na britskou pevnost Fort Detroit. Založil několik nových pevností včetně Fort Laurens, (pojmenovaných podle svého pro svého přítele a mentora Henryho Laurense. Laurens byl delegát druhého kontinentálního kongresu, vystřídal Johna Hancocka ve funkci prezidenta Kongresu. Když byl 15. listopadu 1777 do funkce schválen, byl signatářem Articles of Confederation a Fort McIntosh (poblíž dnešního Beaveru v Pensylvánii), aby se připravil na útok. Expedice proti Fort Detroit však nebyla úspěšná a jednotky byly nuceny se vrátit zpět dříve, než dorazily k pevnosti.  Ve funkci velitele Western Department of the Continental Army byl McIntosh 5. března 1779 nahrazen plukovníkem Danielem Brodheadem. Washington nařídil McIntoshovi, aby se vrátil na jih a připojil se ke generálovi Benjaminu Lincolnovi v Charlestonu v Jižní Karolíně. McIntosh pochodoval do Augusty v Georgii, kde velel georgijským jednotkám a pokračoval do Savannah, kde během obléhání Savannah velel 1. a 5. pluku Jižní Karolíny.  Po bitvě odešel do Charlestonu, kde bránil město před britskou armádou. Dne 12. května 1780 byl generál Lincoln nucen odevzdat město britskému generálovi Siru Henry Clintonovi (1730–1795). McIntosh byl zajat a zůstal v zajetí, dokud nebyl 9. února 1782 vyměněn za Charlese O'Haru. Válka skončila v roce 1783 Pařížským mírem, který uznal americkou nezávislost a předal východní a západní Floridu Španělsku.

Další léta.

McIntosh se vrátil na svou plantáž. Zjistil, že ji okupující Britové zničili. Pokusil se obnovit své majetkové a obchodní zájmy, ale zbytek života strávil v relativní chudobě. V roce 1784 byl zvolen do kontinentálního kongresu, ale nikdy se nezúčastnil. V roce 1785 byl jmenován komisařem pro záležitosti jihoamerických Indiánů. V roce 1787 byl požádán o pomoc při urovnání hraničního sporu mezi Georgií a Jižní Karolínou. V roce 1791 byl součástí delegace, která oficiálně přivítala prezidenta George Washingtona v Georgii..  McIntosh zemřel v Savannah v Georgii 20. února 1806. McIntosh je pohřben vedle svého synovce plukovníka Jamese S. McIntoshe (1784–1847) na hřbitově v Colonial Park v historické čtvrti Savannah. Jeho skvělí synovci brigádní generál James M. McIntosh a brigádní generál John Baillie McIntosh byli oba veliteli na opačných stranách americké občanské války, známé také jako válka Severu proti Jihu.

Lachlan McIntosh (17. března 1725, Raits, Skotsko – 2. února 1806, Savannah) byl americký politik a brigádní generál v americké revoluční válce. V roce 1777 zastřelil v souboji Buttona Gwinnetta.

Lachlan McIntosh, né le, mort le, était un militaire et leader politique américain de la Révolution américaine et des jeunes États-Unis. Il est également connu pour avoir tué Button Gwinnett, l'un des signataires de la Déclaration d'indépendance des États-Unis, lors d'un duel en 1777.


Dějiny.

Edikt vydaný franckým králem Itálie Lotharem I. (vládl 818–55) zmiňuje existenci vyšší školy v Pavii již v roce 825. Tato instituce se věnovala hlavně církevnímu a civilnímu právu a teologii a byla zřejmě hlavním vzdělávacím centrem severní Itálie.  V roce 1361 císař Karel IV. tuto instituci oficiálně uznal jako "studium generale" a udělil jí stejná privilegia, jaké měly univerzity v Paříži a Boloni. To zde umožnilo vyučovat kanonické a civilní právo, filozofii, medicínu a svobodná umění. Školu pak rozšířil a obnovil milánský vévoda Gian Galeazzo Visconti, který v roce 1389 získal od papeže Bonifáce IX. povolení učit i teologii. Ve středověku zde v oblasti práva, filozofie a literatury působili významní učitelé jako Baldo degli Ubaldi, Lorenzo Valla a Giasone del Maino.  Následkem italské války v letech 1521-6 byla univerzitu v roce 1524 zavřena. Po znovuotevření univerzity v 16. století zde působili vědci jako Andrea Alciato a Gerolamo Cardano. Během následující španělské nadvlády výzkumná a vzdělávací činnost univerzity stagnovala, ale stále zde pracovali prominentní učenci jako Gerolamo Saccheri.  Obnova univerzity bylo částečně následkem osvícenských iniciativ Marie Terezie a Josefa II. ve druhé polovině 18. století. Došlo k masivní obnově výukových programů a výzkumu a vznikly některé struktury, které si univerzita zachovala dodnes. Významní učitelé a vědci spojení s pavijskou univerzitou té doby byli například chemik Luigi Valentino Brugnatelli, fyzik Alessandro Volta, básník Ugo Foscolo, dramatik Vincenzo Monti, právník Gian Domenico Romagnosi, přírodovědec Lazzaro Spallanzani, matematik Lorenzo Mascheroni a anatom Antonio Scarpa.  Během 19. století a začátku 20. století v Pavii učili tři nobelisté - lékař Camillo Golgi, chemik Giulio Natta a fyzik Carlo Rubbia. Kromě zde učili významní matematici Eugenio Beltrami, Felice Casorati a Luigi Berzolari. V roce 1912 na univerzitě v Pavii Carlo Forlanini objevil první účinný lék na tuberkulózu - umělý pneumotorax. V 60. letech 20. století byla k fakultám přibyla Ekonomická a obchodní fakulta a Inženýrství.  Dalšími prominentní vědci univerzity v době od poloviny 20. století byli například Pasquale Del Giudice a Arrigo Solmi v oboru historie práva, Contardo Ferrini a Pietro Bonfante na římském právu, Luigi Cossa a Benvenuto Griziotti pro ekonomii, Giacinto Romano ve středověké a moderní historii a Plinio Fraccaro v dějinách starověku.

Univerzita v Pavii ("Università degli Studi di Pavia", UNIPV nebo "Università di Pavia"; latinsky "Alma Ticinensis Universitas") je univerzita se sídlem v Pavii v italské Lombardii. Doklady o zdejší škole jsou již z roku 1361, což z ní činí jednu z nejstarších univerzit světa. Až do konce 19. století byla jedinou univerzitou v okolí Milána a celé Lombardie.

L'université de Pavie (en italien, "Università degli studi di Pavia") est une université italienne, fondée en 1361, et située à Pavie, en Lombardie.


Děj.

Pár Tom and Mary vyhrávají v televizní soutěži cestu do South Parku, kde se právě koná 14. ročník dnů krávy, při kterém je ve zvyku, že se krávy vypustí z ohrady a lidé před nimi utíkají. Při této události je odhalen velký pomník krávy s hodinami. Nedaleko se ve městě koná také pouť, které se Kenny, Stan, Kyle a Eric účastní. Kyle chce na atrakci s hodem míčků vyhrát plyšové postavičky Terrance a Phillipa, ale Cartman společné peníze využije za jiné atrakce a na neúspěšné hody, takže kluci nemají dostatek peněz na dostatek pokusů hodu míčkem do dřevěné stěny s fotkou Jennifer Love Hewitt, jejíž děravá pusa je cíl. Aby kluci získali hodně peněz na hodně pokusů, zapíší Cartmana do soutěže jízdy na býkovi. Při tréninku se Eric zraní a začne si myslet, že je vietnamská prostitutka. Mezitím se vypuštěné krávy z ohrady schází k novému pomníku a pak ho přemístí z města do pole. Jimbo si všimne, že někdo dvacetimetrový pomník ukradl. Obviní turisty Toma a Mary a pošle je do vězení. Z kravského pomníku, který v celou hodinu bučí, se stává kult všech městkých krav. Když krávy obklíčí FBI a přinutí je nastoupit si do náklaďáku, krávy raději spáchají hromadnou sebevraždu skokem ze skály. Eric tou dobou vyhraje soutěž a kluci díky vyhraným penězům dostanou dostatek pokusů k tomu, aby získali plyšáky Terrence a Phillipa. Náhle zjistí, že toho plyšáci moc nevydrží a rozpadají se. Vznáší na karneval obvinění, že je to celé podfuk. Lidé s jejich názorem souhlasí a začnou se s organizátory prát. Barbrady nakonec pořadatele karnevalu zatkne, čímž si uvědomí, že zapomněli pustit nevinného Toma a Mary. Starostka se však rozhodne věc ututlat.

Kraví festival (v anglickém originále Cow Days) je třináctý díl druhé řady amerického komediálního animovaného televizního seriálu "Městečko South Park".

Les Journées vaches ("Cow Days" en version originale) est le treizième épisode de la deuxième saison de la série animée "South Park", ainsi que le de l'émission.


Kompozice.

Úvodní text a melodie písně vychází z textu „Ridi, Pagliaccio, sul tuo amore infranto!“ (Smějte se klauni tvé zlomené lásce!) z árie "Vesti la giubba" z opery Ruggera Leoncavalla "Pagliacci". Stejná melodie je také citována v soundtracku k filmu "A Night at the Opera", po kterém Queen pojmenovali své album z roku 1975.  „It's a Hard Live“ se melodií a hudební stylem velmi podobá písni „Play the Game“.

Videoklip.

Videoklip k písni byl vytvořen v „operním stylu“. Obsahoval neobvyklé prvky, jako například kytara s lebkami, která stála víc než 1 000 £.  Členové skupiny mají na videu divoké kostýmy, které byly ale velmi nepohodlné a „oči” na Mercuryho kostýmu byly ostatními zesměšňovány, že kvůli nim vypadal „jako obří kreveta”. Roger Taylor o videoklipu řekl, že to bylo „nejhloupější hudební video, jaké kdy bylo natočeno.“ Může zdůraznit, že video bylo ironické, protože zobrazovalo Mercuryho jako bohatého muže zpívajícího o tom, jak tvrdý je život a láska, a v tu chvíli měla Mercury v reálném životě velké bohatství, ale stále hledal lásku. Při natáčení dokumentu Queen: Days Of Our Lives v roce 2011 Taylor připustil, že obdivoval režiséra videoklipu Tima Popeho, jak mohl takto náročnou scénu vymyslet.  Ve videoklipu se jako host objevuje herečka Barbara Valentin.

Živá vystoupení.

Píseň byla součástí setlistu Queen pouze během The Works Tour v letech 1984 a 1985.  Dne 17. listopadu 2010 píseň hrál živě Tom Chaplin s Brianem Mayem a Rogerem Taylorem na Prince Trust Gala.

„It's a Hard Life“ je píseň britské rockové skupiny Queen. Napsal ji zpěvák Freddie Mercury. Píseň vyšla na albu "The Works" v roce 1984, a později také jako singl. Ten se následně umístil na 6. místě v UK Singles Chart a stal se třetím po sobě jdoucím singlem z tohoto alba, který se dostal do top 10. Rovněž dosáhl 2. pozice v Irsku a 20. místa v Nizozemsku. V roce 2014 se píseň umístila na 19. místě v anketě "The Nation's Favourite Queen Song" o nejoblíbenější píseň Queen mezi posluchači.

It's a Hard Life est une chanson du groupe de rock britannique Queen, sortie en single en 1984. Écrite par Freddie Mercury, elle est extraite de l'album "The Works" sorti la même année.


Typy kolonií.

V Britské říši patřila veškerá území králi a bylo jeho výsadou toto území rozdělovat. Proto bylo všechno koloniální území děleno královským výnosem na jeden ze čtyř typů: vlastnické (proprietární), královské, akciové nebo smluvní. Král Karel II. použil proprietární řešení, aby odměnil své spojence a aby se zbavil starostí o vzdálené území a mohl soustředit svou pozornost na samotnou Británii. Nabídl svým přátelům koloniální území královským výnosem, což usnadnilo soukromé investice a samosprávu kolonií. Tyto listiny učinily z majitele prakticky neomezeného vládce, který se zodpovídal pouze anglickému zákonu a králi. Karel II. dal území Nového Nizozemí svému mladšímu bratru vévodovi z Yorku, který jej přejmenoval na New York. Území, které dal Williamu Pennovi, bylo pojmenováno Pennsylvánie. V konečném důsledku se ukázalo, že negativa tohoto řešení převažují nad pozitivy. Angličtí panovníci se později snažili vrátit veškerou moc a autoritu do svých rukou a proprietární kolonie byly měněny na kolonie korunní, které byly řízeny úředníky jmenovanými králem.

Historický původ.

Ve středověku bylo v kontinentální Evropě obvyklé, že panovník udělil feudálním pánům hraniční území, na kterých měli tito šlechtici prakticky pravomoci vládce. Toto opatření mělo zabránit zahraniční invazi a hlavní jejich povinností byla ochrana hranic. Tato území nebo panství bývala nazývána palatináty. Tento typ uspořádání vznikl v normanských časech pro určitá anglická pohraniční hrabství (Lancashire a Durham) a přetrvával přinejmenším zčásti do roku 1830 a to z dobrých důvodů: odlehlost území, špatná komunikace, správa prováděná za obtížných okolností.  V rámci systému vlastnických kolonií dostávaly osoby buď významné či blízké panovníkovi Britské říše obchodní smlouvy za účelem založení kolonií. Majitelé takto získaných území si poté vybrali guvernéry a další úředníky. Tento systém byl použit k založení několika kolonií na ostrově Newfoundland. Vlastnické kolonie v Americe byly řízeny majitelem, který obdržel území na základě královské listiny. Tuto moc obvykle vykonával téměř jako nezávislý vládce. Provincie Maryland, Karolína a několik dalších kolonií v Americe byly původně založeny tímto vlastnickým systémem. Odlišovaly se od kolonií koruny tím, že se jednalo o komerční podniky založené pod autoritou koruny. Guvernéři, jako držitelé vlastnických práv, měli právní odpovědnost za kolonii, jakož i odpovědnost vůči akcionářům za zajištění bezpečnosti jejich investic. Vlastnický systém byl většinou neefektivní, protože vlastníky byli z velké části majitelé povětšinou nepřítomní v kolonii. Mnozí svou kolonii ani nikdy nenavštívili. Počátkem 18. století téměř všechny vlastnické kolonie buď odevzdaly své charty koruně a staly se královskými koloniemi, nebo jim panovník uložil jiná významná omezení.

Proprietární kolonie neboli vlastnická kolonie byl typ anglické koloniální správy uplatňovaný zejména v Severní Americe a Karibiku v 17. století.

Les Proprietary colonies étaient des concessions territoriales accordées par le roi à des "Lords" afin que ces derniers les mettent en valeur en favorisant leur peuplement et en y instaurant les lois et les coutumes d'Angleterre. Ce type de colonies fut privilégié lorsque les Anglais virent dans les colonies d'Amérique l'embryon d'un empire.


Historie.

Kořeny Zamrocku sahají až do padesátých let, mezi první průkopníky patří zpěváci z provincie Copperbelt jako Stephen Tsotsi Kasumali, William Mapulanga a John Lushi. Zamrock jako hudební hnutí vzešlo z zambijské nezávislosti na britském kolonialismu, která vedla k ekonomickému rozvoji země. Zambie profitovala převážně z měděných dolů. Období popularity Zamrocku v Zambii skončilo, když v 80. letech ceny mědi klesly a zemi postihla epidemie AIDS.  Poté, co země v roce 1964 získala nezávislost, tehdejší prezident Kenneth Kaunda prohlásil, že 95 % hudby hrané na rozhlasových stanicích musí být od zambijských umělců. Rychlá urbanizace hornických regionech přinesla řadu nových uměleckých stylů. Rostoucí bohatství v zemi a dozvuky britského vlivu s sebou přinesly nárůst zájmu o používání elektrické kytary. Hudebník Paul Ngozi z Ngozi Family byl jedním z prvních, kteří využili tradiční africký nástroj kalindula v zamrockovém kontextu.  Když v 80. letech klesla cena mědi a zambijské hospodářství se zhroutilo, ocitla se Zambie spolu se sousedními zeměmi v neklidném politickém klimatu. Když země nabídla pomoc uprchlíkům, došlo k několika sériím bombových útoků, směřovaných převážně na zambijské elektrárny. Kdysi prosperující města nyní postihovaly výpadky proudu, navíc vláda vyhlásila zákaz vycházení. Množství hudebníků bylo nyní nuceno opustit svou hudební kariéru, protože pro většinu obyvatel byly vstupenky na jejich koncerty příliš drahé. Do roku 2001 zemřeli všichni členové skupiny WITCH, kromě Emanuela „Jagari“ Chandy, na AIDS.  Oživení zájmu po celém světě v posledních letech, včetně reedic v Severní Americe a produkce dokumentu, umožnilo některým zamrockovým umělcům, včetně Jagariho, cestovat, vystupovat a nahrávat nový materiál.

Zamrock je hudební žánr, který vznikl v sedmdesátých letech v Zambii. Popisuje se jako kombinace tradiční africké hudby s psychedelickým rockem a funkem.

Le rock zambien, ou zamrock, désigne un style musical ayant pris naissance en Zambie dans les années 1970 comme une combinaison du rock psychédélique de Jimi Hendrix et du funk de James Brown.


Historie.

Již od časů starověké Číny pěstovali lidé po tisíce let různé odrůdy kaprovitých ryb, jako jsou Kapr obecný, Amur bílý, Amur černý, Tolstolobik bílý, Tolstolobec pestrý, Karas obecný či právě karas zlatý, jako chovné ryby. Některé z těchto běžně šedých nebo stříbrných druhů mají sklon tvořit červené, oranžové nebo žluté mutace. To bylo poprvé zaznamenáno za dynastie Ťin (265–420). V období říše Tchang (618–907) byli kapři s oblibou chováni v okrasných jezírkách a vodních zahradách. Přirozená genetická mutace vytvářela spíše zlaté (ve skutečnosti nažloutle oranžové) zbarvení než odstín do stříbra. Lidé tedy začali pěstovat zlatou odrůdu namísto stříbřité a chovali tyto ryby v jezírkách nebo jiných vodních plochách. Při zvláštních příležitostech, kdy byli očekáváni hosté, se ryby vystavovaly na odiv v mnohem menších nádobách.  Za dynastie Sung (960–1279) byl rezolutně zaveden výběrový domácí chov zlatých karasů. V roce 1162 nařídila císařovna Kuo (1126–1156) vybudovat jezírka ke shromažďování červených a zlatých odrůd. Do té doby měli lidé mimo císařskou rodinu zakázáno držet rybky zlaté (žluté) odrůdy, protože žlutá barva byla symbolem čínských císařů. To je pravděpodobně také důvod, proč jsou oranžové odrůdy zlatých karasů rozšířenější než žluté.  V období dynastie Ming (1368–1644) se začaly zlaté rybky chovat i v krytých prostorách, což umožňovalo výběr a pěstování mutací, které by ve venkovních nádržích nedokázaly přežít. První výskyt zlatých karasů s vějířovitou ocasní ploutví byl zaznamenán právě za dynastie Ming. V roce 1603 se zlaté rybky dostaly do Japonska a roku 1611 do Portugalska, odkud se rozšířily do dalších částí Evropy.  Ve 20. letech 16. století byly zlaté rybky pro své kovově lesklé šupiny vysoce ceněny v jižní Evropě a symbolizovaly štěstí a bohatství. Stalo se tradicí, že ženatí muži dávali svým manželkám při prvním výročí svatby zlatou rybku jako symbol nadcházejících úspěšných let. Tato tradice rychle zanikla, když se zlaté rybky staly dostupnější a ztratily svoje výjimečné postavení. Do Severní Ameriky byli karasi zlatí poprvé dovezeni kolem roku 1850 a rychle se stali populární ve Spojených státech.

Biologie.

Vzhled.

Karas zlatý má vysoké zploštělé tělo s tuhými šupinami, mírně vyklenutou hřbetní ploutví a nemá vousky kolem tlamy. Pohlavně dospělé samičky mají kulatější bříška, u samců lze v době tření pozorovat tzv. třecí vyrážku.

Velikost.

Podle britské BBC žil dubnu 2008 největší karas zlatý na světě v Nizozemsku a měřil 48 cm. V téže době byl údajně největší zlatou rybkou chovanou ve Velké Británii a druhou největší na světě zlatý karas jménem „Goldie“ z přímořského města Folkestone. Tuto 38 cm dlouhou a přes 0,91 kg vážící zlatou rybku chovala její majitelka jako domácího mazlíčka. Podle tajemníka Federace britských akvaristických společností (FBAS) existuje v Británii pravděpodobně v okrasných jezírkách několik větších zlatých ryb, jež lidé nepovažují za rekordmany. V červenci 2010 byla v jezeře v anglickém městě Poole v Dorsetu chycena zlatá rybka o rozměrech 104 cm a 2,3 kg. Šlo pravděpodobně vypuštěnou rybku, která přerostla své domácí akvárium.

Zrak.

Karas zlatý má jeden z nejlépe prostudovaných zrakový systémů u ryb. Má čtyři druhy čípků, jež jsou příslušně citlivé na čtyři různé barvy: červenou, zelenou, modrou a ultrafialovou. Schopnost rozlišovat mezi čtyřmi různými barvami viditelného spektra je řadí mezi tetrachromaty.

Sluch.

Také sluchorovnovážný orgán těchto ryb patří mezi nejlépe prostudované v rybí říši. Mají dva otolity, které společně s vláskovými buňkami umožňují zjišťování polohy těla, a Weberův aparát, jenž propojuje plynový měchýř s otolity, čímž usnadňuje detekci akustického tlaku.

Poznávací schopnosti.

Karas zlatý má dobře vyvinutou schopnost asociativního i sociálního učení. Díky svému ostrému zraku navíc dokáže rozlišovat mezi jednotlivými lidmi. Majitelé si mohou všimnout, že ryby na ně reagují příznivě (plavání k přednímu sklu akvária, rychlé plavání po jeho obvodu a vyplouvání na povrch, kde „žebrají“ o potravu), zatímco když se k němu přiblíží cizí lidé, schovávají se. Mají-li tyto rybky neustálý vizuální kontakt s lidmi, přestávají je považovat za hrozbu. Po několikatýdenním pobytu v nádrži bývá obvykle možné krmit zlatou rybku ručně, aniž se plaší.  Tyto ryby mají i velmi dobrou paměť, takže si pamatují nejméně po dobu tří měsíců. Dokážou také rozlišovat mezi různými tvary, barvami a zvuky. Při použití pozitivní motivace lze rybku naučit rozpoznávat světelné signály různých barev a reagovat na ně nebo provádět rozličné úkony. Ryby reagují na určité barvy nejzjevněji v souvislosti s potravou. Dostávají-li krmení denně ve stejný čas, naučí se ho v danou dobu očekávat.

Chování.

Karas zlatý je společenský živočich a vykazuje při svém chování takzvanou inteligenci hejna. Tyto ryby si jako skupina i jako jedinci počínají v souladu s přirozeným chováním kaprovitých ryb. Díky své přizpůsobivosti vykazují při krmení, rozmnožování a unikání před predátory různorodé chování, jež přispívá k jejich úspěšnému přežití. Jejich vzájemné chování lze označit jako „přátelské“. Jen velmi vzácně dochází k situaci, že jedna rybka poškodí druhou. Ani samci neubližují v době rozmnožování samicím. Jediná skutečná „hrozba“, kterou si mohou zlatí karasi navzájem představovat, je v rámci soutěžení o potravu. Při akvarijním chovu mohou hbitější variety, jako je kometa, během krmení snadno sníst veškerou potravu, než se k ní stačí dostat pomalejší jedinci. To může mít za následek hladovění dotčených rybek, případně zpomalení či zastavení jejich růstu, pokud jsou drženy v nádrži se svými hbitějšími příbuznými.

Potrava.

Karas zlatý je všežravec. Ve volné přírodě tvoří jeho stravu korýši, hmyz a různý rostlinný materiál. Jako většina ryb je to příležitostný jedlík. Má-li dost potravy, sám od sebe nepřestane tak snadno jíst. Nadměrné krmení může být pro tyto rybky škodlivé. Často při něm dochází k zablokování střev. To se nejčastěji stává u šlechtěných rybek, jež mají stočenou trávicí trubici. Je-li k dispozici přebytek potravy, produkují karasi větší množství odpadu a výkalů, částečně kvůli neúplnému trávení bílkovin. Překrmování může být někdy diagnostikováno pozorováním výkalů vlekoucích se od rybí kloaky. Krmivo určené specificky pro karasy zlaté má méně bílkovin a více sacharidů než běžné krmení pro ryby. Chovatelé mohou tuto stravu doplnit loupaným hráškem, blanšírovanou listovou zeleninou a pakomáry. Mladým rybkám prospívá přídavek žábronožek. Tak jako u všech živočichů jsou i chutě karasů zlatých různé.

Rozmnožování a vývoj.

Tyto rybky mohou dorůst až do pohlavní zralosti pouze za předpokladu, že mají dostatek vody a správnou výživu. Většina karasů zlatých se v zajetí běžně rozmnožuje, zejména v chovných jezírkách. K rozmnožování obvykle dochází po významné změně teploty, často na jaře. Samci pronásledují samice s jikrami a vrážením a rýpáním je vybízejí, aby uvolnily svá vajíčka.  Karasi zlatí jsou, stejně jako všechny kaprovité ryby, vejcorodí. Jejich vejce jsou lepkavá a přilnou k vodní vegetaci, obvykle k hustým rostlinám, jako jsou kabomby či vodní mor, v případě chovných nádrží též k takzvaným třecím střapcům či mopům. Plůdek se líhne během 48 až 72 hodin. Asi tak během týdne začnou karasí novorozenci nabývat rybí podobu, ale může uběhnout až rok, než se mladé rybky vybarví do správného odstínu. Do té doby jsou kovově hnědé jako jejich divocí předci. V prvních týdnech života potěr rychle roste – adaptace vyvolaná vysokým rizikem, že plůdek pozře některý dospělý zlatý karas, případně jiná ryba nebo hmyz vyskytující se v jeho okolí.  Některé vysoce prošlechtěné variety se již kvůli svému změněnému tvaru nedokážou přirozeně rozmnožovat. V takovém případě může pomoci jen takzvaný umělý výtěr. Musí však být proveden správně, aby nedošlo k poškození ryb.

Variety.

K varietám karase zlatého patří:

Trh.

Trh s živými zlatými rybami a jinými kapry, kteří se obvykle dováželi z Číny, činil v roce 2018 1,2 milionu dolarů. Některé vysoce kvalitní odrůdy stojí mezi 3100 až 7500 korun (125 až 300 USD).

Klasifikace.

Odrůdy Hlavní článek: Seznam odrůd zlaté rybky  Selektivní chov po staletí přinesl několik barevných variant, některé z nich byly daleko od „zlaté“ barvy původní ryby. Existují také různé tvary těla a konfigurace ploutví a očí. Některé extrémní verze zlaté rybky žijí pouze v akváriích - jsou mnohem méně odolnější než odrůdy blíže k „divokému“ originálu. Nicméně, některé variace jsou těžší, takový jako Shubunkin. V současné době je v Číně uznáno asi 300 plemen. Převážná většina plemen zlatých ryb dnes pochází z Číny.  Klasifikace čínských zlatých ryb Čínská tradice rozděluje zlaté rybky do čtyř hlavních typů. Tyto klasifikace se na Západě běžně nepoužívají.  Crucian (může být také nazýván „tráva“) - zlatá rybka bez fantastických anatomických rysů. Patří mezi ně běžná zlatá rybka, zlatá rybka kometa a Shubunkin.  Wen - zlatá rybka s ozdobným ocasem, např. Fantails a Veiltails („Wen“ je také název charakteristického headgrowthu na takových kmenech jako Oranda a Lionhead)  Dragon Eye - zlatá rybka s prodlouženýma očima, např. Black Moor, Bubble Eye a Telescope Eye  Vejce - zlatá rybka bez hřbetní ploutve, obvykle s tělem ve tvaru vajíčka, např. Lionhead (všimněte si, že do této skupiny patří Bubble Eye bez hřbetní ploutve)

Příbuzné druhy.

Tam, kde se věřilo, že Pruský kapr (Carassius gibelio) byl nejblíže divokým příbuzným zlaté rybky. Moderní genetické sekventování se ukázalo jinak. C. auratus se liší od ostatních druhů Carassius několika charakteristikami. C. auratus mají špičatější čenich, zatímco čenich C. carassius je dobře zaoblený. C. gibelio má často šedozelenou / nazelenalou barvu, zatímco kapr crucian je vždy zlatý bronz. Juvenilní kapřínský kapr má na základně ocasu černou skvrnu, která s věkem mizí. U C. auratus není toto ocasní místo nikdy přítomno. C. auratus má podél postranní linie méně než 31 šupin, zatímco kapr crucian má 33 nebo více šupin.  Stejně jako jejich divocí předci, obyčejná a kometní zlatá rybka, stejně jako Shubunkin, mohou přežít, a dokonce prospívat, v jakémkoli klimatu, které může podpořit rybník, zatímco ozdobná zlatá rybka v přírodě nepřežije, protože jejich světlé barvy a dlouhé ploutve z nich dělají snadnou kořist. Zlatá rybka může hybridizovat s některými dalšími druhy Carassius i jinými druhy kaprů. Během tří chovných generací se drtivá většina hybridních plodin vrací k barvě divokého typu. Koi a kapr obecný se mohou také křížit se zlatou rybkou, aby vytvořili sterilní hybridy.

Pěstování.

V akváriích.

Stejně jako většina druhů v kaprové rodině, zlatá rybka produkuje velké množství odpadu jak ve svých výkalech, tak prostřednictvím svých žaber a uvolňuje škodlivé chemikálie do vody. K hromadění tohoto odpadu na toxickou úroveň může dojít v relativně krátkém časovém období a může snadno způsobit smrt zlaté rybky. U běžných a kometových odrůd by každá zlatá rybka měla mít asi 20 litrů vody vody. Efektní zlatá rybka (která jsou menší) by měla mít asi 10 galonů na zlatou rybku. Povrchová plocha vody určuje, kolik kyslíku difunduje a rozpouští se do vody. Obecným pravidlem je 1 m2. Aktivní provzdušňování pomocí vodního čerpadla, filtru nebo fontány účinně zvětšuje povrchovou plochu.  Zlatá rybka může žít v nevyhřívaných akváriích při teplotě pohodlné pro člověka. Avšak rychlé změny teploty, je mohou zabít, zejména pokud je nádrž malá. Při přidávání vody je třeba dbát opatrnosti, protože nová voda může mít jinou teplotu. Teploty pod asi 10 ° C (50 ° F) jsou nebezpečné pro ozdobné odrůdy, ale obyčejné a komety mohou přežít o něco nižší teploty. Mimořádně vysoké teploty (nad 30 ° C) mohou také poškodit zlatou rybku. Vyšší teploty však mohou pomoci bojovat proti protozoálním napadení tím, že urychlují životní cyklus parazita - a tím je rychleji eliminují. Optimální teplota pro zlatou rybku je mezi 20 ° C (68 ° F) a 22 ° C (72 ° F).  Stejně jako všechny ryby, zlatá rybka nemá ráda hlazení. Dotknutí zlaté rybky může ve skutečnosti ohrozit její zdraví, protože může způsobit poškození nebo odstranění ochranného slizového kabátu a vystavit kůži ryb infekci bakteriemi nebo vodními parazity. Zlaté rybky však reagují na lidi povrchem v době krmení a mohou být vyškoleni nebo aklimatizováni na odebírání pelet nebo vloček z lidských prstů. Pověst rychlého umírání zlaté rybky je často způsobena špatnou péčí. Životnost zlaté rybky v zajetí může přesáhnout 10 let.  Pokud zůstane ve tmě po určitou dobu, zlatá rybka postupně mění barvu, dokud není téměř šedá. Zlatá rybka produkuje pigment v reakci na světlo, podobně jako se lidská kůže opálí na slunci. Ryby mají buňky zvané chromatofóry, které produkují pigmenty odrážející světlo a dávají rybám zbarvení. Barva zlaté rybky je určena tím, které pigmenty jsou v buňkách, kolik molekul pigmentu existuje a zda je pigment seskupen uvnitř buňky nebo je rozložen v cytoplazmě.  Protože zlaté rybky jedí živé rostliny, může být jejich přítomnost v osázeném akváriu problematická. Kolem zlatých ryb může přežít pouze několik druhů rostlin akvária (například Cryptocoryne a Anubias), ale vyžadují zvláštní pozornost, aby nebyly vykořeněny. Plastové rostliny jsou odolnější.

V rybnících.

Zlaté rybky jsou populární rybníkové ryby, protože jsou malé, levné, barevné a velmi vytrvalé. Ve venkovním jezírku nebo vodní zahradě mohou dokonce krátce přežít, pokud se na povrchu vytvoří led, pokud ve vodě zbývá dostatek kyslíku a rybník nezmrzne. Běžné, londýnské a Bristolské shubunkiny, jikiny, wakiny, komety a některé tvrdší fantastické zlaté rybky mohou být v rybníku po celý rok drženy v mírných a subtropických podnebích. Moor, závoj, oranda a lionhead lze bezpečně udržovat ve venkovních rybnících po celý rok pouze v tropičtějším podnebí a pouze v létě jinde.  Rybníky malé a velké jsou v teplejších oblastech v pořádku (třebaže je třeba poznamenat, že zlatá rybka se může v létě v tropických podnebích „přehřát“ v malých objemech vody). V mrazivých podnebích by hloubka měla být alespoň 80 centimetrů (31 in), aby se zabránilo zamrznutí. Během zimy se zlaté rybky stávají pomalými, přestávají jíst a často zůstávají na dně rybníka. To je normální; na jaře se znovu aktivují. Pokud není rybník dostatečně velký na to, aby si udržel svůj vlastní ekosystém bez zásahů lidí, je důležitý filtr, který vyčistí odpad a udržuje rybník čistý. Rostliny jsou nezbytné, protože fungují jako součást filtračního systému a také jako zdroj potravy pro ryby. Rostliny jsou dále výhodné, protože zvyšují hladinu kyslíku ve vodě.  Mezi kompatibilní ryby patří rudd, léň, orfe a koi, ale ty vyžadují zvláštní péči. Šneci Ramshorn jsou užiteční tím, že jí všechny řasy, které rostou v rybníku. Bez nějaké kontroly populace zvířat se rybníky mohou snadno přehánět. Ryby, jako je orfe, konzumují vejce zlaté rybky.

Pro ovládání komárů.

Jako některé jiné populární akvarijní ryby, jako jsou guppy, zlaté rybky a jiní kapři, se často přidávají do stojatých vodních ploch, aby se snížila populace komárů. Používají se k zabránění šíření Západonilské horečky, který se spoléhá na migraci komárů. Zavedení zlaté rybky však mělo často negativní dopad na místní ekosystémy.

Obavy z prospěchu.

Zlaté rybky držené v miskách nebo „mini-akváriích“ trpí smrtí, nemocemi a omračováním, především v důsledku nízkého obsahu kyslíku a velmi vysokých hladin amoniaku / dusitanu v takovém prostředí. Ve srovnání s jinými běžnými akvarijními rybami mají zlaté rybky vysokou potřebu kyslíku a produkují velké množství odpadu; proto potřebují k prosperitě značný objem dobře filtrované vody. Kromě toho mají všechny odrůdy zlaté rybky celkovou délku 12,7 cm (5 palců), přičemž některá plemena často přesahují 30,5 cm (například zlaté rybky obecné a komety).  V mnoha zemích karnevalové a veletržní operátoři obvykle rozdávají zlaté rybky v plastových sáčcích jako ceny. Na konci roku 2005 Řím zakázal používání zlatých ryb a jiných zvířat jako karnevalové ceny. Řím také v roce 2004 zakázal používání „zlatých rybích misek“ na základě krutosti zvířat a také v italské Monze. Ve Spojeném království vláda navrhla zakázat tuto praxi jako součást svého zákona o dobrých životních podmínkách zvířat, ačkoli to od té doby bylo změněno, aby se zabránilo tomu, aby se zlaté rybky dostávaly jako ceny nezletilým osobám bez doprovodu.  V Japonsku se během letních festivalů a náboženských svátků (ennichi) hraje tradiční hra zvaná zlatá rybka, ve které hráč nabírá zlatou rybku pánví. Někdy skákací koule nahrazují zlatou rybku.  V Íránu a mezi mezinárodními íránskými diasporami jsou zlaté rybky tradiční součástí Nourúzových oslav. Někteří obhájci zvířat požadovali bojkoty nákupů zlatých ryb.

Karas zlatý ("Carassius auratus"), lidově zlatá rybka, je sladkovodní ryba z čeledi kaprovitých, řádu máloostní. Je to jedna z nejčastěji chovaných akvarijních ryb. Poměrně malý člen rodiny kaprovitých (kam patří i a karas obecný a karas stříbřitý), je ryba původem z východní Asie. Poprvé byl chován ve starověké Číně před více než 1000 lety a od té doby bylo vyšlechtěno několik různých plemen. Různá plemena zlatých ryb se od sebe velmi liší velikostí, tvarem těla, konfigurací ploutví a zbarvením (jsou známy různé kombinace bílé, žluté, oranžové, červené, hnědé a černé).

Le carassin doré (Carassius auratus), dont la forme ornementale est familièrement appelée poisson rouge, est une espèce de poissons d'eau douce appartenant à la famille des cyprinidés. Sélectionné dans les élevages, on retrouve ce poisson d'eau froide dans les bassins du monde entier mais également dans les aquariums. Il est considéré de nos jours comme un animal domestique. Les formes ornementales telles que nous les connaissons au sont issues de la forme sauvage de l'espèce, un carassin de couleur gris doré, proche du carassin commun, vivant dans les eaux douces, calmes et tempérées d'Europe et de Chine. L'élevage sélectif pratiqué depuis les premières dynasties chinoises a permis d'obtenir des variétés dont la morphologie n'a plus beaucoup de points communs avec le carassin doré sauvage, variétés qui font l'objet de concours.


Tenisová kariéra.

V úvodním kole Cincinnati Open 1982 vyřadil šestého nasazeného krajana Matse Wilandera po třísetovém průběhu a následně podlehl Američanu Mattu Mitchellovi. Do semifinále postoupil na antukovém Swedish Open 1982 v Båstadu, v němž mu stopku vystavil krajan Henrik Sundström. Druhou semifinálovou účast zaznamenal na basilejském Davidoff Swiss Indoors 1982, kde zdolal ekvádorskou turnajovou trojku Andrése Gómeze, Fina Lea Palina a ve čtvrtfinále Inda Rameše Krišnana. Mezi poslední čtveřicí hráčů mu porážku z předchozí části sezóny oplatil Wilander.  Jedinou trofej na okruhu Grand Prix vybojoval na koberci halového Ferrara Open 1983 v italské Ferraře. Turnajem prošel bez ztráty setu, včetně čtvrtfinálové výhry nad druhým nasazeným Liborem Pimkem. Ve finále přehrál Američana Butche Waltse. Již v březnu vypadl ve čtvrtfinále Milan Indoor 1983 s Američanem Chipem Hooperem.  Další semifinále si zahrál na halovém Brussels Indoor 1984 a newyorském OTB Open v letech 1987 i 1988. V Bruselu jej zastavil John McEnroe. Na americké události nezvládl duely s Jimem Pughem a podruhé s Johanem Kriekem.  Debut v nejvyšší grandslamové kategorii zaznamenal v mužském singlu Australian Open 1981, kde na úvod travnatého turnaje porazil Američana Scotta McCaina. Jednalo se o jediný vyhraný zápas na australském majoru. Ve druhém kole jej zastavil pozdější jihoafrický šampion Johan Kriek. Ve Wimbledonu 1989 zdolal šestého nasazeného Švýcara Jakoba Hlaska. Jeho cestu pavoukem v následném klání ukončil Američan Paul Chamberlin ve třech setech. Na Grand Slamu nikdy nepřekročil druhé kolo. Všechny „turnaje velké čtyřky“ během jediné sezóny odehrál pouze v roce 1990.

Trenér.

V první fázi trenérské kariéry se jeho svěřenci stali němečtí hráči Nicolas Kiefer a Tommy Haas. V roce 2008 jej oslovila Číňanka Li Na, které během dvouleté spolupráce pomohl do první světové desítky a semifinále na Australian Open.  V prosinci 2010 se přidal k Michaelu Joycovi jako spolutrenér Marie Šarapovové. Od ledna 2011 se stal jejím hlavním koučem. Hráčka pod Högstedtovým vedením vyhrála French Open 2012 a získala sříbrnou olympijskou medaili v Londýně. Spolupráci ukončili po její porážce ve druhém kole Wimbledonu 2013 od Michelle Larcherové de Britové. Po dopingovém trestu Rusky se k ní v roce 2018 vrátil a vedl ji až do července 2019, kdy se jeho svěřenkyní stala Švédka Rebecca Petersonová.  Po ukončení prvního angažmá u Šarapovové krátce koučoval Rumunku Simonu Halepovou a Dánku Caroline Wozniackou. Od října 2015 do dubna 2016 trénoval Kanaďanku Eugenie Bouchardovou, k níž se vrátil mezi prosincem 2016 a zářím 2017. V mezidobí, mezi květnem a prosincem 2016, se podílel na přípravě Američanky Madison Keysové. Rovněž jako Číňanka Li prolomila americká hráčka, během sedmiměsíční spolupráce, poprvé brány elitní světové desítky.

Thomas Högstedt (* 21. září 1963 Mariestad) je bývalý švédský profesionální tenista, pohybující se na okruzích v letech 1981–1995. Ve své kariéře na okruhu Grand Prix a ATP Tour vyhrál jeden singlový turnaj, když si odvezl titul z halového Ferrara Open 1983.

Thomas Högstedt, né le à Mariestad, est un joueur de tennis suédois reconverti en entraîneur. Entraîneur d'Eugenie Bouchard depuis (qu'il a également coaché de fin 2015 à ), il a précédemment entraîné des joueurs et joueuses membres du top 10 tels que Madison Keys (de mai à ), Tommy Haas, Simona Halep, Li Na, Maria Sharapova (de fin 2010 à ), et Caroline Wozniacki.


Historie.

Fosilie tohoto ornitopodního dinosaura byly objeveny v sedimentech souvrství Lago Colhué Huapi a Los Alamitos. Typový druh "Secernosaurus koerneri" byl formálně popsán americkým paleontologem Michaelem Brett-Surmanem v roce 1979. V roce 1984 byl argentinským paleontologem Josém F. Bonapartem popsán domnělý nový druh hadrosaurida pod jménem "Kritosaurus australis". Tento taxon je však pravděpodobně synonymní s dříve popsaným druhem "S. koerneri".  "Secernosaurus" byl po dlouhou dobu jediným kachnozobým dinosaurem (hadrosauridem), známým z jižních kontinentů (pevnin Gondwany). Platilo to až do roku 2010, kdy byl opět z Argentiny formálně popsán druh "Willinakaqe salitralensis". V roce 2017 byl pak popsán další "jižní" hadrosaurid, druh "Bonapartesaurus rionegrensis".  Druh "W. salitralensis" však nemusí být vědecky validní (formálně platný). Tento taxon je známý podle několika kosterních exemplářů, mezi nimi i koster juvenilních (nedospělých) jedinců. Druh "W. salitralensis" byl formálně popsán v roce 2010 týmem argentinských paleontologů, a to na základě fosilií, objevených na lokalitě Salitral Moreno v sedimentech souvrství Allen. Může se však jednat o fosilie několika různých hadrosauridů. Jedná se o jednoho z mála dosud známých kachnozobých dinosaurů z jižní polokoule.  V roce 2018 byla publikována odborná studie o výzkumu neuroanatomie lebky a mozkovny secernosaura. Jedná se o první podobný výzkum, provedený u jihoamerického kachnozobého dinosaura.

Rozměry.

"Secernosaurus" patřil mezi poměrně velké kachnozobé dinosaury, v dospělosti dosahoval délky asi 8 metrů a hmotnosti nosorožce. Podle jiných odhadů byl poněkud menší, jeho přesné rozměry ale neznáme (objevené fosilie patří juvenilnímu a dosud nedorostlému jedinci). Pokud byl ale stejně velký jako příbuzný rod "Willinakaqe", pak při délce kolem 7 metrů dosahoval hmotnosti zhruba 2000 kilogramů.

Zařazení.

"Secernosaurus" byl pravděpodobně zástupcem podčeledi Saurolophinae a tribu Kritosaurini. Jeho nejbližším vývojovým příbuzným byl rod "Willinakaqe". Společně s rodem "Bonapartesaurus" představovali tito hadrosauridi pravděpodobně samostatnou vývojovou skupinu hadrosauridů z území Jižní Ameriky.  V roce 2019 byla publikována studie revidující fosilní materiál čínského taxonu ""Tanius laiyangensis"". Výsledkem bylo zjištění, že se jedná o vědecky neplatný druh neznámého hadrosaurida, který měl blízko k vývojovému kladu kritosaurinů a jeho sesterským taxonem byl právě argentinský "Secernosaurus".

Secernosaurus („odtržený ještěr“, protože byl v době objevu jediným hadrosauridem, známým z jižní polokoule) byl rod kachnozobého dinosaura, který žil zhruba před 85 až 66 miliony let (věk santon až maastricht, období pozdní křídy) na území dnešní Jižní Ameriky (Argentina, provincie Chubut a Río Negro).

Secernosaurus est un genre éteint de dinosaures ornithopodes de la famille des hadrosauridés et de la sous-famille des saurolophinés ayant vécu en Amérique du Sud au cours de la fin du Crétacé supérieur. Ses fossiles ont été découverts en Argentine, dans les provinces de Río Negro et de Chubut dans des sédiments datés du Campanien supérieur et Maastrichtien inférieur, soit il y a environ (millions d'années).


Životopis.

Nathaniel Gorham se narodil v Charlestownu v Bostonu v Massachusetts. Je synem kapitána Nathaniela Gorhama a jeho ženy Mary Soley. Jeho předkem byl John Howland (asi 1599–1673), který byl jedním z Otců poutníků (Pilgrim Fathers), kteří přicestovali z Anglie do Severní Ameriky na lodi Mayflower, podepsali Mayflower Compact a pomohli založit novou kolonii, budoucí Plymouth. Jeho sestra Elizabeth Gorham, se kterou se oženil John Leighton, byla předchůdkyní Edith Kermit Carow Roosevelt, druhou manželkou Theodora Roosevelta, tedy první dámou Spojených států, když byl její muž v letech 1901 až 1909 prezidentem USA.  Oženil se s Rebeccou Call, dcerou anglikánského vikáře v Dorchesteru v Massachusettses, Johna Mavericka a Mary Gye Maverick.

Politická kariéra.

Jeho kariéra začíná v 15 letech. Vyučil se u obchodníka v New London v Connecticutu. Poté si otevřel v roce 1759 obchodní dům v Charlestownu v Massachusettsu. Zúčastnil se veřejného života na začátku americké revoluce: byl členem Massachusetts General Court (legislaturní orgán) od roku 1771 do roku 1775, delegátem Provincial Congress od roku 1774 do roku 1775 a členem Board of War (válečná rada) od roku 1778 až do jejího zrušení v roce 1781. V roce 1779 pracoval v kontinentálním kongresu. Od roku 1782 do roku 1783 byl delegátem Konfederačního Kongresu a od roku 1785 do roku 1787 byl po dobu pěti měsíců od 6. června do 5. listopadu 1786 po rezignaci Johna Hancocka prezidentem tohoto orgánu. Gorham také pracoval jako soudce okresu Middlesex County.  V roce 1786 to byl pravděpodobně Gorham, kdo navrhl Alexandru Hamiltonovi, aby se princ Henry Pruský, bratr Viléma II. stal prezidentem nebo králem Spojených států. Nabídka však byla zrušena dříve, než princ mohl odpovědět.  Několik měsíců v roce 1787 pracoval Gorham jako jeden z delegátů za stát Massachusetts na zasedání United States Constitutional Convention. Gorham často zastával funkci předsedy výboru Konventu, což znamená, že on (spíše než skutečný předseda Konventu, George Washington) předsedal kongresovým zasedáním během prvních jednání delegátů o struktuře nové vlády na konci května a v červnu 1787. Poté tvrdě pracoval na tom, aby byla ústava schválena v jeho domovském státě, v Massachusettses. Společně s Oliverem Phelpsem vytvořil syndikát, který spekulativně nakupoval pozemky. V roce 1788 zakoupil od státu Massachusetts v roce 1788 předkupní práva na ohromnou plochu země v západním New Yorku, která kolem řeky Genesee, vše za částku 1 000 000 USD (asi 15,1 milionu USD dnes). Dotyčná země byla dříve postoupena státu Massachusetts od státu New York na základě Hartfordské smlouvy (Treaty of Hartford) z roku 1786. Předkupní právo jim zajistilo nárok získat tuto zemi od Indiánů. Práva Indiánů na tuto část země na východ od řeky Genesee a také na 185 000 akrů (750 km) na západ od Genesee, Mill Yard Tract zanikla. Syndikát rozprodal velké části území spekulantům a osadníkům. Jeho syn Nathaniel Gorham Jr. (zemřel 22. října 1836, Canandaigua, New York) byl průkopnickým osadníkem tohoto území, zastupoval zde zájmy svého otce.  V roce 1790 poté, co Gorham a Phelps zbankrotovali, byli nuceni prodat téměř všechna svá dosud neprodaná území na východ od řeky Genesee Robertu Morrisovi, který tyto země nakonec znovu prodal malé skupině britských investorů společnosti „The Pulteney Association“. Phelps a Gorham nebyli ani tak schopni dodržet plné výši smlouvu s Massachusetts, takže v roce 1790 se vzdali části zemí, které tak zůstalo Indiánům, konkrétně se jednalo o území západně od Genesee. Nakonec území získal opět Robert Morris, který většinu dále prodával společnosti Holland Land Company. Morris si ponechal 500 000 akrů (2 000 km) půdy, která se stala známou jako „The Morris Reserve“.

Odkaz a smrt.

Nathaniel Gorman zemřel v Charlestownu v Massachusetts v roce 1796. Je pohřben na Phipps Street Cemetery v Charlestownu.  K ucění jeho památky je pojmenována Gorham Street v Madisonu ve Wisconsinu a město Gorham v New Yorku.

Nathaniel Gorham (27. května 1738 Charlestown, Massachusetts – 11. června 1796 Charlestown, Massachusetts) byl politik a obchodník z Massachusetts. Byl delegátem za stát Massachusetts na Konfederačním kongresu a šest měsíců (od 6. června 1786 do 2. listopadu 1786) působil jako prezident tohoto orgánu. Zúčastnil se také zasedání na Constitution Convention a byl jeden z signatářů ústavy Spojených států, kterou podepsal 17. září 1787 ve Filadelfii v Pensylvánii.

Nathaniel Gorham, parfois orthographié Nathanial Gorham, né le à Charlestown et mort dans cette même ville le, est un homme politique américain.


Historie válečných psů.

Bojová plemena psů hrála svou roli ve válečných konfliktech po tisíciletí. Psi byli součástí vojsk při válečných taženích už ve starověku. Byli využívání především ke střežení vojenských ležení, pomáhali při lovu zvěře aby byla armáda lépe zásobena čerstvým mase, ale byli nasazování i přímo do bojů. Důležitou roli hrál i vzhled psa, který měl v nepříteli budit strach a hrůzu. V první světové válce mělo například Německo 30 000 válečných psů a Francie 20 000.

Výběr vhodných psů.

Pro službu u vojenských jednotek jsou vybírání psi velice přísně. Důležitý je především zdravotní stav, kdy je pes vyšetřen přes odběr krve až po rentgen kyčelních kloubů. Po důkladné zdravotní prohlídce následuje dvou až tříměsíční základní kurz. Psi jsou děleni na hlídkový obranný pes a pes specialista. Pes specialista je určen pro vyhledávání zbraní, výbušnin nebo drog.

Vhodná plemena.

Ne každé psí plemeno je ale vhodné pro náročný výcvik. Nejznámějšími plemeny vybíranými pro službu jsou německý ovčák, belgický ovčák, Rotvajler.

Výcvik psů.

Pro výcvik vojenských psů je důležitý předpoklad, že pes a jeho psovod tvoří tým. Denně se výcviku pes věnuje přibližně 6 hodin. Důležitou součástí výcviku je správná motivace psa, kterou je zpravidla odměna, hračka nebo lov. Chuť psa k lovu je důležitou součástí výcviku psa hlídkového - obranného. Po ukončení základního kurzu, pes získá náležité hodnocení a je přiřazen k vojenskému útvaru, kde jeho výcvik dále pokračuje. Pes je ale cvičen i mimo vojenský útvar nebo cvičiště, např. v metru, skladech, nádraží, na různých velkých i malých akcích, aby byl odolný vůči stresu z nového prostředí, hluku, pachům a pod.

Nasazení psů.

Vojenský pes slouží šest až devět let. Délka služby záleží na jeho zdravotním stavu, specializaci a místě nasazení. Své výborné schopnosti prokázali vojenští psi nasazení na zahraničních misích v Iráku, Kosovu a Afganistánu. Zde střídají po půl roce služby.

Psi ve válce mají dlouhou historii, která začíná ve starověku. Od tréninku v boji, po použití jako průzkumníci, hlídači či sledovatelé, bylo jejich využití rozmanité a i v moderním vojenském použití se psi k těmto účelům někdy využívají.

Les chiens de guerre sont les chiens utilisés dans un cadre militaire, quelle qu’en soit la nature. Les chiens ont une longue et ancienne utilisation dans l'histoire militaire, employés comme chien de combat, chien de garde, de courrier, chien de détection ou de pistage, voire chien antichar. Son usage a changé avec l'évolution des techniques de guerre et l'évolution du respect des animaux, mais le chien continue d'être utilisé de nos jours.