Kariéra.

Narodil se na rodovém sídle Althorp (Northamptonshire) jako mladší syn prvního ministra 3. hraběte ze Sunderlandu, po matce Anne Churchill (1682-1716) byl vnukem slavného vojevůdce vévody z Marlborough. Studoval v Etonu, v roce 1729 po starším bratru Robertovi zdědil titul hraběte ze Sunderlandu a vstoupil do Sněmovny lordů, zároveň převzal úřad lorda místodržitele v hrabství Oxford (1729-1758). Po tetě Henriettě Churchillové, provdané Godolphinové (1681-1733), zdědil v roce 1733 titul vévody z Marlborough. Od mládí zároveň sloužil v armádě a v roce 1738 dosáhl hodnosti plukovníka, poté byl komořím Jiřího II. (1738-1743) a lordem místodržitelem v hrabství Buckingham (1738-1758). V roce 1741 získal Podvazkový řád a poté se zúčastnil války o rakouské dědictví (brigádní generál 1741, generálmajor 1745), vynikl v bitvě u Dettingenu.  Po skončení války o rakouské dědictví se stal členem vlády ve dvorské funkci nejvyššího hofmistra (1749-1755), od roku 1749 byl zároveň členem Tajné rady. V letech 1750, 1752 a 1755 byl v době nepřítomnosti Jiřího II. členem místodržitelského sboru. Ve vládě vévody z Newcastle byl krátce lordem strážcem tajné pečeti (1755), v letech 1755-1758 pak zastával funkci generálního polního zbrojmistra. Za sedmileté války byl povýšen na generálporučíka (1758) a jako vrchní velitel britských vojsk v Evropě spolupracoval s pruským vrchním velitelem Ferdinandem Brunšvickým. Zemřel v Münsteru na následky zranění z bitvy. Proslul jako čestný a velkorysý aristokrat, neměl ale předpoklady k postům, které zastával. Zvláště za sedmileté války se projevila absence vojenských schopností v kontrastu s jeho pozicí vrchního velitele britských armád v západní Evropě.  Byl členem Královské společnosti (1743) a získal čestný doktorát v Oxfordu (1746).

Rodina.

V roce 1732 se oženil s Elizabeth Trevor (1714-1761), dcerou ministra války 2. barona Trevora. Z jejich manželství se narodilo šest dětí:

Charles Spencer, 3. vévoda z Marlborough ("Charles Spencer, 3rd Duke of Marlborough, 3rd Marquess of Blandford, 5th Earl of Sunderland, 3rd Earl of Marlborough, 7th Baron Spencer of Wormleighton, 3rd Baron Churchill of Sandridge") (22. listopadu 1706, Althorp, Anglie – 20. října 1758, Münster, Německo) byl britský vojevůdce, dvořan a státník z rodu Spencerů. Jako mladší syn prvního ministra 3. hraběte ze Sunderlandu patřil od dětství k aristokratické elitě Velké Británie, v roce 1733 po spřízněném rodu Churchillů zdědil titul "vévody z Marlborough". Dosáhl nejvyšších hodností v armádě, byl též členem vlády a za sedmileté války byl vrchním velitelem britských vojsk v západní Evropě. V následujících generacích užívali potomci jméno "Spencer-Churchill", k potomstvu vévodů z Marlborough patří Winston Churchill. Mladší bratr 3. vévody z Marlborough John Spencer (1708-1746) byl poslancem Dolní sněmovny a založil mladší hraběcí větev, k níž patřila princezna Diana. Hlavním sídlem rodu je zámek Blenheim Palace, který má statut památky UNESCO.

Charles Spencer ( – ), duc de Marlborough, aussi connu aussi sous le nom de comte de Sunderland entre 1729 et 1733, est un général et politicien britannique.


Název.

Název Vindolanda pravděpodobně vychází z místního pojmenování, které používali místní obyvatelé, a znamenal „světlé travnaté pláně“; toto místo totiž bylo kvůli stínu kopce Barcombe Hill ráno pokryté rosou déle než okolí.

Začátky.

Poprvé od doby římské psal o ruinách Vindolandy anglický historik William Camden ve své "Britannii" (1586). V průběhu příštích dvou staletí tam příležitostně někteří lidé přijeli a líčení, která zanechali, lokalitu popisují ve stavu, který předcházel jejímu velkému poškození tím, že byla připravena o značnou část zdiva. Když místo v roce 1702 navštívil Christopher Hunter, vojenské lázně ještě měly část střechy. Přibližně v roce 1715 v této lokalitě John Warburton objevil oltář, který odtamtud odvezl. V roce 1814 začal první skutečné archeologický výzkum kněz Anthony Hedley. Zemřel však v roce 1835, ještě dřív, než své objevy popsal. Dlouho se nedělo téměř nic, až v roce 1914 byl nalezen další oltář, který postavili jej civilní obyvatelé pevnosti.  Pro tuto lokalitu se ve starých textech používá několik jmen, včetně Chesters on Caudley, Little Chesters, The Bower a Chesterholm. Oltář nalezený v roce 1914 potvrdil, že Římané pro toto místo užívali název „Vindolanda“ (jeden dávný pramen totiž uváděl „Vindolana“.

Posádka.

Posádka sestávala z pěchoty nebo pomocné jízdy, tedy z auxiliárních jednotek, ne z legionářů, římských občanů. Od počátku třetího století dále se jednalo o IV. kohortu Gallorum equitata, známou také jako IV. kohorta Galů. Předpokládalo se, že šlo prostě jen o název a členy pomocných sborů nabírali na místě, ale nápis nalezený v nedávné době naznačuje, že v útvaru stále ještě byli Galové a že si dávali záležet, aby se odlišovali od britských vojáků. Nápis zní:  CIVES GALLI  DE GALLIAE  CONCORDES  QUE BRITANNI  Text lze přeložit takto: "Galské jednotky s plnou podporou vojáků narozených v Británii věnují tuto sochu bohyni Gallii".

Pevnost a vesnice.

Nejstarší dřevěné pevnosti.

Nejstarší římské pevnosti ve Vindolandě byly ze dřeva a drnů. Zbytky leží až 4 metry hluboko v půdě, která je anoxická (bez kyslíku) a prosáklá vodou. Stálo tam postupně pět dřevěných pevností, které vždy postavili a před novou výstavbou srovnali se zemí.  První, malou pevnost, pravděpodobně postavila I. kohorta z Tungrianů přibližně v roce 85. Přibližně před rokem 95 ji nahradila větší dřevěná pevnost, kterou vybudovala IX. kohorta Batavů, což byla smíšená jednotka pěchoty i jezdectva o síle zhruba 1000 mužů. Tuto tvrz opravili kolem roku 100, když tam velel římský prefekt Flavius Cerialis. Při odchodu IX. kohorty Batavorum (Batavů) v roce 105 byla pevnost zbořena.  Potom se do Vindolandy vrátila I. kohorta Tungrorum, kteří postavili větší dřevěnou pevnost a zůstali zde, dokud nebyl kolem roku 122 o necelé dva kilometry severněji vybudován Hadriánův val; tehdy se přestěhovali s největší pravděpodobností do pevnosti Vercovicium (Housesteads).

Kamenné pevnosti, kamenné domy.

Brzy po vybudování Hadriánova valu se většina římských vojáků přesunula na sever k Antoninovu valu. Ve Vindolandě byla postavena kamenná pevnost, možná pro II. kohortu Nervorum. Od roku 208 do roku 211 probíhalo v Británii velké povstání proti Římu a sám císař Septimius Severus přitáhl s vojskem do Británie, aby zakročil. Stará kamenná pevnost byla zbourána a na jejím místě vznikla nekonvenční skupina vojenských budov na západě a neobvyklé množství kruhových kamenných chýší. Některé pozůstatky těchto chýší jsou vidět u severních hradeb a jihozápadní hradby poslední kamenné pevnosti. Římská armáda je možná postavila pro rodiny britských farmářů, aby v nich přebývaly v tomto neklidném období.  Septimius Severus zemřel v Yorku v roce 211; jeho synové rebely vyplatili a vrátili se do Říma. Kamenné budovy byly zbořeny a na místě chýší byla postavena velká kamenná pevnost pro IV. kohortu Gallorum.  Vindolanda byla v průběhu věků postavena a zbořena nejméně devětkrát. Je zvlášť cenná, protože stavby nebyly rozebrány a jejich materiál nebyl použit znovu při stavbě domů nebo silnic.

Vicus.

V západní části pevnosti se vyvinul "vicus" neboli samosprávná vesnice. Skládala se z několika řad budov, z nichž v každé jsou jednotlivé místnosti pro bydlení. Většina z nich nemá připojení na stávající kanalizační systém. Ta místnost, která napojena je, sloužila pravděpodobně jako jatka, kde bylo důležité ze zdravotních důvodů mít dobrý odtok.  Kamenný oltář nalezený v roce 1914 (vystavený v muzeu), je důkazem, že osada měla oficiálně postavení samosprávné osady ("vicus)" a jmenovala se Vindolanda. Na jih od pevnosti se nacházejí lázně, velký lázeňský komplex, který byl často mnoha lidmi využíván. Později postavená kamenná pevnost a sousední vesnice zůstaly v provozu až do roku 285, kdy je z neznámých důvodů značná část obyvatel opustila.

Pevnosti ve 4. století.

Okolo roku 300 byla pevnost opět přestavěna, ale "vicus" nebyl znovu osídlen, protože žít mimo ochranné zdi pevnosti bylo v této oblasti pravděpodobně příliš nebezpečné. V roce 370 byla pevnost zhruba opravena, snad vojáky nepravidelných jednotek. Neexistuje žádný důkaz pro tradiční názor, že v roce 410 římská okupace náhle skončila; odchod Římanů mohl proběhnout i postupně.

Archeologický výzkum.

Ve třicátých letech 20. století koupil dům v Chesterholmu, kde se nyní nachází muzeum, archeolog Eric Birley, který se zajímal o vykopávky v této lokalitě. V nich potom pokračovali jeho synové, Robin a Anthony, a jeho vnuk Andrew Birley. Práce tam probíhají každé léto a některé z archeologických ložisek dosahují hloubky šesti metrů.  V těchto hloubkách není kyslík, který bakterie rozkládající organické látky potřebují;proto se zachovaly tisíce artefaktů, jako jsou dřevěné psací tabulky a více než 160 hřebenů ze zimostrázu, které se za normálních okolností v zemi rozpadnou.  Nalezené věci byly ve velmi dobrém stavu, včetně mnoha tisíců kovových předmětů a mincí, věcí z kůže (zejména různých druhů obuvi), že dřeva a útržků textilií.  Zachovaly se pozůstatky lázní z doby před vládou císaře Hadriana a dalších lázní ze 3. století; dále několik domů, kde bydleli velitelé i prostí vojáci a kde měli velitelství. Po vesnici ze 3. s 4. století zůstaly stopy po domech a dílnách či latrínách; také římsko-keltský chrám věnovaný neznámému římsko-keltskému bohu. Je zde jediný chrám, který lze vidět uvnitř pomocné pevnosti kdekoli v Římské říši (Jupiter Dolichenus).  Na místě lze kromě probíhajících vykopávek (je-li sezona) a vykopaných pozůstatků vidět kopii (v původní velikosti) úseku Hadrianova valu, a to jak toho, který byl postaven z kamene, tak i turfu. Rekonstrukce příkopu zvaného "Vallum" dosud neexistuje.  Díky bohatým nálezům je možné lépe pochopit, jak se Římanům, vojákům i civilnímu obyvatelstvu žilo na severní hranici říše.

Vindolanda v médiích.

Deník "The Guardian".

Kromě starších počátečních nálezů inkoustových tabulek, obuvi a hřebenů psala média i o dalších artefaktech a objevech. V roce 2017 se britský deník "The Guardian" zaměřil na objev kasáren pro jezdectvo, které byly při vykopávkách odhaleny. Obsahovaly velké množství artefaktů včetně mečů, inkoustových tabulek, textilií, hrotů šípů a dalších vojenských předmětů. Porovnáním s jinými nálezy se zjistilo, že kasárny byly postaveny kolem roku 105.  "The Guardian" také psal o objevu skrýše s 25 tabulkami, které byly nalezeny v roce 2017. Tabulky byly objeveny v jedné z nejstarších vrstev pevnosti z 1. století. Tento objev byl považován za druhý největší objev inkoustových tabulek na světě, přičemž první takový poklad byl objeven také ve Vindolandě, ale v roce 1992.

BBC.

Během sezony vykopávek v roce 2014 zveřejnilo BBC příběh o objevu jednoho z mála zachovalých příkladů dřevěného sedátka na toaletě; těch se v Římské říši našlo jen velmi málo. Ve stejném roce informovali veřejnost o objevu jediné (velmi staré a velmi opotřebované) zlaté mince, která byla kdy nalezena v této lokalitě; ražena byla roku 64 nebo 65 našeho letopočtu. Ležela ve vrstvě ze 4. století.  V roce 2010 BBC oznámila objev pozůstatků dítěte ve věku 8 až 10 let, které byly nalezeny v mělké jámě v kasárnách. Pozice těla naznačovala, že mohlo mít svázané ruce. Další archeologická analýza ukázala, že pravděpodobně šlo o dívku, která zemřela asi před 1800 lety.  Dalším objevem zveřejněným na internetových stránkách BBC v roce 2006 byla bronzová a stříbrná fibula, na níž je zobrazen bůh Mars, a spona nese nápis Quintus Sollonius.

Místní muzeum.

Místní muzeum v pevnosti Vindolanda, známé také jako Muzeum Chesterholm, uchovává a vystavuje nálezy z této lokality. Muzeum je v zahradách, v nichž se nachází rekonstrukce budov v původní velikosti: římský chrám, římský obchod, římský dům a další věci, vše s audiovýkladem. Mezi exponáty jsou římské vysoké boty, zbroj, šperky a mince, infračervené fotografie psacích tabulek a od roku 2011 malý soubor samotných tabulek, které zapůjčilo Britské muzeum. V roce 2011 bylo muzeum ve Vindolandě znovu otevřeno, stejně jako Roman Army Museum (muzeum římské armády) v Magnae Carvetiorum (Carvoran).

Trust Vindolanda.

V roce 1970 byl založen Trust Vindolanda, charitativní organizace, která spravuje tuto lokalitu i tamější muzeum. V roce 1997 převzal tento trust i Římské armádní muzeum v Carvoranu, v další pevnosti Hadriánova valu.

Pevnost se nacházela v blízkosti moderní vesnice Bardon Mill v hrabství Northumberland. Střežila Stanegate, strategicky důležitou římskou silnici. Pevnost proslavily zejména vindolandské tabulky, přibližně dva tisíce tenkých dřevěných tabulek popsaných inkoustem, které byly v době svého objevu nejstaršími zachovanými rukou psanými dokumenty v Británii.

, aussi appelé le fort romain de Chesterholm, est un camp construit dans la province romaine de Britannia, situé au Royaume-Uni, dans le nord de l’Angleterre, à proximité du mur d’Hadrien et sur le tracé de la "". De nombreuses tablettes de bois, écrites par des soldats romains en garnison au y ont été retrouvées.


Narození.

Narodila se jako prostřední ze sedmi dětí. Tři dny po jejím narození navštívil ji i matku Byron. Ten napsal později své přítelkyni, lady Melbournovéː "Oh, ale stojí za to! Nedokážu říct proč. A není "Opice", a pokud ano, tak to musí být moje chyba". Lidé byli přesvědčeni, že děti narozené z incestu mohou být opice. Prostřední jméno dítě dostalo po hrdince z Byronovy básně "The Corsair". Rodina jí říkala Elizabeth nebo "Libby", ale později používala také jméno Medora. Kvůli skandálu nad jeho odchodem od manželky Annabelly, zvěsti o jeho vztahu s Augustou a rostoucí dluhy donutily Byrona v roce 1816 opustit Anglii. Nikdy se už nevrátil.

Dětství.

Augustin manžel George nikdy nezodpověděl otázku Medořina otcovství a tak vyrůstala spolu se svými bratry a sestrami, nevědoma si toho, že může být první z Byronových tří dcer. Jako dospívající dívka byla svedena svým švagrem, Henrym Trevanionem, nešťastně ženatým s její starší sestrou Georgianou. Doprovázela pár, když se ubytovával v Canterbury v domě jejich tety, lady Byronové. Když sousedé ohlásili dívčino zjevné těhotenství lady Byronové, zajistila, aby trojice odcestovala do Francie, kde se dítě narodilo a bylo dáno k adopci. Medora se vrátila domů, ale vztah s nevyhnutelnými důsledky pokračoval. Všichni tři odcestovali do Bath k Henryho příbuzným, aby se pokusili skrýt Medořino druhé těhotenství před Medořiným otcem, plukovníkem Leighem. Plukovník byl nakonec informován a po cestě do Bath s právníkem odvezl Medoru od Trevanionových do zařízení v Londýně, aby mohla v tajnosti dítě porodit. Poté, co potratila, Henry zajistil její útěk a pár prchl v roce 1831 do Francie.

Manželství a Francie.

Henry Trevanion a Medora se pod jménem Aubin usadili ve starobylém zámku v blízkosti Morlaix ve Francii. V roce 1833 žili v Bretani na Breton Carhaix.  Medora se stala katoličkou a rozhodla se vstoupit do kláštera. Otěhotněla však znovu. Abatyše našla Medoře ubytování mimo klášter, kde 19. května 1834 porodila dceru, která byla 21. května 1834 pokřtěna Marie Violette Trevanion.  Kvůli chudobě a nemoci musel pár nakonec prosit rodinu o peníze. Henryho otec, major John Bettesworth-Trevanion, poslal jednoho z Henryho strýců do Bretaně, aby Henryho přesvědčil k návratu do Anglie. Henry odmítal odejít. Augusta Leighová pečovala o tři děti své dcery Georgiany a Henryho, ale poslala Medoře peníze. Augusta však nakonec ztratila styk s Medorou, která po řadě potratů onemocněla.  V roce 1838 se Henry Trevanion a Medora Leighová natrvalo rozešli.  Leighová a její dcera byly řadu let finančně i emocionálně podporovány Byronovou bývalou manželkou Annabellou Milbankovou a Byronovou jedinou manželskou dcerou Adou Lovelace. Annabella řekla Adě, že Medora je její nevlastní sestra, že jejím otcem je Byron.  Medora měla poměr s francouzským důstojníkem, který ji opustil. Nakonec skončila s jeho sluhou, bývalým seržantem Jean-Louisem Tailleferem, s nímž žila na jihu Aveyronu ve Versols et Lapeyre. Měla s ním syna Elieho (1846–1900), který se stal katolickým knězem v Aveyronu. Pár se 23. srpna 1848 vzal.  Medora zemřela 28. srpna 1849 ve Versols-et-Lapeyre na neštovice. Henry zemřel v roce 1855 v Bretani a jejich dcera vstoupila v roce 1856 do kláštera pod jménem "sestra St. Hilaire".

Elizabeth Medora Leighová (15. dubna 1814 – 28. srpna 1849) byla třetí dcerou Augusty Leighové. Široce se spekuluje o tom, zda nebyl jejím otcem matčin nevlastní bratr George Gordon Byron, přestože jejím otcem byl oficiálně matčin manžel George Leigh.

Elisabeth Médora Leigh-Byron (Six Mile Bottom, - Versols-et-Lapeyre, ), est la fille du poète britannique Lord Byron et de sa demi-sœur Augusta Leigh.


Vývoj.

V polovině 60. let 20. století v SSSR vznikla poptávka po velitelských stanovištích umístěných na palubách letadel, či vrtulníků, neboť stávající pozemní velitelství byla zranitelná útokem jadernými zbraněmi zaváděnými do výzbroje NATO. Kvůli urychlení vývoje bylo rozhodnotu využít již vyráběné letouny a vrtulníky. Požadován byl typ s velkou vytrvalostí a doletem, vysokou spolehlivostí, prostorným trupem a nízkými provozními náklady.  Za základ konstrukce byl zvolen osvědčený a spolehlivý dopravní letoun Iljušin Il-18D (zvažovány byly též letouny An-10 a An-12). Zadání na vývoj Il-22 obdržela OKB Iljušin v roce 1965, byla však příliš vytížena jinými projekty. Práce na vývoji létajícího velitelského stanoviště Il-22 proto byly zahájeny roku 1968 v experimentálním závodě EMZ V. M. Mjasiščeva. Roku 1971 byly dva Il-18D vojenského letectva přestavěny na prototypy velitelského letounu označené Il-18D-36.  V letech 1972-1974 letoun úspěšně absolvoval státní zkoušky, takže mohla začít sériová výroba základního modelu Il-22 Bizon (Izdělije 36). Probíhala v závodě Znamja Truda (závod č. 30) v Luchovicích u Moskvy, specializované vybavení instaloval závod EMZ Mjasiščeva. Nejprvé bylo vyrobeno 10 sériových Il-22 (jiný pramen uvádí 9). Do výzbroje byl letoun zaveden roku 1977. Následně výroba přešla na zdokonalenu variantu Il-22M Zebra (Izdělije 40), zavedenou roku 1981. Vzniklo asi 35 kusů této verze, zčásti přestavbou jiných letounů Il-22 a Il-18D. Vyroben byl také jeden kus Il-22M-15 Zebra (Izdělije 41).  V 80. letech 20. století probíhal vývoj nového velitelského letounu Iljušin Il-80 na bázi proudového dopravního letounu Iljušin Il-86. Zůstal však nedokončen. Il-22 proto zůstávají ve službě a jsou průběžně modernizovány (počítače, elektronika, navigační systémy GLONASS/GPS). V letech 2011—2014 byly tři Il-22 přestavěny na letouny pro vedení elektronického boje a průzkumu Il-22PP. Do služby vstoupily v říjnu 2016.

Konstrukce.

Letouny Il-22 dostaly zcela nový komfortní interiér, rozdělený na sekce pro velitele, jeho štáb a operátory systémů. Na palubu bylo instalováno množství nové elektroniky – spojovací aparatury, systémy družicového spojení, šifrování, nebo systémy elektronického boje. Instalován byl silnější pomocný zdroj energie TA-6, což zlepšilo provozuschopnost letounu na nevybavených letištích a vytápět/klimatizovat kabinu při vypnutých motorech. Zvenku je typ rozeznatelný podle instalace množství nových antén na horní a spodní část trupu. Další rozměrné antény se nacházejí pod rozměrným krytem pod trupem a na vrcholu svislé ocasní plochy. Letoun pohánějí čtyři turbovrtulové motory Ivčenko Al-20M, každý o výkonu 3127 kW.

Služba.

Letouny Il-22 byly využívány nejvyšším velením sovětských a později ruských ozrojených sil (velitelé okruhů a druhů vojsk), přičemž často sloužily i pro přepravu VIP. Hlavní základnou je Čkalovkaja u Moskvy. Létaly ve zbarvení Aeroflotu a s civilní registrací. Veřejnosti byly poprvé představeny roku 1994 na dni otevřených dveří na letišti Kubinka. Po rozpadu SSSR zůstalo několik letounů na území nástupnických států Bělorusku, Kazachstánu, Lotyšsku (YL-LAO), Moldávii (ER-75929) a Ukrajině, kde byly upraveny na dopravní. Il-22PP byly nasazeny v Sýrii. Jejich přítomnost byla několikrát zaznamenána na syrské letecké základně Chmejmim.

Iljušin Il-22 Bizon (v kódu NATO: Coot B) je sovětské vzdušné komunikační a velitelské stanoviště vyvinuté na přelomu 60.–70. let 20. století konstrukční kanceláří OKB Iljušin. Jde o vojenskou specializovanou verzi dopravního letounu Iljušin Il-18D (v kódu NATO: Coot).

L'Iliouchine Il-22 est un avion soviétique destiné à servir de poste de commandement aéroporté. Il est directement dérivé de l'avion de ligne Il-18. Il est connu sous le code OTAN de "Coot-B".


Rozšíření.

Druh s původním areálem ve Spojených státech amerických na Velkých planinách a po východním okraji Skalnatých hor se druhotně rozšířil na severovýchodní pobřeží Spojených států i na jihovýchod Kanady. Je považován za samovolně se šířící až invazní druh. Preferuje otevřené, písčité pláně a mimo ně se vyskytuje také v hornatých prériích, na vrcholech kopců, skalnatých výbězích, pastvinách, opuštěných polích, v lesních lemech i podél železničních tratí.

Ekologie.

Růži arkansaské nejlépe vyhovují místa s plným osluněním, spokojí se však i s polostínem, kde ale bude méně kvést. Nejlépe roste na propustné půdě průběžně vlhké a zásobené živinami, běžně však v přírodě žije v půdě suché, neúrodné, hlinité, písčité či kamenité, slabě kyselé až zásadité. Vzrostlí jedinci dobře odolávají suchu, jejich větve ale málokdy vytrvávají déle než několik let, obvykle brzy usychají a jsou nahrazovány novými výhonky rašícími z kořenů. Dřevina kvete koncem jara a počátkem léta po dobu asi třech týdnů, jednotlivé květy obvykle jen dva až tři dny. Plody dozrávají v pozdním létě nebo počátkem podzimu. Na mírné spasení domácími nebo volně žijícími býložravci reaguje svým rozrůstáním. Často se kříží s okolo rostoucími druhy. Ploidie růže arkansaské je 2n = 28.

Popis.

Jedná se o nízký, opadavý, hustě ostnitý keř vysoký 50 až 100 cm s větvemi přímými, klenutými nebo poléhavými. V mládí mají kůru matně červenou až purpurovou, jsou ostnité nebo řidčeji štětinaté a střídavě porostlé lichozpeřenými, 5 až 10 cm velkými listy s řapíky. Listy mívají devět až jedenáct kýlnatých, eliptických až obvejčitých lístků, které bývají dlouhé od 2 do 4 cm a široké 1 až 2 cm, u báze jsou klínovité a na konci tupé až zaoblené, po obvodu ostře pilovité, na svrchní straně tmavě zelené, lesklé a na spodní světle zelené, lehce pýřité. Palisty velké 10 až 25 mm jsou zubaté a někdy žláznatě brvité.  Světle červené květy mají v průměru 4 až 5 cm, vyrůstají na koncích větví samostatně nebo ve svazečcích až po šesti. Jsou voňavé, oboupohlavné, pětičetné, mají krátké vzpřímené stopky s jedním či dvěma široce kopinatými listeny. Květy mají kulovitou, lysou, nežláznatou češuli. Kališní lístky jsou zelené, 13 mm dlouhé, kopinaté, žláznaté, nazpět zahnuté a vytrvalé. Korunní lístky jsou jednoduché, růžové a vzácně i bílé, 20 až 25 mm dlouhé, obsrdčité. Žlutých tyčinek je v květu asi 120, žluté čnělky s bliznami jsou kratší a nevystupují z květu, pestíků je mnoho, lysý semeník je spodní. Květy nemají nektar a nabízejí svým opylovačům, čmelákům, včelám a různým broukům pouze pyl.  Plod vzniklý z opyleného květu je červený, lysý, kulovitý až hruškovitý šípek asi 10 až 15 mm dlouhý se vztyčenými kališními lístky. V čase zralosti je uvnitř téměř suchý a obsahuje několik oválných, světle hnědých 4 mm velkých semen.

Rozmnožování.

Růže arkansaská se rozmnožuje ze semen, která nejčastěji rozšiřují ptáci konzumující výživné plody. Semena špatně klíčí, mnohdy až po několika letech uložení v půdě, tuto dobu může zkrátit skarifikace semen. Růži lze také úspěšně rozmnožovat řízky z polovyzrálého dřeva s patkou starého. Po zakořenění vytvářejí rostliny hluboký dřevnatý kořen, pokud nenarazí na kameny, může sahat až tři metry hluboko, včetně rozrůstajících se podzemních oddenků, z kterých raší nové rostliny a tak vznikají celé kolonie.

Využití.

Šípek obsahuje vitamíny A, C, E, rozličné flavonoidy, stejně jako esenciální mastné kyseliny. Pro svůj malý obsah dužiny je spíše vhodný k sušení než k výrobě džemů a marmelád. Semena po rozdrcení jsou vhodným zdrojem vitamínu E. Suchý drcený kořen má schopnost zastavovat kapilární krvácení, odvar z něho léčí krvácející rány a svalové křeče.

Růže arkansaská ("Rosa arkansana") je opadavá, nenáročná, nízká, původem severoamerická keřovitá dřevina. Roste v suchých prériích a počátkem léta hojně kvete 5 cm velkými růžovými květy a na podzim z nich tvoří červené šípky.

Le rosier de l'Arkansas ("Rosa arkansana"), appelé en Amérique du Nord « rosier de la prairie ("Prairie rose"), est une espèce de rosier classée dans la section des "Cinnamomeae", originaire d'une vaste région du centre de l'Amérique du Nord, s'étendant entre les Appalaches et les Montagnes Rocheuses, depuis l'Alberta, le Manitoba et la Saskatchewan au nord jusqu'au Nouveau-Mexique, au Texas et à l'Indiana vers le sud.


Příznaky a symptomy.

Bolest je vnímána jako tupá, bodavá bolest v postiženém svalu, často v kombinaci se ztuhlostí. Bolest se obvykle projevuje pouze tehdy, když je sval natažený, stahovaný nebo pod tlakem, ne když je v klidu. Tato citlivost, charakteristický příznak DOMS, je také označována jako „svalová mechanická hyperalgézie“.  I když se mezi cviky a jedinci vyskytují rozdíly, bolestivost se obvykle zvyšuje v prvních 24 hodinách po cvičení. To vrcholí od 24 k 72 hodinám, pak ustupuje a mizí až sedm dnů po cvičení.

Příčiny.

Svalová bolest je způsobena excentrickým cvičením, tj. cvičením sestávajícím z excentrických (prodlužujících) stahů svalu. Izometrické (statické) cvičení způsobuje mnohem menší bolestivost a soustředné (zkrácení) cvičení nezpůsobuje žádné.

Mechanismus.

Mechanismus opožděného nástupu svalové bolestivosti není zcela vysvětlen, ale má se za to, že bolest je výsledkem mikrotraumatu.  DOMS byl poprvé popsán v roce 1902 Theodoreem Houghem, který dospěl k závěru, že tento druh bolestivosti je "v zásadě výsledkem ruptur ve svalech". Podle této teorie "svalového poškození" jsou tyto ruptury mikroskopickými lézemi na Z linii svalového sarkomu.Bolest byla přičítána zvýšené síle napětí a prodloužení svalstva z excentrického cvičení. To může způsobit uvolnění aktinů a myosinových můstků před relaxací, což nakonec způsobí větší napětí na zbývajících aktivních motorických jednotkách. To zvyšuje riziko rozšíření, rozmazání a poškození sarkomu. Když se mikrotrauma vyskytne u těchto struktur, jsou stimulovány nociceptory (receptory bolesti) uvnitř svalových vazivových tkání a způsobují pocit bolesti.  Další vysvětlení je teorie "enzymového vtoku". Po mikrotraumatu se vápník, který je normálně uložen v sarkoplazmatickém retikulu, hromadí v poškozených svalech. Buněčné dýchání je inhibováno a ATP potřebný pro aktivní transport vápníku zpět do sarkoplazmatického retikula je také zpomalen. Tato akumulace vápníku může aktivovat proteázy a fosfolipázy, které zase rozkládají a degenerují svalový protein. To způsobuje zánět a zase bolest způsobenou hromaděním histaminů, prostaglandinů a draslíku.  Dřívější teorie předpokládala, že DOMS je spojen s tvorbou kyseliny mléčné v krvi, o které se předpokládalo, že bude dále produkována po cvičení. Toto nahromadění kyseliny mléčné bylo považováno za toxický metabolický odpad, který způsobil vnímání bolesti v opožděném stadiu. Tato teorie byla později vyvrácena. Kromě toho je známo z několika studií, že kyselina mléčná je schopná vrátit se k normálním hladinám během jedné hodiny po cvičení, a proto nemůže způsobit bolest, ke které dochází mnohem později.

Vztah k ostatním účinkům.

Ačkoli opožděný nástup svalové bolesti je příznakem spojeným s poškozením svalů, jeho velikost nemusí nutně odrážet velikost jejich poškození.  Bolest je jednou z dočasných změn způsobených ve svalech nezvyklým excentrickým cvičením. Další takové změny zahrnují sníženou svalovou sílu, snížený rozsah pohybu a svalový otok. Ukázalo se však, že tyto změny se vyvíjejí nezávisle na čase a že bolest není příčinou snížení svalové funkce.

Varovný signál.

Bolest může sloužit jako varování ke snížení svalové činnosti, aby se zabránilo zranění nebo dalšímu zranění. Lehké soustředné cvičení (zkrácení svalů) během DOMS může způsobit zpočátku větší bolest, ale následuje dočasné zmírnění bolesti – bez nežádoucích účinků na svalová funkce nebo zotavení. Excentrické cvičení během DOMS nezvyšuje poškození svalů, ani nemá nepříznivý vliv na zotavení – vzhledem k tomu, bolestivost není nutně varovným signálem ke snížení používání postiženého svalu. Bylo ale pozorováno, že druhý záchvat excentrického cvičení během jednoho týdne od počátečního cvičení vedl k poklesu svalové funkce ihned poté.

Účinek dalšího kola.

Po nezvyklém excentrickém cvičení a projevu silné bolesti se sval rychle přizpůsobí, aby snížil další poškození ze stejného cvičení. To se nazývá "účinek dalšího kola".  V důsledku tohoto efektu je nejen snížena bolestivost, ale také rychleji se hojí další indikátory poškození svalů, např. tok, snížená síla a snížený rozsah pohybu. Účinek je většinou, ale ne zcela, specifický pro vykonaný sval: experimenty ukázaly, že některé z ochranných účinků jsou také přeneseny na jiné svaly.  Velikost účinku je závislá na mnoha variantách, například v závislosti na čase mezi záchvaty, počtem a délkou excentrických kontrakcí a cvičebním režimu. To se také liší mezi lidmi a mezi ukazateli poškození svalů. Obecně však ochranný účinek trvá nejméně několik týdnů. Zdá se, že se postupně snižuje, jak čas mezi záchvaty vzrůstá, a po asi jednom roce je nezjistitelný.  První záchvat nemusí být tak intenzivní jako následné záchvaty, aby se zajistila alespoň určitá ochrana před bolestí. Ukázalo se například, že excentrické cvičení prováděné při 40 % maximální síly poskytuje ochranu 20-60% poškození svalů, ke kterému dochází při cvičení s maximem prováděným o dva až tři týdny později. Také účinek opakovaného záchvatu se objevuje i po relativně malém počtu kontrakcí, možná až dvou. V jedné studii první záchvat 10, 20 nebo 50 kontrakcí poskytl stejnou ochranu pro druhý záchvat 50 kontrakcí o tři týdny později.  Důvod ochranného účinku ještě není pochopen. Bylo navrženo několik možných mechanismů, které se mohou vzájemně doplňovat. Patří mezi ně nervové adaptace (lepší využití a kontrola svalové hmoty nervovým systémem), mechanické adaptace (zvýšená ztuhlost svalů nebo svalová podpůrná tkáň) a buněčné adaptace (mimo jiné adaptace na zánětlivou odpověď a zvýšená syntéza proteinů).

Prevence.

Bolest svalu může být snížena nebo je jí zabráněno postupně se zvyšující intenzitou nového programu, čímž využívají efekt dalšího kola. Bolest může být teoreticky vyloučena omezením cvičení na soustředné a izometrické kontrakce. Ale excentrické kontrakce v některých svalech jsou obvykle nevyhnutelné během cvičení, zvláště když svaly jsou unavené. Omezení délky excentrických svalových prodloužení během cvičení může poskytnout určitou ochranu proti bolestivosti, ale to také nemusí být praktické v závislosti na způsobu cvičení. Statické protahování nebo zahřívání svalů před nebo po cvičení nezabrání bolestivosti.

Léčba.

Bolest obvykle zmizí během asi 72 hodin po objevení. Pokud je léčba žádoucí, jakákoliv opatření, která zvyšují průtok krve do svalu, jako je aktivita s nízkou intenzitou, masáže, mobilizace nervů, horké koupele nebo návštěva sauny, mohou trochu pomoci.  Ponoření do chladné nebo ledové vody, příležitostně doporučeného léku, bylo zjištěno, že je neúčinné při zmírňování DOMS v jedné studii z roku 2011 ale účinné v jiném. Existují také nedostatečné důkazy o tom, zda celotělová kryoterapie - ve srovnání s pasivním odpočinkem nebo bez celotělové kryoterapie - po cvičení snižuje DOMS nebo zlepšuje subjektivní zotavení.  Kontraintuitivně další cvičení může dočasně potlačit bolest. Cvičení zvyšuje prahy bolesti a tolerance bolesti. Je známo, že tento účinek, zvaný cvičením vyvolaná analgezie, se vyskytuje při vytrvalostním tréninku (běh, jízda na kole, plavání), ale málo je známo o tom, zda k němu dochází také při odporovém tréninku odpor. V literatuře jsou tvrzení, že cvičení bolavých svalů se jeví jako nejlepší způsob, jak zmírnit nebo odstranit bolestivost, ale to ještě nebylo systematicky zkoumáno.

Opožděná bolest svalů nebo pozátěžová bolest svalů je taková bolest a ztuhlost, která se ve svalech projevuje několik hodin až dní po nezvyklém nebo namáhavém cvičení.

La courbature ou douleur musculaire d'apparition retardée est une douleur musculaire bénigne, consécutive à un exercice physique intensif ou inhabituel. Cette douleur est la plus intense entre 24 et 72 heures suivant l'exercice, puis elle disparait graduellement après quelques jours au maximum une semaine après l'effort fait.


Historie.

Klášterní kostel je zasvěcen svátku Zvěstování. Klášter založil Đorđe Branković se svou matkou Angelinou, s pomocí valašského vévody Jovana Njagoja, mezi lety 1509 a 1516. Někteří badatelé považují místo výstavby za bývalé rituální místo starých slovanských božstev. Nedaleko od kláštera dala matka Angelina vystavět kostel a ženský klášter, ve kterém sama žila. Kostel se později stal hlavním kostelem vesnice Krušedol, ale z bývalého kláštera zbyly v 19. století už jen pozůstatky, ve kterých žila krušedolská rodina Ćelijašević.  V klášteře se konaly dva srbské církevně.národní sněmy, roku 1706 a 1708. S odchodem Turků ze Sremu roku 1716 byl klášter poškozen a kostel spálen. Obnovení začalo roku 1721 a dokončeno bylo v 60. letech 18. století. Metropolita Vićentije Popoviće nechal obnovit kuchyni, jídelnu a sklep.  Největší zásluhy měl Nikanor Melentijević, episkop (biskup) Pécský. V Krušedolu byl přítomen od začátku svého mnišského života, prošel si zde všemi stupni školy, od diakona (jáhna) po kněze. Patriarcha Arsenije ho povýšil na archimandritu krušedolského a sofronijský metropolita na episkopa Pécského. Když ale zjistil, že klášter v Krušedolu shořel, opustil svou stolici v Pécsi a vrátil se na Frušku goru, aby započal rekonstrukci. Dal vystavět dlouhou východní část kláštera s kaplí, ze které udělal svůj pokoj, nazvaný "Vladikina soba". Dále nechal vybudovat hostinec a sklady na potraviny, které byly získávány z desátků. Nikanor zemřel v klášteře roku 1739, na náhrobku bylo napsáno: "Bist velikij ktitor" (Veliký zakladatel).  Na západním křídle byla roku 1726 postavena vysoká barokní zvonice, měřila 16 hvatů (96 stop), kterou financovali novosadští Bogdanovići. Roku 1750 byl obnoven kostel. Výstavba zdí po všech čtyřech stranách kláštera byla dokončena roku 1753. Během let 1855 a 1856 proběhla rekonstrukce kláštera, zejména obnova střech. Michal Obrenović roku 1856 věnoval 2000 franků na opravu.  Georgij episkop Temešvárský dal roku 1751 vytvořit oltář. Jovan episkop Karansebešský roku 1756 dal vymalovat střední kostel a chór. V kostele jsou zastoupeny dva umělecké slohy. Starší sloh je zastoupen freskami, vytvořenými mezi lety 1543 a 1546, a mladší sloh reprezentují nástěnné malby z let 1750–1756. Na západní zdi kostela se nachází freska s výjevem Posledního soudu z konce 17. století. Ikonostas se skládá z ikon ze čtyř různých období. Nejstarší jsou ikony představující apoštola s Kristem, Bohorodičkou a sv. Janem Křtitelem z poloviny 16. století.  Roku 1724 bylo v klášteře přítomno celkem 26 mnichů, mezi kterými byli i Nikanor Melentjević episkop Krušedolský, Atanasios archimandrita Krušedolský, proigumeni Avakum a Georgije, 9 jeromonachů, 6 diakonů a 4 prostí monachové.  Za druhé světové války nebyl klášter sice zničen, ale byl vyrabován. Po válce bylo vše obnoveno.  V kostele před ikonostasem se nachází kivoty, ve kterých jsou uchovávány ostatky svatých Brankovićů, tedy Đorđe Brankoviće (monach Maxim) a jeho rodičů Angeliny a slepého Stefana Brankoviće. Dále jsou v klášteře pochováni Arsenije III. Crnojević, Isaja Đaković a Milan a Ljubica Obrenović.  Z hlediska kulturně-historického a z hlediska vzácných uchovávaných artefaktů je Krušedolský klášter jedním z nejvýznamnějších na Fruške gore. 13. srpna 2009 Srbská pravoslavná církev, klášter Krušedol a Eparchie sremská oslavily jubileum, 500 let existence této srbské svatyně.

Klášter Krušedol patří do sremské eparchie Srbské pravoslavné církve a představuje kulturní dědictví zvláštního významu. Nachází se na jižní straně Fruške gore v autonomní oblasti Vojvodina.

Le monastère de Krušedol (en serbe cyrillique : ; en serbe latin ) est un monastère orthodoxe serbe situé en Serbie dans la province autonome de Voïvodine, près du village de Krušedol Selo. Il est un des 16 monastères de la Fruška gora, dans la région de Syrmie. Il dépend de l'éparchie de Syrmie et figure sur la liste des monuments culturels d'importance exceptionnelle de la République de Serbie (identifiant SK 1040).


Kariéra.

Pocházel z významné skotské rodiny, byl synem 1. hraběte z Lauderdale, předsedy skotského parlamentu. Na počátku občanské války vedl politická jednání ve prospěch Karla I., později jeho syna Karla II. V roce 1644 byl jmenován členem anglické a skotské Tajné rady, krátce byl poslancem skotského parlamentu, v roce 1645 po otci zdědil titul hraběte se skotským peerstvím. Jako přední stoupenec skotských royalistů byl v letech 1651–1660 vězněn, po propuštění odjel do Nizozemí, kde se připojil k exilovému dvoru Karla II. Po obnovení monarchie se stal královským komořím (1660), v letech 1660-1681 byl státním sekretářem pro Skotsko. V letech 1669, 1670 a 1672 byl královským komisařem u skotského parlamentu, zastával také funkce ve správě obchodu, kolonií a námořnictva (člen státní rady pro obchod 1668–1672, člen státní rady pro kolonie 1671–1672, člen státní rady pro obchod a kolonie 1672–1674, lord admirality 1673–1679). Mezitím se ve Skotsku stal prezidentem Tajné rady (1672–1681).  V letech 1670–1674 patřil k ministerstvu známému pod názvem "cabal", v roce 1672 získal skotský titul "vévody z Lauderdale", v roce 1674 obdržel titul hraběte z Guildfordu s členstvím v anglické Sněmovně lordů, v roce 1672 byl navíc jmenován rytířem Podvazkového řádu. Po pádu mocenského uskupení cabal byl jediný, kdo si nadále udržel své postavení, pouze opustil Londýn a svůj post státního sekretáře odjel vykonávat přímo do Skotska. Jako přední stoupenec stuartovského absolutismu a kontroverzní politická osobnost byl u veřejnosti značně neoblíben. Několik pokusů o jeho odvolání ze strany parlamentu bylo neúspěšných, odstoupil sám až v roce 1681 ze zdravotních důvodů.

Rodina.

Poprvé byl ženatý s Anne Home (1621–1672), dcerou 1. hraběte z Home, podruhé se oženil s Elizabeth Murray (1626–1698), dcerou 1. hraběte z Dysartu. Z prvního manželství měl dceru Mary (1646–1702), provdanou za 1. markýze z Tweeddale. Druhým sňatkem získal londýnský palác "Ham House", který nechal přestavět. Po jistou dobu zde žil také zeť jeho druhé manželky vévody z Argyllu a v "Ham House" se narodili druhý a třetí vévoda z Argyllu.  Jeho mladší bratr Charles Maitland (1620–1691) byl dlouholetým poslancem skotského parlamentu a skotským nejvyšším mincmistrem. Po bratrově pádu ztratil své postavení a za zpronevěru ve státních úřadech byl odsouzen k vysokým pokutám. Po bratrově smrti se stal dědicem titulu hrabat z Lauderdale (1682).

John Maitland, vévoda z Lauderdale ("John Maitland, 1st Duke of Lauderdale, 1st Marquess of March, 2nd Earl of Lauderdale, 1st Earl of Guildford, 2nd Viscount Maitland, 2nd Baron Thirlestane, 3rd Baron Maitland of Thirlestane, 1st Baron Petersham") (24. května 1616 – 24. srpna 1682) byl skotský státník ze šlechtického rodu Maitlandů. V době anglické revoluce byl stoupencem Stuartovců, v letech 1651-1660 byl vězněn, po obnovení monarchie patřil k nejvlivnějším poradcům Karla II.. Přes dvacet let byl státním sekretářem pro Skotsko (1660-1681), získal titul vévody a stal se rytířem Podvazkového řádu, zastával také řadu dalších funkcí. Byl schopným státníkem, ale jako přívrženec stuartovského absolutismu neměl podporu veřejnosti. Na své postavení rezignoval až krátce před smrtí ze zdravotních důvodů. Titul vévody zanikl jeho úmrtím, na potomstvo bratra Charlese přešel titul hraběte z Lauderdale, současným představitelem rodu je Ian Maitland, 18. hrabě z Lauderdale (*1937).

John Maitland, né le à Lethington (East Lothian), et décédé le 20 ou, comte de Lauderdale puis de Lauderdale, est un homme politique écossais.


Životopis.

Narodil se v londýnském paláci Ham House vévody z Lauderdale jako starší syn 1. vévody z Argyllu a jeho manželky Elizabeth Tollemache (1659-1735), sestry 3. hraběte z Dysartu. Od roku 1694 sloužil v armádě a zúčastnil se devítileté války. V roce 1703 po otci zdědil titul vévody, poté se aktivně zapojil do veřejného dění a patřil k předním stoupencům sloučení Anglie se Skotskem, což mu vyneslo anglický titul "vévody z Greenwiche" (1705), mezitím byl lordem sudím nejvyššího soudu ve Skotsku (1704-1708) a v roce 1704 obdržel Řád bodláku. Byl také královským komisařem skotského parlamentu (1705) a lordem pokladu ve Skotsku (1705-1706). Mezitím se po boku vévody z Marlborough zúčastnil na kontinentu války o španělské dědictví, během níž rychle postupoval v hodnostech (brigádní generál 1704, generálmajor 1706, generálporučík 1709, generál 1711). Od roku 1709 byl členem britské Tajné rady, v roce 1711 byl vrchním velitelem ve Španělsku, v Madridu zároveň působil jako vyslanec u dvora krále Karla III. V roce 1710 obdržel Podvazkový řád.  Po smrti královny Anny byl regentem ve Skotsku (1714), po nástupu hannoverské dynastie se stal hofmistrem prince waleského (1714-1716), od roku 1715 do smrti byl lordem místodržitelem ve skotských hrabstvích Argyll a Dunbarton, v letech 1715-1716 byl krátce také místodržitelem v anglickém hrabství Surrey. V roce 1715 potlačil ve Skotsku jakobitské povstání, začež mu byl později udělen britský titul vévody z Greenwiche (1718). V letech 1718-1725 byl nejvyšším hofmistrem Velké Británie, v roce 1721 krátce státním sekretářem pro Skotsko. Jako přední vojevůdce zastával v letech 1725-1730 funkci generálního polního zbrojmistra, později získal čestné funkce guvernéra v Plymouthu (1730-1737) a viceadmirála pro západní pobřeží Skotska (1730-1742). V roce 1735 byl povýšen na polního maršála, před smrtí znovu krátce zastával funkci generálního polního zbrojmistra (1742). Zemřel na svém venkovském sídle Sudbrook House poblíž Londýna a byl pohřben ve Westminsterském opatství  V politice a armádě byl všeobecně uznávanou osobností, vynikl jako skotský patriot a zvláště ve Skotsku byl značně populární, ve své povýšenosti byl však celoživotně přesvědčen, že jeho postavení neodpovídá významu jména Campbell. To jej svádělo k intrikám a častým proměnám politických postojů. Později dlouhodobě podporoval premiéra R. Walpola, v závěru své kariéry se s ním ale názorově rozešel.

Manželství a potomstvo.

Poprvé se oženil v roce 1701 s Mary Duncombe (1681-1717), neteří londýnského lord-mayora Charlese Duncomba. Toto bezdětné manželsví skončilo rozvodem v roce 1716 a z druhého manželství s Jane Warburton (1683-1764) měl pět dcer, nejstarší z nich Caroline zdědila titul baronky z Greenwiche.  Zahájil přestavbu rodového sídla Inveraray Castle ve Skotsku, v níž pokračoval mladší Archibald.

John Campbell, 2. vévoda z Argyllu ("John Campbell, 2nd Duke of Argyll, 1st Duke of Greenwich, 2nd Marquess of Kintyre and of Lorne, 1st Earl of Greenwich, 1st Baron Chatham, 2nd Earl of Campbell and of Cowall, 12th Baron Campbell, 2nd Baron Inverary, Mull, Morvern and Tirie") (10. října 1680, Ham House, Anglie – 4. října 1743, Sudbrook House, Anglie) byl britský a skotský státník a vojevůdce. Patřil k významnému skotskému klanu Campbellů, od roku 1703 užíval titul vévody z Argyllu. Měl zásadní podíl na vyjednávání o sloučení Anglie a Skotska, zastával vysoké hodnosti u dvora, uplatnil se také jako vojevůdce a nakonec dosáhl hodnosti polního maršála a vrchního velitele britských vojsk. Byl rytířem Podvazkového řádu. Zemřel bez mužského potomstva, titul vévody po něm zdědil mladší bratr Archibald.

John Campbell (, Petersham – ), duc d'Argyll et comte puis de Greenwich, est un aristocrate et maréchal britannique d'origine écossaise. Ses titres sont extrêmement élevés dans l'ordre de préséance de la pairie écossaise.


Děj.

Syrský uprchlík Aryan Dashni ilegálně překračuje srbsko-maďarskou hranici, když je vážně postřelen členem pohraniční policie. Místo aby zemřel, však objevuje svoji schopnost levitovat. Dostává se do uprchlického tábora, kde jeho tajemství odhalí úplatný doktor, Gábor Stern. Pomůže Aryanovi utéci do Budapešti kde ho vydává za zázračného léčitele a inkasuje od bohatých pacientů vysoké sumy peněz určené na zaplacení svých dluhů. Aryan doufá, že získá zpět své doklady a nalezne otce, s nímž se na hranicích rozdělil. Oběma mužům je neustále v patách policista László, který Aryana postřelil.

Distribuce.

Měsíc Jupitera měl premiéru na filmovém festivalu v Cannes 19. května 2017. Následně byl téhož roku uveden v Turecku, Maďarsku a v roce 2018 v Bulharsku, Jižní Koreji, České republice (distributor Aerofilms) a Velké Británii. Nejvíce se mu dařilo na domácí půdě, zisky v Maďarsku dosáhly 40 893 amerických dolarů.

Ohlasy.

Zahraniční média.

Snímk vzbudil smíšené ohlasy. Na Rotten Tomatoes získal od 40 hodnotících 50% a na Metacritic mu deset hodnotících udělilo 56 bodů ze 100.  Jessica Kiang v časopise Variety pochválila vynikající kameru, ale snímek se podle jejích slov věnuje příliš velkému množství abstraktních témat, takže není jasné, co nakonec sděluje. „Jupiterův měsíc se vyjadřuje k uprchlické krizi, ztrátě náboženské víry v západním světě, zázrakům, vykoupení, terorismu, obětování, vině a odcizení v moderním městském prostředí.“ Dodává, že předchozí snímek Kornéla Mundruczóa "Bílý bůh" byl „mnohem přímočařejší a uspokojivější“.  Ve stejném duchu se vyjadřuje i Peter Bradshaw, když ve své kritice pro The Guardian píše, že Jupiterův měsíc je „ambiciózní a přehnaný snímek s několika dobrými záběry“.

Česká média.

Jarmila Křenková v Cinepuru upozorňuje na to, že „průniky žánrovosti do uměleckého filmu“ jsou v maďarské kinematografii tradicí. „Je tedy škoda posuzovat Měsíc Jupitera pouze vymezováním se vůči velkým západním vzorům.“  Michal Kříž v časopise Film a doba upozorňuje na návaznost "Měsíce Jupitera" na předchozí díla režiséra, na jeho „zájem o religiozitu naší minulosti“ a „hyperbolický způsob“ jakým uchopuje témata, který může být pro mnoho diváků „až příliš artistní“.

Měsíc Jupitera "(Jupiter holdja)" je maďarsko-německý koprodukční sci-fi thriller z roku 2017, který režíroval Kornél Mundruczó. Snímek roku 2017 soutěžil o Zlatou palmu na festivalu v Cannes. Pojednává u syrském uprchlíkovi, který na útěku před imigrační policií získá schopnost levitovat.

La Lune de Jupiter (") est un film dramatique fantastique franco-germano-hongrois écrit et réalisé par Kornél Mundruczó, sorti en 2017. Il a été sélectionné au festival de Cannes 2017.


Osobní život.

Oliver Sykes se narodil 20. listopadu 1986 v Ashfordu (Kent, Anglie). Jako dítě se přestěhoval s rodiči Ianem a Carol Sykes do Austrálie, kde pobývali okolo 6 let. Když bylo Oliverovi zhruba 8 let, vrátila se rodina do Stockbridge v Sheffieldu (jižní Yorkshire, Spojené království), kde později Oliver vystudoval i střední školu. Následovala studia na vysoké škole v Barnsley.  Poté, co v roce 2014 obdržel cenu Album of the Year na Alternative Press Music Awards, odhalil historii své závislosti na drogách. Když se obrátil na dav, řekl: „Moje skupina mě chtěla zabít, moji rodiče mě chtěli zabít, můj bratr mě chtěl zabít,“ a také přiznal: „Měl jsem měsíc na rehabilitaci a vy jste mi posílali zprávy a emaily. Díky podpoře rodiny, kapely a vás jsem to dokázal. Když jsem se vrátil z rehabilitace, už jsem nechtěl křičet, chtěl jsem zpívat.  Dne 12. července 2015 se v Itálii v Toskánsku oženil s modelkou a tatérkou Hannou Pixie Snowdon. V roce 2016 oznámil, že žijí odděleně.  Dne 22. července 2017 se znovu oženil s brazilskou modelkou Alissou Salls.  V roce 2018 otevřel svoji veganskou restauraci v Sheffieldu pojmenovanou Church - Temple of Fun.

Bring Me the Horizon.

V roce 2004 založil skupinu Bring Me the Horizon, jejíž popularita narostla velmi rychle. Název skupiny je odvozen z filmu Piráti z Karibiku, kde Jack Sparrow řekl: „Now, Bring me that Horizon“ (česky Přineste mi kompas). Kapela v roce 2006 vydala své debutové album "Count Your Blessings", jejich druhé album "Suicide Season" vyšlo 29. září 2008, třetí "There Is a Hell, Believe Me I've Seen I, There's a Heaven, Let's Keep It a Secret" dne 4. října 2010, čtvrté "Sempiternal" 1. dubna 2013. Poté se kapela rozrostla o nového člena, Jordana Fishe a Oliver začal kromě hlavního vokálu hrát na doprovodnou kytaru. Dne 11. září 2015 vyšlo páté studiové album "That's the Spirit" a šesté "Amo" 25. ledna 2019.

Oliver "Oli" Scott Sykes (* 20. listopadu 1986 Ashford) je britský hudebník, zpěvák, skladatel, podnikatel a návrhář oblečení, nejznámější ovšem jako hlavní zpěvák rockové kapely Bring Me the Horizon. Založil také společnost Drop Dead Clothing a vytvořil grafický román Raised by Raptors s Benem Ashton-Bellem.

Oliver « Oli » Scott Sykes, né le à Ashford, est un chanteur britannique, leader du groupe de deathcore et metalcore anglais Bring Me the Horizon.


Historie.

Původně se pozemky okolo Bletchley využívaly pro zemědělství. To se změnilo v roce 1675, kdy původní vlastník vévoda z Buckinghamu pozemky prodal fyzikovi Dr. Thomasi Willisovi. Na pozemcích však začal stavět až jeho vnuk, Browne Willis, který Bletchley zdědil. Starožitník a patron architektury Willis začal v Bletchley stavět nový dům, který byl dokončen roku 1711.  Po smrti Browna Willise pozemky chátraly až do doby, kdy je odkoupil roku 1877 Samuel Lipcombe Seckham, který zde rozestavěl novogotický zámek, který však nikdy nedokončil. Bletchley nakonec prodal finančníkovi a politikovi Herbertu S. Leonovi, který vystavěl Bletchley do současné podoby a využíval ho pro schůzky s vlivnými politiky, například David L. Georgem. Po jeho smrti pozemky spravovala jeho vdova až do své smrti v roce 1937.  V roce 1938 koupil v předtuše války centrum Bletchley admirál Hugh Sinclair, ředitel Secret Intelligence Service, se záměrem využít Bletchley v období války jako sídlo pro SIS. Důvodem byla především strategicky výhodná poloha Bletchley, relativně malá vzdálenost od Londýna a blízká železniční trat', která spojovala Londýn a Birmingham s náborovými středisky v Oxfordu a Cambridge.  V létě 1939 se do Bletchley přesunulo oddělení kryptografie, oficiálně zvané Station X. Byla zde založena škola šifrování, jejíž absolventi měli později sloužit k válečným účelům, především k prolomení šifrovacích přístrojů, přes které komunikovali důstojníci Wehrmachtu.

Operace proti Nacistickému Německu za druhé světové války.

Během prvních měsíců II. světové války se úsilí šifrantů z Bletchley Parku setkalo pouze s velmi omezeným úspěchem. Méně důležité kódy se dařilo prolamovat matematicky, což byl ovšem velmi obtížný úkol, a tak rozšifrované zprávy již většinou nebyly aktuální.

Prolomení šifrovacího stroje Enigma.

Největší tlak směřoval na rozluštění šifrovacího stroje Enigmy. Operace, která směřovala k rozluštění kódu Enigmy získala označení Ultra. Na počátku roku 1940 navázal tým šifrantů Bletchley Parku na informace především polských spojenců, kteří byli schopni číst některé údaje posílané přes Enigmu již v roce 1932. Postupně začali zachytávat a dešifrovat značné množství zpráv šifrovaných Enigmou. Existovalo mnoho různých šifer Enigma a aby je Wehrmacht rozlišil, používal pro ně barevné označení. V únoru 1940 začal tým pracovníku Bletchley s prolamováním 'červené', což bylo komunikační spojení mezi Wehrmachtem a Luftwaffe. Němci pravidelně měnili rotory v Enigmě, což vedlo k tomu, že Britům se často podařilo prolomit daný stroj pouze díky tipování a lenosti šifrantů Wehrmachtu. Německá přehnaná důvěra v Enigmu nakonec vedla ke kompletnímu prolomení v roce 1943.

Prolomení šifrovacího stroje Lorenz.

Další operace z Bletchley parku měli za cíl dešifrování stroje Lorenz, kterým komunikovalo nejvyšší velení Wehrmachtu. Postup prolamování kódu zde byl pomalejší než u Enigmy, zásadního posunu se dočkali Britové až po obrovské chybě na straně Německa 30. srpna 1941. Tuto chybu udělal německý šifrant, který posílal zprávu z jednoho velitelství německé armády do druhého- pravděpodobně v Aténách nebo ve Vídní. Po nedorozumění poslali požadovanou zprávu přes stroj Lorenz dvakrát se stejným nastavením, což bylo proti všem předpisům zacházení se šifrovacími stroji.

Období po druhé světové válce.

Projekt Ultra byl státním tajemstvím až do jara 1974. Většina vybavení a všechny plány byly zničeny. Většina kryptoanalytiků i ostatních zaměstnanců se vrátilo do svých civilních životů a měli zakázáno mluvit o své práci (do roku 1974). Během téměř 40 let od zveřejnění dokumentů projektu Ultra si příběh Enigmy a Bletchley parku získal velkou popularitu. Bletchley Park v současné době slouží jako muzeum projektu Ultra, kde jsou obnoveny některé chatky, které využívali šifranti. Speciální část je věnována stroji Enigma. V roce 2007 byla dokončena replika programového počítače Colossus, který úspěšně dešifroval první zprávu od konce II. světové války.

Lidé z Bletchley Parku.

Ještě před začátkem války naverbovalo Vládní informační ústředí do Bletchley Parku „muže a ženy profesorského typu“ přes své kontakty na univerzitách Oxford a Cambridge. Takto se do Bletchey Parku dostali jedni z nejznámějších šifrantů Alan Turing, Gordon Welchman a Bill Tutte. Další šifranti, jako například Dilly Knox a Nigel de Grey pracovali pro Vládní informační ústředí již od I. světové války.  Velké procento zaměstnanců Bletchley Parku tvořily ženy. Do roku 1945 to bylo dokonce 75 % všech zaměstnanců. Šest z deseti žen zaměstnaných v Bletchley Parku bylo dokonce v armádě. Zbytek z nich byl naverbován pro civilní služby.

Osobnosti.

Pro rozluštění Enigmy byl zřejmě klíčový přínos matematika Alana Turinga. Ten během práce v Bletchley Parku sestrojil stroj Colossus, který by se dal považovat za první počítač. Po válce byl souzen a odsouzen za sexuální delikt, jelikož udržoval v té době zakázaný homosexuální vztah. Zemřel roku 1954 na otravu kyanidem draselným, podle oficiálního stanoviska se jednalo o sebevraždu.  Na rozluštění stroje Lorenze měl největší zásluhu britský matematik a kryptolog William Thomas Tutte. Po válce pokračoval v matematice, kde je významná jeho práce v oblasti kombinatoriky a teorie grafů.  V Bletchley Parku pracovalo také několik britských šachistů, jako Stuart Milner-Barry, Harry Golombek či Hugh Alexander. Ten později vedl divizi kryptoanalýzy ve Vládním informační ústředí po 25 let. V šachu se stal dvakrát šampionem Británie a získal titul Mezinárodního mistra.

Bletchley Park je panské sídlo ležící poblíž města Milton Keynes v anglickém hrabství Buckinghamshire, asi 80 km na severozápad od Londýna. V areálu Bletchley parku se nachází viktoriánský zámek a 23 hektarů okolních pozemků. Sídlo do jeho současné podoby přestavěl anglický finančník a politik Sir Herbert Samuel Leon. V období od Mnichovské krize v Bletchley Parku sídlila britská MI6 a také především Vládní komunikační ústředí. Během druhé světové války postupně stoupal počet zaměstnanců Bletchley Parku, do konce roku 1944 dokonce dosáhl deseti tisíc zaměstnanců. Zaměstnány zde byly významné osobnosti jako například matematik Alan Turing, šachista Hugh Alexander, či šifrant Dilly Knox.

Bletchley Park est un domaine situé dans la ville de Bletchley (faisant partie depuis 1967 de l'agglomération de Milton Keynes), dans le Buckinghamshire, dans le centre de l'Angleterre, et géré par le "Bletchley Park Trust", en tant que site historique. Ce site abrite actuellement le musée de Bletchley Park : « The National Museum of Computing (musée national de l'informatique) », des bureaux d'entreprises et plusieurs attractions.


Lokace.

Nádraží se nacházelo v 19. obvodu mezi ulicemi "Rue Curial", "Rue d'Aubervilliers" a "Boulevard Macdonald". Leželo na křížení tratí Petite Ceinture (mezi stanicemi Pont de Flandre a La Chapelle-Saint-Denis) a Paříž – Myhúzy.

Historie.

Trať Petite Ceinture procházela pod tratí Východní společnosti. Vznikly tak dvě samostatné železniční zastávky, které však měly stejný název. Na trati Petite Ceinture byla stanice Est-Ceinture otevřena pro cestující 12. června 1867. Na trati Est zde mohli přestoupit návštěvníci světové výstavy jedoucí na stanici na Champ-de-Mars. Od 20. ledna 1868 byla stanice otevřena pro všechny cestující. Měla však několik nevýhod. Její provoz byl omezen jen na přestup na hlavní tratě, využití se značně snížila po ukončení světové výstavy, neměla přímý vstup na veřejné komunikace a po otevření nedalekého nádraží Pont de Flandre v roce 1869 většina obyvatel využívala novou stanici. Zastávka byla proto zrušena v dubnu 1869.  Světová výstava z roku 1878 vedla k jejímu znovuotevření. Nad kolejemi byla vybudována budova pro cestující.  V roce 1908 byl otevřen přístup na "Rue d'Aubervilliers". Systém schodišť a lávek spojil zastávku se stanicí Est-Ceinture nacházející se jižněji.  V roce 1892 byly nástupiště východní tratě rozšířena ze dvou na osm kolejí. Při této příležitosti byla přestavěna i železniční stanice.  Původně vedla mezi oběma zastávkami jen prašná cesta. Následně byly vybudován systém lávek. Cesta však zůstávala pro cestovatele nepraktická, protože byla příliš dlouhá (asi jeden kilometr mezi "Rue d'Aubervilliers" a "Rue Curial"), komplikovaná přes lávky a únavná kvůli mnoha schodům.  Přestup mezi oběma stanicemi byl zrušen 17. května 1931 a v roce 1932 zde přestaly zastavovat dálkové vlaky. Tak jako celá linka Petite Ceinture bylo i nádraží uzavřeno pro osobní přepravu 23. července 1934.  Na konci 30. let 20. století byly strženy lávky a schodiště. Budova pro pasažéry a nástupiště byla stržena kolem roku 1968.  V prostoru bývalého nádraží vznikla stanice Rosa Parks. V jejím přízemí byl umístěna původní cedule s nápisem EST-CEINTURE, která upomíná na místní železniční tradici.

Gare d'Est-Ceinture je zrušená železniční stanice v Paříži v 19. obvodu. Nádraží bylo v provozu v letech 1867–1934. Na jeho místě byla vybudována stanice Rosa Parks.

La gare d'Est-Ceinture était un complexe ferroviaire au nord-est de Paris, dans le quartier industriel de l'Évangile. Construits à partir de 1867, deux établissements distincts assuraient une correspondance entre la ligne de Petite Ceinture (à la halte "Est-Ceinture") et les voies de l'Est (à la station "Est-Ceinture").


Ministr války a kolonií Spojeného království

Secrétaire d'État à la Guerre et aux Colonies

Historie.

Správa vojenských a koloniálních záležitostí probíhala v anglické a britské historii většinou odděleně, pouze v první polovině 19. století byla agenda sloučena pod společné ministerstvo války a kolonií. Od 17. století měl na starosti armádu "Sekretář války" ("Secretary at War"), který však nebyl členem vlády, do vojenské problematiky významně zasahovali "Generální polní zbrojmistr" ("Master General of the Ordnance") a "Generální intendant armády" ("Paymaster of the Forces"). Složitější vývoj měla správa zámořských držav, kterou po obnovení monarchie spravovala nejprve státní rada, později výbor Tajné rady pro obchod a kolonie a od roku 1695 úřad pro obchod a kolonie. Během sedmileté války Británie rozšířila svá zámořská území v severní Americe a jihovýchodní Asii a v roce 1768 bylo proto zřízeno samostatné ministerstvo kolonií. Krátce poté ale během americké války za nezávislost došlo ke ztrátě rozsáhlých území v severní Americe a v návaznosti na celkovou reorganizaci státní správy bylo ministerstvo kolonií v roce 1782 zrušeno. Správa kolonií dočasně přešla pod ministerstvo vnitra. Za válek s revoluční Francií bylo v roce 1794 zřízeno ministerstvo války, pod které od roku 1801 byla zařazena i správa kolonií. Ministr války a kolonií byl členem vlády a z titulu své funkce také automaticky členem Tajné rady. Souběžně ale nadále fungoval post sekretáře války, zástupcem ministra byl však státní podsekretář ("Undersecretary of State for War and Colonies"). Za napoleonských válek byli státní podsekretáři dva, jeden pro válku a druhý pro kolonie. Z kompetencí ministerstva byla vyňata největší kolonie Britská Indie, která tehdy formálně spadala pod správu Východoindické společnosti, fakticky její správu od konce 18. století zajišťoval kontrolní úřad Východoindické společnosti. Další reorganizaci státní správy si vynutila krymská válka. V roce 1854 bylo ministerstvo války a kolonií zrušeno a byly zřízeny dva samostatné úřady ministra války a ministra kolonií. Poslední ministr války a kolonií Henry Pelham-Clinton, 5. vévoda z Newcastle převzal post ministra války, prvním ministrem kolonií se stal George Grey. V návaznosti na vznik samostatného ministerstva války byl v roce 1855 zrušen úřad generálního polního zbrojmistra.  Na postu ministra války a kolonií se vystřídalo mimo jiné pět pozdějších premiérů, nejdéle úřadujícím ministrem byl Henry Bathurst, 3. hrabě Bathurst, který byl ve funkci patnáct let.

Ministr války a kolonií, respektive státní sekretář války a kolonií ("Secretary of State for War and the Colonies") byla funkce ve vládě Spojeného království v letech 1794–1854.

Le Secrétariat d'État à la guerre et aux colonies était un cabinet britannique responsable de l'armée et des colonies britanniques (autres que l'Inde). Ce département fut créé en 1801. En 1854 il fut séparé en deux bureaux séparés : le Secrétaire d'État à la Guerre et Secrétariat d'État aux colonies.


Přenos.

Nagana způsobují trypanosomy – "Trypanosoma brucei brucei", "Trypanosoma brucei rhodesiense", "Trypanosoma congolense" a "Trypanosoma vivax" ji způsobují u dobytka a "Trypanosoma simiae" u prasat. Trypanosomy způsobující nemoc nagana jsou blíže trypanosomě brucei než cruzi.  Vektorem je moucha tse-tse ("Glossina"), ale i jiný bodavý hmyz (např. ovádi). V přenašeči se trypanosoma vyvíjí od jednoho do několika týdnů. Když nakažená moucha štípne hostitele, parazit se přenáší jejími slinami. Nemoc může být přenášena i kontaminovanými nástroji, jako třeba chirurgickými nástroji, jehlami, injekčními stříkačkami.  Také se může stát, že se imunitní systém nezvládne s nemocí vypořádat úplně a ze zvířete se stane přenašeč. Nemoc může být znovu aktivována, když je zvíře vystresované. Také může dojít k transplacentálnímu přenosu (přenos z matky na plod během těhotenství.

Příznaky.

Zvířecí trypanosomózy se obecně projevují horečkou a letargií, vede k anémii, která může být smrtelná (pokud není léčena). Inkubační doba se různí od 4 dnů do 8 týdnů. Může se objevit řada dalších symptomů, jako například úbytek váhy, ochabnutí svalů, otoky, zduření uzlin atd. Části těla začnou být paralyzovány, nejprve napadá zadní končetiny. Slezina, lymfatické uzliny a játra se zvětšují, napadena je i mícha. Chovná zvířata se (pokud nejsou léčena) mohou stát neplodnými případně potratit. Většina zvířat zemře na anémii, selhání srdce nebo na "přidruženou" bakteriální chorobu, která je výsledkem oslabeného systému zvířete.  Nemoc není snadné diagnostikovat, jistotou je mikroskopické vyšetření krve a potvrzení přítomnosti trypanosom, nebo různými serologickými reakcemi. Může být léčena trypanocidními léčivy. Pokusy o vytvoření vakcíny jsou zatím neúspěšné.

Výskyt.

V Africe se trypanosomózy vyskytují ve 37 zemích. Asi 30 % dobytka v Africe je v rizikové zóně infekce. Pomocí insekticidů se snaží udržet výskyt mouchy tse-tse pod kontrolou, zároveň pravidelně preventivně léčí dobytek v rizikové zóně. Trypanosoma brucei gambiense se vyskytuje ve východní Africe (infekce trvá měsíce – roky a napadá centrální nervový systém). Trypanosoma brucei rhodesiense způsobuje akutní formu nemoci v západní Africe, napadá mozek do pár měsíců od nákazy.

Nagana je druh tzv. spavé nemoci patřící mezi zvířecí trypanosomózy, napadající hlavně dobytek a koně (obecně se vyskytuje u obratlovců). Nemoc je přenášena mouchami tse-tse. Je způsobena různými druhy trypanosomy.

La nagana, ou trypanosomiase animale africaine, est une maladie parasitaire des mammifères causée par plusieurs espèces de trypanosomes, notamment par "Trypanosoma brucei". L'espèce "" cause principalement la nagana en Afrique de l'Ouest, bien qu'elle se soit aussi répandue en Amérique du Sud. Le trypanosome infecte le sang des mammifères, provoquant de la fièvre, de la faiblesse et de la léthargie, ce qui conduit à une perte de poids et à l'anémie ; chez certains animaux, la maladie non traitée est fatale. Les trypanosomes sont transmis par la mouche tsé-tsé. Certaines races de bétail présentent une remarquable tolérance à la nagana, notamment la N'Dama, une race de vache à viande d'Afrique de l'Ouest. Cela contraste avec la sensibilité des zébus d'Afrique de l'Est à cette maladie.


Všeobecné informace.

Výstavba celého díla byla provedena v letech 1935-1955.  Stavební celek sestává z budovy vodní elektrárny o délce 154 m, přepadové betonové hráze o délce hráze 179 m, zemní sypané hráze dlouhé 403 m a jednokomorového zdymadla. Přepadový systém o sedmi polích byl projektován na hodnotu deseti tisícileté povodně o předpokládané hodnotě 11 600 m/s.  Od prvního spuštění pracují na spádu 16 m dvě Kaplanovy turbíny o hltnosti 482 m/s a výkonu 60 MW. Původní instalovaný výkon 120 MW řadil elektrárnu (do zprovoznění Rybinské elektrárny) na první místo v Rusku a druhé místo v Sovětském svazu.  Průměrná roční výroba činí 240 miliónů kWh.

Historie vodního díla.

Výstavba vodních elektráren na horní Volze (vodní elektrárny Ugličská a Rybinská) byla v té době největším vodním dílem v zemi. Myšlenka kaskády vodních elektráren s velkými nádržemi, které umožňují celoročně regulovat tok řek byla poprvé uskutečněna právě na horní Volze.  Stavba se stala hydrotechnickou laboratoří pro všechny následné vodní elektrárny v Sovětském svazu. Poprvé byla v zimním období zvládnuta technologie betonování, bylo použito parní vytápění a dopravní pásy nesoucí betonovou směs byly chráněny dřevěnými galeriemi, které byly vytápěny elektrickými pecemi.  8. prosince 1940 byl zprovozněn první blok vodní elektrárny. a druhý blok 20. března 1941.  Během Velké vlastenecké války hrála vodní elektrárna spolu s elektrárnou Ivaňkovskou a Rybinskou důležitou roli při obraně Moskvy a dokázala nepřetržitě zásobovat hlavní město elektrickou energií. Celé vodní dílo včetně zemní hráze bylo pokryto dřevěnými deskami s maskovacím nátěrem a střecha elektrárny byla pokryta protiletadlovými kulomety.  Během válečných let vyrobily vodní elektrárny v Ugliči a Rybinsku přibližně 4 miliardy kWh elektřiny, čímž uvolnily 5 milionů tun tuhého paliva pro potřeby národního hospodářství. Po celou dobu byly stanice provozovány za podmínek velkého nedostatku energie v rozvodném systému, frekvence proudu v síti často klesla pod 45 Hz při standardních 50 Hz. Bylo zaznamenáno, že tento režim provozu nepůsobil nepříznivě na zařízení vodních elektráren, na rozdíl od elektráren tepelných.  30. července 1955 Rada ministrů SSSR schválila přijetí Ugličské a Rybinské vodní elektrárny do provozu jako jednotný celek KASKÁDA č.1 MOSENEGRO.

Současnost.

Během osmdesátiletého provozu nedošlo k žádným poruchám v provozu, které by vyvolaly nutnost rekonstrukce. Přesto bude podle projektu společnosti RusHydro kompletní strojní i elektrotechnické zařízení do roku 2025 vyměněno s navýšením výkonu na 130 MW.

Ugličská vodní elektrárna (rusky Угличская ГЭС) je vodní dílo na řece Volha. Je součástí Volžsko-kamské kaskády a je jednou z nejstarších vodních elektráren v Rusku. Hrála důležitou roli v zásobování hlavního města elektrickou energii během bitvy o Moskvu. Architektonický celek vodního díla byl zařazen do seznamu státem chráněných památek Ruska.

Le barrage d'Ouglitch est un barrage sur la Volga en Russie. La construction du barrage commença en 1935 et se termina en 1940. Il est associé à une centrale hydroélectrique d'une capacité de. Il a créé le réservoir d'Ouglitch.


Děj.

V Bandersnatch diváci rozhodují za hlavního hrdinu, mladého programátora Stefana Butlera, který adaptuje fantasy gamebook "Bandersnatch" do formy počítačové hry. Práce na hře ale zhoršuje jeho psychické problémy a jeho osud se začíná podobat osudu Jerome F. Daviese, autora původní knihy, který uťal své manželce hlavu.  Přiběh má několik různých zakončení, některé „měkké“ jen vedou k návratu k volbě, která nastavila špatnou cestu, některé jsou konečné.

Natáčení.

Natáčení a výroba trvala déle než pro typické epizody Black Mirror, což vedlo k tomu, že pátá série seriálu byla zpožděna. Rychle smazaný tweet z Netflix účtu o vydání Bandersnatch vedl k širokým mediálním spekulacím v průběhu prosince, což Netflix odmítl komentovat.

Prezentace.

Bandersnatch je prezentován jako interaktivní film. Stručný návod, specifický pro zařízení, na kterém je streamován, vysvětluje divákovi, jak se rozhodovat. Mají deset vteřin na to, aby se rozhodli, nebo je provedeno výchozí rozhodnutí. Jakmile hra skončí, divák dostane možnost vrátit se a dělat jinou volbu. Průměrná doba sledování je 90 minut, i když nejrychlejší cesta končí po 40 minutách. Existuje 150 minut jedinečného záznamu rozděleného do 250 segmentů. IGN uvádí, že podle Netflixu existuje pět "hlavních" zakončení.  Ve většině případů, když divák dosáhne konce, film dává hráči možnost přepracovat poslední kritickou volbu, aby mohl tyto závěry prozkoumat. V některých případech je stejný segment dosažitelný několika různými způsoby, ale bude divákovi prezentovat různé volby založené na způsobu, jakým dosáhli segmentu. V jiných případech určitá smyčka vede diváky k určitému příběhu bez ohledu na to, co učiní. Některá zakončení mohou být nemožné dosáhnout na základě rozhodnutí diváka, pokud se nerozhodnou pro restart filmu. Tato akce vymaže všechny uložené informace o tom, které možnosti zvolily při sledování epizody na tomto zařízení.

Black Mirror: Bandersnatch je interaktivní film z roku 2018 v science fiction antologii Black Mirror. Film byl napsán tvůrcem série Charlie Brookrem a zrežírován Davidem Sladem. Netflix film vydal dne 28. prosince 2018.

Black Mirror: Bandersnatch (ou simplement Bandersnatch) est un film interactif de science-fiction sorti en 2018 et adapté de la série d'anthologie "Black Mirror". Écrit par le scénariste de la série Charlie Brooker et réalisé par David Slade, ce film est sorti sur Netflix le.


Životopis.

Narodil se na zámku "Compton Place" v Sussexu (sídlo patřilo rodině Cavendishů, z nějž pocházela jeho matka), byl nejstarším synem nejvyššího hofmistra Cecila Foljambe, 1. hraběte z Liverpoolu. Studoval v Etonu a na vojenské akademii v Sandhurstu, poté sloužil v armádě. V letech 1898-1900 byl pobočníkem irského místokrále hraběte Cadogana, poté se zúčastnil búrské války, později byl nejvyšším hofmistrem a komořím dalšího irského místokrále hraběte z Aberdeenu (1906-1909). Mezitím v roce 1907 po otci zdědil rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů, politicky náležel k liberálům. V letech 1909-1912 zastával ve vládě nižší dvorský úřad finančního inspektora královského dvora. Od roku 1912 byl guvernérem na Novém Zélandu, po změně státoprávního postavení vůči Velké Británii se stal prvním novozélandským generálním guvernérem (1917-1920), od roku 1917 byl též členem Tajné rady. Po první světové válce mu bylo prodlouženo funkční období, aby pomohl zorganizovat návštěvu prince waleského na Novém Zélandu. Z funkce odešel v červenci 1920, nahradil jej admirál John Jellicoe. Později zastával čestné funkce smírčího soudce v několika městech a zástupce místodržitele v hrabství Lincolnshire, kde vlastnil statky. V letech 1909-1939 vlastnil zámek "Harstholme Hall" (Lincolnshire), který byl zbořen v roce 1951, od roku 1939 sídlil na zámku "Canwick Hall", taktéž v hrabství Lincoln.  Jeho manželkou byla Annette Monck (1875-1948), vnučka kanadského generálního guvernéra 4. vikomta Moncka. Manželství zůstalo bezdětné, titul hraběte zdědil Arthurův nevlastní bratr Gerald Foljambe, 3. hrabě z Liverpoolu (1878-1962), po něm pak další bratr Robert Foljambe, 4. hrabě z Liverpoolu (1887-1969). Současným představitelem rodu je Edward Foljambe, 5. hrabě z Liverpoolu (*1944).

Arthur William de Brito Savile Foljambe, 2. hrabě z Liverpoolu ("Arthur William de Brito Savile Foljambe, 2nd Earl of Liverpool, 2nd Viscount Hawkesbury, 2nd Baron Hawkesbury") (27. května 1870, Compton Place, Anglie – 15. května 1941, Canwick Hall, Anglie) byl britský politik, syn nejvyššího hofmistra 1. hraběte z Liverpoolu. Od mládí sloužil v armádě, zastával funkce v Irsku, v politice patřil k liberálům. V roce 1907 po otci zdědil tituly a vstoupil do Sněmovny lordů. V letech 1912-1920 byl generálním guvernérem na Novém Zélandu.

Arthur Foljambe (né le à Eastbourne en Angleterre et mort le à Lincoln) est un administrateur colonial et homme d'État britannique, gouverneur de la Nouvelle-Zélande du au, puis gouverneur général de Nouvelle-Zélande jusqu'au.


Příběh.

Hra následuje příběh muže jménem Jack Carver. Carver je bývalý člen Námořnictva USA, který byl propuštěn za provedení několika nelegálních akcí. Založí proto obchod na Manhattanu a začne obchodovat s nelegálními zbraněmi. Vše ale skončí, když jeden z newyorských gangů zabije člena místní mafie pomocí zbraně koupené právě od Carvera. Na Carvera je proto vypsána velká odměna, on musí utéci ze Spojených států a nakonec se usadí v Mikronésii.  Carver koupí použitou loď z vládní dražby a tráví čas převážením turistů a s potápěčskými kluby v okolí. Po nějaké době se objeví žena jménem Valerie Cortezová, která nabídne velkou částku, pokud ji Jack vezme na vzdálené souostroví známé jako „Jacutan“. Carver přijímá, i když s opatrností.  Po příjezdu na Jacutan si Cortezová vypůjčuje od Jacka vodní skútr. Jack se proto rozhodne si zdřímnout, dokud se nevrátí. Když se vzbudí, je překvapen, když uvidí vrtulníky létající kolem jeho lodi. Vrtulníky začnou střílet, ničí jeho loď a nutí ho, aby se ukryl v nedaleké zničené japonské letadlové lodi.  V tomto okamžiku hráč přebírá kontrolu nad postavou. Po krátké úvodní úrovni hráč získá headset a je řízen tajemným hlasem, který si říká Doyle. Jak se ukazuje, Cortezová je agentkou CIA a přišla Doyla zachránit. Doyle byl na misi, aby odhalil plány šíleného vědce jménem Dr. Krieger. Krieger se spolu se svou pravou rukou, bývalým důstojníkem plukovníkem Richardem Crowem, pokoušeli vyvinout sérum, které by posílilo fyzické schopnosti člověka a „uvolnilo“ skryté zvířecí rysy.

Nové herní možnosti.

Důležitým prvkem, který se nenacházel v původní hře, jsou již zmíněné „schopnosti predátora“. Dalším novým prvkem je systém vytváření pastí, díky kterému může hráč vytvořit past pomocí větve osázené ostny, která je skryta v listí. Nic netušící NPC je poté zabito švihnutím větve a propíchnutím ostny. K dispozici jsou také protipěchotní miny Claymore, které se mohou pro jejich devastující účinky aktivovat mezi nepřátelskými liniemi. Ve hře se také nachází level editor, díky kterému si může hráč vytvořit vlastní mapu a sdílet ji s přáteli.

Pokračování.

Evolution.

Pokračování Far "Cry Instincts", sdílející stejný název s výjimkou přidání titulku "Evolution", bylo pro Xbox vydáno 28. března 2006. "Evolution" obsahuje novou single-player kampaň, i když je podstatně kratší než ta, která je obsažená v původním "Far Cry Instincts". Děj začíná chvíli po konci "Instincts". Jack je najat ženou jménem Kade pro obchod se zbraněmi mezi piráty a vládou v Mikronésii.

Predator.

"Far Cry Instincts: Predator", další hra Xbox 360, byla vydána ve stejný den jako "Evolution". Obsahuje graficky vylepšené verze "Far Cry Instincts" i "Evolution". Měla v sobě editor map, ve kterém si hráč může sám mapy vytvořit. Postavy v online verzi hry jsou základními klony Jacka Carvera, ale hráč si je může upravit, nicméně postava má na paži, kterou střílí, nadále tetování „Karma“.

Far Cry Instincts je videohra z pohledu první osoby (FPS) vytvořená a vydaná studiem Ubisoft pro Xbox. Jako remake originální verze hry Far Cry pro Microsoft Windows jsou "Instincts" více lineární a méně otevřené, a to z důvodu menšího výkonu konzole, který nedovoluje plné načítání rozlehlých a prázdných ostrovů. Do "Instincts" byly ale přidány nové herní módy, zbraně a "schopnosti predátora". Plánovalo se také vydání pro PlayStation 2, ale bylo zrušeno.

Far Cry Instincts est un jeu vidéo de tir à la première personne développé par Ubisoft Montréal et édité par Ubisoft en septembre 2005 sur Xbox exclusivement.


Poddruhy.

Některými autory jsou rozlišovány 2 až 3 poddruhy, jiní je však neuznávají.  Patří sem:

Potrava.

Aju je všežravcem, živí se řasami, houbovci, červy, larvami, ale i hmyzem a korýši. Živí se především řasami, které se hromadí na vodním kamení, a oddělují je od něj svými zoubky ve tvaru pily. Dospělí jedinci si většinou hájí vlastní teritorium, ale často se sdružují do hejn.

Rozmnožování.

Aju je amfidromní rybou, která se během jara stěhuje do sladkých řek a po spáření naklade jikry. Na podzim po vylíhnutí jsou mláďata vyplavena do moře a zůstávají v oblastech blízko pobřeží až do dalšího jara. Mladé ryby jsou poté velké asi 6 cm a stěhují se zpět do řek. Během léta dosáhnou velikosti až 15-30 cm. Některá mláďata do roku od vylíhnutí zemřou, ale ostatní dospějí a vrátí se poté opět do moře. V Japonsku některé ryby žijí výhradně ve sladkých vodách a dožívají se 2-3 let, ale jsou výrazně menší než amfidromní ryby. Během rozmnožování se mohou amfidromní a sladkovodní ryby vyskytovat společně. Ryby jsou taktéž chovány ve vodních nádržích a přehradách. Aju je velký přibližně 30 cm, ale údajně někteří jedinci měřili až 70 cm.

Použití lidmi.

Aju je jedlá ryba, často konzumovaná ve východní Asii. Její maso má výraznou, sladkou chuť, podobnou chuti melounu a okurky, proto se také občas nazývá "melounová ryba". Její maso je většinou velmi ceněnou pochoutkou. Aju je loven muškařením, používáním vrše nebo rybařením s návnadou v Japonsku známou jako "ayu-no-tomozuri", kdy je do rybářského háčku umístěn živý aju, který se po ponoření snaží plavat. To vyprovokuje jiného aju, který chrání svoje teritorium, zaútočí na "návnadu" a vzápětí je chycen.  Pro lov aju bývá japonskými rybáři taktéž používán tradiční lov pomocí kormoránů, kteří jsou domestikováni a vycvičeni pro tento účel. Kormorán chytí rybu, uloží ji ve svém voleti a donese ji rybáři.

Aju východní ("Plecoglossus altivelis") je druh ryby z monotypického rodu "Plecoglossus" a monotypické čeledi Plecoglossidae. Je nejvíce příbuzný s koruškami a jinými rybami z řádu Osmeriformes.

L'ayu (Plecoglossus altivelis) est une espèce de poissons, la seule du genre Plecoglossus et de la famille Plecoglossidae. Originaire de l'écozone Paléarctique, il est présent dans les rivières, les lacs, et les eaux côtières à l'ouest d'Hokkaidō au Japon, au sud de la péninsule de Corée, en Chine, à Taiwan ou encore à Hong Kong.


Kariéra.

Pocházel ze starobylého rodu usazeného v Irsku, byl synem Thomase Hilla, 1. vikomta Hillsborougha (1693-1742), narodil se na zámku "North Aston Hall" (Oxfordshire), který byl krátce v majetku jeho otce. V letech 1741-1756 byl členem Dolní sněmovny, mezitím v roce 1742 po otci zdědil titul vikomta s irským peerstvím, zastával úřad místodržitele v hrabství Downshire (1742-1793) a od roku 1746 byl členem irské Tajné rady. V roce 1751 získal irský titul hraběte z Hillsborough a v roce 1756 s titulem barona Harwiche vstoupil do britské Sněmovny lordů. Mezitím se uplatnil ve vysokých dvorských úřadech, byl finančním inspektorem královského dvora (1754-1756) a pokladníkem v úřadu nejvyššího komořího (1755-1756). V letech 1763-1765 byl prezidentem úřadu pro obchod, pak generálním poštmistrem (1765-1766). Jako první zastával nově zřízený úřad ministra kolonií (1768-1772), souběžně byl znovu prezidentem obchodního úřadu (1768-1772). V roce 1772 byl povýšen na hraběte z Hillsboroughu a nakonec byl státním sekretářem vnitra (1779-1782). Patřil k oporám politiky toryů, i když současníci mu vyčítali nedostatek státnických schopností. Odporoval snahám amerických kolonií o nezávislost, v anglicko-irských vztazích byl stoupencem usmíření a unie, která vznikla až počátkem 19. století. Po pádu vlády lorda Northa a reorganizaci státní správy v roce 1782 odešel do ústraní, v roce 1789 získal titul markýze.  Z doby jeho působení v čele ministerstva obchodu a kolonií pochází několik pojmenování lokalit v Severní Americe. Ve Spojených státech nesou název Hillsborough County dvě správní jednotky v New Hampshire a Severní Karolíně. V obou státech se nacházejí také města stejného názvu Hillsborough pojmenovaná taktéž po 1. hrabě z Hillsborough. Největší město s názvem Hillsborough se nachází ve státě New Jersey. Je po něm pojmenován také záliv Hillsborough Bay na Ostrově prince Edvarda v Kanadě.

Rodina.

Jeho první manželkou byla od roku 1747 Margaret Fitzgerald (1729-1766), sestra 1. vévody z Leinsteru, která do manželství přinesla věnem 20 000 liber. Podruhé se oženil v roce 1768 s Mary Stawell (1725-1780), vdovou po ministru financí Henrym Bilson-Legge. Z prvního manželství pocházely čtyři děti, starší syn Marcus Hill, vikomt Kilwarlin (1752-1756), zemřel v dětství, dědicem titulů se stal mladší syn Arthur Hill, 2. markýz z Downshire (1753-1801). Dcera Emily (1750-1785) byla manželkou 1. markýze ze Salisbury, další dcera Charlotte (1754-1804) se provdala za 1. hraběte Talbota.  Hlavním rodovým sídlem byl zámek "Hillsborough Castle" (Downshire, který dnes slouží jako oficiální sídlo královské rodiny v Severním Irsku.

Wills ("William") Hill, 1. markýz z Downshire ("Wills Hill, 1st Marquess of Downshire, 1st Earl of Hillsborough, 2nd Viscount Hillsborough, 1st Viscount Kilwarlin, 1st Viscount Fairford, 1st Baron Harwich") (30. května 1718, North Aston Hall, Anglie – 7. října 1793, Hillsborough Castle, Irsko) byl britský státník. Patřil ke šlechtické rodině, původně byl poslancem Dolní sněmovny, od mládí patřil k významným osobnostem v Irsku, kde vlastnil statky. Politicky náležel k toryům a zastával hodnosti u královského dvora, několik let byl ministrem obchodu a ministrem kolonií, z této doby pochází pojmenování několika lokalit v severní Americe na jeho počest. Během své politické dráhy získal několik šlechtických titulů, nakonec byl povýšen na markýze z Downshire (1789).

Wills Hill ( – ), premier marquis de Downshire, connu sous le nom de vicomte de Hillsborough de 1742 à 1751 et comme comte de Hillsborough de 1751 à 1789, est un homme politique britannique de l'époque géorgienne.


Biografie.

Dětství.

Peter Jason Quill se narodil na Zemi. Jeho matka Meredith je sice Pozemšťanka, ale on má v sobě mimozemské geny, a to proto, že jeho otec, J'son, je příslušníkem mimozemské rasy Spartoi. Rasa Spartoi je civilizace nejvzdálenějšího koutu galaxie Shiar. Jsou to humanoidi s lidskou podobou a technologicky jsou na tom lépe než lidé. Po nějaké době J'son musel letět do války, nechal Meredith na Zemi, aniž by věděl že je těhotná. Po deseti letech dva vojáci rasy Badoon chteli zabít Petera a všechny potomky J'sona, ale zabili jeho matku. Peter ale našel zbraň svého otce a ty vojáky zabil. Později v pomstě Badooni zničili jeho dům a mysleli si, že tím zabili i Petera.

Dospělost.

Peter byl umístěn v sirotčinci a nakonec se připojil k NASA. Jako mechanik měl přístup na mnoho tajných podlaží v základně NASA, a proto ve volném čase trénoval na astronautském simulátoru, aby se z něj jednou stal astronaut a mohl se vydat od vesmíru pomstít smrt své matky. Jednou ukradl ze základny kreeskou loď a vyletěl do vesmíru. Loď byla poškozena a Peter skončil 3 dny na orbitě. Po třech dnech ho našel Yondu, kapitán Ravagers. Yondu chtěl původně loď ukrást a Petera zabít, ale rozmyslel si to a udělal z něj člena Ravagers. Ten po dvou letech začal cestovat sám vesmírem pod přezdívkou Star-Lord.  Quill je strategický expert a mistr v boji na blízko. Peter po otci zdědil spartoiskou fyziologii, díky tomu je silnější, odolnější a rychlejší než normální lidé. Je možné, že získal i spartoiskou dlouhověkost, jelikož čistokrevný člen spartoiské rasy se dožívá třikrát delšího věku než průměrný člověk, to se zatím nedá potvrdit vzhledem k Peterově nízkému věku.

Strážci galaxie.

Peter Quill brzy spolupracoval s řadou superhrdinů světa Marvel. Proslavil se především jako zakladatel superhrdinské skupiny Strážci galaxie. Po poražení Phalanxů a Ultrona se Star-Lord rozhodl vytvořit proaktivní sílu, která by likvidovala hrozby galaktického měřítka předtím, než se objeví další galaktická válka, kterou by již vesmír nezvládl, a došlo by ke zničení reality. Prvními členy Strážců galaxie byli Adam Warlock, Drax the Destroyer, Quasar (Phyla-Vell, dcera legendárního Kapitána Marvela), Gamora, Mantis, Groot a Rocket Raccoon. Jejich spojenec Nova (Richard Rider) jim doporučil jako základnu vesmírnou stanici Knowhere, kterou vedl pes-telepat Cosmo.

Vydání.

Star-Lord se poprvé objevil v komiksu Marvel Preview #4, jehož tvůrcem byl Steve Englehart, a potom se objevoval v Marvel Preview s jiným autorem, Chrisem Claremontem. Ten se inspiroval ranými romány R. A. Heinleina a psal v žánru dobrodružství sci-fi. Henleinovi právníci vyhrožovali Marvelu soudním řízením v souvislosti s uváděním nápisu „a novel-length science fiction spectacular in the tradition of Robert A. Heinlein“ na obálku Marvel Preview #11. Celá edice proto byla stažena z prodeje. V Marvel Preview #11 se sešla známá trojice, která už spolupracovala na sérii X-Men - autor Chris Claremont, malíř John Lindley Byrne a kreslíř Tarry Austin. Během několika let se Star-Lord objevoval v komiksech Marvel Comics Super Special, Marvel Spotlight a Marvel Premiere. V únoru 1982 byl publikován dotisk černo-bílé předhistorie Star-Lorda z komiksu Marvel Preview #11.  Hrdina se vrátil v komiksu Thanos #8-12 (květen-září 2004) a Annihilation (2006). Následující rok mu byla věnována limitovaná sólová série Annihilation: Conquest - Star-Lord skládající se ze čtyř částí, které jsou zároveň předhistorií Annihilation: Conquest. Poté byla publikována 2. série Strážců galaxie, ve které Star-Lord vedl tým během 25 dílů.  Star-Lord se objevoval v těchto komiksech:

Film a televize.

Televize.

Star-Lord se objevil v animovaných televizních seriálech:

Star-Lord (skutečným jménem Peter Jason Quill) je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím Marvel Comics. Poprvé se objevil v komiksu "Marvel Preview" #4 v lednu 1976. Autory postavy jsou scenárista Steve Englehart a kreslíř Steve Gan.

Peter Quill, alias Star-Lord, est un super-héros appartenant à l'univers Marvel de la maison d'édition Marvel Comics. Créé par le scénariste Steve Englehart et le dessinateur, le personnage de fiction apparaît pour la première fois dans le comic book "Marvel Preview" #4 en janvier 1976.


Vznik a vývoj.

Předchůdcem tohoto typu byl spojovací letoun Saro Percival Monoplane, třímotorový letoun s dřevěným křídlem navržený Edgarem Percivalem a postavený společností Saunders-Roe Limited (Saro) v roce 1931, který poprvé vzlétl v roce 1932. Tento letoun však nedosáhl komerčního úspěchu, proto byl překonstruován na dopravní letoun. Díky majetkově úzkým vazbám mezi společnostmi Saunders-Roe a Spartan Aircraft byl rozpracovaný projekt letounu Spartan A.24 Mailplane dokončen u Spartanu jako Spartan Cruiser. Prototyp letounu Spartan Cruiser (imatrikulace G-ABTY) byl zalétán v květnu 1932, když jej pilotoval Louis Strange. Původní uspořádání třímotorového dolnoplošníku bylo zachováno, ale trup z překližky byl nahrazen celokovovou konstrukcí. Tato verze měla s dvoučlennou posádkou kapacitu šest cestujících.  Po představení veřejnosti 27. června 1932 na letišti v Hendonu na severu Londýna bylo s tímto letounem vykonáno evropské prodejní turné. Tato ukázka se ukázala jako velmi užitečná, protože jugoslávská letecká společnost Aeroput si objednala 2 letouny a zakoupila licenci na stavbu dalších letounů, která byla realizována továrnou na výrobu letadel Zmaj. Původní Cruiser byl později přepracován na verzi Spartan Cruiser II s upraveným trupem a kokpitem. První Cruiser II (G-ACBM) poháněný motory Cirrus Hermes IV letěl poprvé v únoru 1933. Nejvíce letounů Spartan Cruiser II bylo s třemi motory de Havilland Gipsy Major o výkonu 130 k (97 kW). V letech 1933 a 1934 bylo postaveno společností Spartan celkem 12 letounů verze Cruiser II (výr. č. 2-12, 14), z nichž pět bylo prodáno do zahraničí. Letoun s imatrikulací G-ACOU (později OK-ATM) byl poháněn československým motorem Walter Major 4.  Dalším vývojovým stupněm byl Spartan Cruiser III s aerodynamicky upraveným trupem pro osm cestujících, s upraveným čelním sklem a hlavním podvozkem. Pro leteckou společnost Spartan Air Lines pak byly postaveny tři letouny Cruiser III (G-ACYK, G-ADEL a G-ADEM).

Operační nasazení.

Hlavním uživatelem byla letecká společnost Spartan Air Lines Ltd., která vznikla za účelem provozování dopravní linky mezi Londýnem a Cowes na ostrově Wight. V dubnu 1933 Spartan Air Lines zpočátku provozovala jeden letoun Cruiser I (G-ABTY) a dva letouny Cruiser II (G-ACDW a G-ACDX) z londýnského letiště Heston. Ve třicátých letech minulého století narůstal počet Britů, kteří si mohli dovolit na víkendy cestovat do různých letovisek „na otočku“. Obliba letounů Spartan Cruiser u cestujících zařadila tyto stroje jako tahouny víkendové letecké přepravy.  Zkušený šéfpilot společnosti Spartan Air Lines P. W. Lynch Bloss vykonal v zimě 1933 legendární let do Sydney a Melbourne v Austrálii. Z Anglie odletěl na letounu s imatrikulací G-ACDW společně s poslancem britského parlamentu Crawfordem Greenem za hustého deště v úterý 10. října 1933 a do australského Sydney dorazili po dlouhé cestě 30. října. Zpět do Anglie nakonec přiletěli ve zdraví dne 26. prosince 1933 a zanechali za sebou vzdálenost 51 200 km.  Do Jugoslávie byly prodány na podzim 1933 a na jaře 1934 letouny výr. č. 5 a 6 s imatrikulací G-ACJO (YU-SAN) a G-ACMW (YU-SAO). Licenční letoun Cruiser II postavený v květnu 1935 společností Zmaj v srbském Zemunu nesl imatrikulaci YU-SAP. Všechny tyto letouny byly provozovány leteckou společností Aeroput (Lublaň, Sušak, Niš). První 2 byly provozovány až do zabavení v roce 1941 Německem, letoun YU-SAP skončil havárií 15.7.1936 nedaleko slovinské Hrušice u Jesenic.  Letecká společnost Iraq Airwork Limited si objednala jedno letadlo pro dopravní trasu mezi Bagdádem a Mosulem, další letadlo bylo objednáno společností Misr Airwork Limited, egyptskou pobočkou Iraq Airwork. Dva letouny Cruiser II a jeden Cruiser III byly zařazeny do služby v RAF v roce 1940.  Dva původně ve Spojeném království imatrikulované letouny Cruiser II (výr. č. 8/G-ACNO a č. 9/G-ACOU) byly s československou imatrikulací OK-ATQ (motor Gipsy III) a OK-ATM (motor Walter Major 4) zapsány do leteckého rejstříku v březnu 1934. Baťova letecká společnost je provozovala pět roků až do března 1939, kdy byly z rejstříku vymazány. Byly totiž po okupaci zabaveny nacistickým Německem. Poté došlo ihned k demontáži jejich vrtulí a o něco později se na nich objevily německé registrace D-CATQ resp. D-CATM. Přes Brno a Prahu o pár měsíců později přeletěly do Německa a zde ještě nějaký čas létaly jako kurýrní letouny u jedné dopravní letky Luftwaffe na letišti nedaleko Berlína.  Trup letounu Cruiser III (G-ACYK) je vystaven v Národním leteckém muzeu (National Museum of Flight Scotland) v East Fortune ve Skotsku (30 km východně od Edinburgu). Jedná se o letadlo, které havarovalo v roce 1938. V roce 1973 byla kabinová sekce přesunuta vrtulníkem z místa havárie poblíž pobřežního městečka Largs ve Skotsku (asi 50 km západně od Glasgow) do leteckého muzea.

Specifikace (Cruiser II s motorem Walter Major).

Data ze zdroje

Spartan Cruiser byl britský třímotorový dopravní letoun pro 6 až 10 cestujících, který postavila společnost Spartan Aircraft Limited sídlící v East Cowes na ostrově Wight.

Le Spartan Cruiser est un avion monoplan britannique trimoteur de transport de 6 à 10 passagers construit au début des années 1930 par Spartan Aircraft Limited à East Cowes sur l'Île de Wight. C'était un développement du Saro-Percival Mailplane pour le transport de passagers.


Historie.

Irský vodní španěl je psí plemeno se zajímavou a nejasnou historií. Zhruba od roku 1600 se datují zmínky o používání vodních psů k lovu divoké zvěře. Vodní psi se srstí, která nepropouští vodu, existovali podle záznamů v Irsku již dávno před zavedením brokovnic. Že to byl irský vodní španěl, se můžeme domnívat především díky jeho specifickému znaku, tzv. „krysímu ocasu", který nemá žádné jiné plemeno tohoto typu. To naznačuje, že se jedná o původní irské plemeno. První irský vodní španěl se objevil na výstavě v roce 1862. První chovatelský klub byl založen v roce 1890 a vzápětí byl uznán jako samostatné čistokrevné plemeno. Mezi lovci je ceněný především pro svou schopnost pracovat i v nejtěžším bažinatém terénu, naopak jeho trochu komický vzhled ho u mnohých chovatelů diskvalifikoval a dodnes není příliš rozšířen. U nás v ČR bylo odchováno jen pár jedinců.

Vzhled.

Irský vodní španěl je středně velký pes s pevnou stavbou těla a kudrnatou srstí. Výška v kohoutku je u psů 53–59 cm a 51–56 cm u feny. Hmotnost bývá mezi 22 až 28 kg. Má vysokou a širokou mozkovnu s dlouhou a silnou čenichovou partií. Má silné zuby s nůžkovým skusem, malé, tmavě zbarvené oči mandlového tvaru. Jeho dlouhé, nízko usazené uši přiléhající k lícím. Krk je dlouhý a silný přecházející v sudovitě tvarované tělo s výrazně vyklenutými žebry, krátkým a rovným hřbetem s hlubokými bedry a prostorným hrudníkem. Ocas je u kořene silný a mohutný, u špičky velmi tenký. Srst kudrnatá a tvoří husté, kadeřavé uzlíčky, přirozeně mastné. Zbarvení je tmavě hnědé bez bílých skvrn.

Povaha a využití.

Irský vodní španěl je typický lovecký pes, využívaný zejména pro lov vodní zvěře. Má vynikající čich, takže perfektně dohledává, vystavuje i aportuje. Je vitální, temperamentní, odhodlaný a odvážný. Má stále chuť a energii pracovat a není snadné ho unavit. Miluje vodu a plavání a vůbec všechny možné sportovní aktivity. Je velmi inteligentní a rád se učí nové věci. Svou inteligencí se může rovnat s pudly. Své rodině je věrný a oddaný, je kamarádský a výborný společník. K cizím lidem se chová s rezervovou, ale není agresivní. Při lovu může však být i ostrý. Irský vodní španěl je i dobrý hlídač, který na vetřelce hlubokým a silným hlasem zaštěká, ale není typickým obranářem a k ochraně majetku tak není příliš vhodný.

Irský vodní španěl (anglicky "Irish Water Spaniel") je psí plemeno původně pocházející z Irska. Jeho původ je celkem nejasný, existuje hned několik teorií o vzniku plemene. Jedna říká, že irský vodní španěl byl šlechtěn z portugalského vodního psa, protože je mu vzhledově dost podobý, jiná tvrdí, že jeho předchůdci byli Irský setr, Southern Water Spaniel a francouzští lovečtí psi. Dle Mezinárodní kynologické federace je irský vodní španěl zařazen do skupiny VIII. – slídiči, retrívři a vodní psi, sekce 3 – vodní psi, s pracovní zkouškou. Oficiální zkratka pro ČR, pocházející z jeho anglického názvu, je IWS.

L'épagneul d'eau irlandais ou chien d'eau irlandais (') est une race de chien d'origine irlandaise. C'est un chien de taille moyenne, avec des oreilles tombantes, un poil long et bouclé sur tout le corps sauf le museau et la gorge et une queue dépourvue de poils bouclés à l'extrémité comparée à une. Cette dernière caractéristique lui vaut les surnoms de'(queue en forme de fouet) et (queue de rat). La robe est de couleur marron puce unie.


Struktura a vlastnosti.

Pomocí rentgenové krystalografie bylo zjištěno, že tato látka má mírně narušenou rovinnou čtvercovou strukturu.  Z hlediska vazeb se jde o komplex jednomocného rhodia, tedy přechodného kovu s osmi "d" elektrony. Z hlediska pravidla 18 elektronů každý ze čtyř ligandů dodává po dvou elektronech, což je celkem 16 elektronů, a sloučenina je tedy elektronově nenasycená, v roztocích tedy prochází prudkou výměnou jak uvnitř molekuly (jedna z trifenylfosfinových skupin je nestabilní a neustále přechází mezi koordinační sférou rhodia a roztokem, tato rovnováha je ovšem výrazně posunuta ve prospěch výchozího komplexu, rovnovážná konstanta činí přibližně 10) tak i mezi molekulami.

Příprava.

Wilkinsonův katalyzátor se obvykle připravuje reakcí hydrátu chloridu rhoditého s přebytkem trifenylfosfinu v ethanolu. Trifenylfosfin slouží jako dvouelektronové redukční činidlo které samo zvyšuje své oxidační číslo z III na V. V průběhu přípravy se tři ekvivalenty trifenylfosfinu stanou ligandy ve výsledném produktu, zatímco čtvrtý zredukuje trojmocné rhodium na jednomocné:

Použití.

Hydrogenace alkenů.

Wilkinsonův katalyzátor se nejčastěji využívá k homogenní katalýze hydrogenace alkenů molekulárním vodíkem. Reakce začíná disociací jednoho nebo dvou trifenylfosfinových ligandů za vzniku čtrnáctielektronových či dvanáctielektronových komplexů, následně proběhne oxidační adice vodíku na kov, poté dojde k π komplexaci alkenu, migračnímu vložení (vnitromolekulárnímu přesunu hydridu nebo vložení alkenu) a po redukční eliminaci se vytvoří konečný alkanový produkt; například tak, jak je znázorněno na následujícím obrázku:  Rychlost hydrogenace je nejvíce ovlivňována mírou substituce alkenu, jelikož je určujícím krokem mechanismu migrační vložení, které při je velkém sterickém odporu v okolí kovového centra obtížné. Dobrými substráty bývají koncové a disubstituované alkeny, zatímco více stericky zatížené se hydrogenují pomaleji. Hydrogenace alkynů je problematická, jelikož mají alkyny snahu redukovat se na alkany za vzniku "cis"-alkenu jako meziproduktu. Ethen s Wilkinsonovým katalyzátorem reaguje za tvorby RhCl(CH)(P(CH)), ovšem není substrátem hydrogenace.

Ostatní katalytické reakce.

Wilkinsonův katalyzátor také katalyzuje mnoho dalších hydrofunkcionalizačních reakcí jako jsou hydroacylace, hydroborace a hydrosilylace alkenů. Hydroborace byly zkoumány pomocí katecholboranu a pinakolboranu. Též může sloužit k hydrosilylaci alkenů.  Za přítomnosti vodíku a silné zásady Wilkinsonův katalyzátor vytváří reaktivní rhodné sloučeniny s vyšší aktivitou při hydrogenaci vnitřních alkenů a funkcionalizovaných trisubstituovaných alkenů.

Reakce.

Wilkinsonův katalyzátor reaguje s oxidem uhelnatým za vzniku bis(triphenylfosfin)rhodiumkarbonylchloridu, který lze rovněž získat dekarbonylací aldehydů;  při míchání v benzenovém roztoku se přeměňuje na málo rozpustný červeně zbarvený dimer [RhCl(P(CH))], což je projevem nestability trifenylfosfinových ligandů; za přítomnosti zásady, H a nadbytku trifenylfosfinu se mění na hydridotetrakis(trifenylfosfin)rhodium(I) (HRh[P(CH)]). Tento 18elektronový komplex je také aktivním katalyzátorem hydrogenace.

Wilkinsonův katalyzátor je běžně používaný název pro chloridotris(trifenylfosfan)rhodium, komplexní sloučeninu rhodia se vzorcem [RhCl(P(CH)</sub>)]. Jedná se o hnědočervený prášek rozpustný v uhlovodících a ještě lépe v tetrahydrofuranu a chlorovaných rozpouštědlech jako je dichlormethan. Používá se jako katalyzátor při hydrogenaci alkenů. Používání této látky zpopularizoval britský chemik Geoffrey Wilkinson, po kterém je také pojmenována.

Le catalyseur de Wilkinson est le nom courant du chlorotris(triphénylphosphine)rhodium(I) de formule. Son nom provient de Geoffrey Wilkinson, chimiste britannique lauréat du prix Nobel de chimie en 1973. Il est notamment employé pour l'hydrogénation industrielle des alcènes en alcanes.