Vývoj.

V květnu 1951 se začal konstruktér W. Jakimiuk zabývat projektem taktického letounu, schopného operovat na typu terénu nevyhovujícím ani vyspělejším pístovým letounům. Po řadě studií se rozhodl ke koncepci stroje s lyžovým přistávacím zařízením, využívajícího pro vzlet samostatného odhazovacího vozíku. Podařilo se získat zájem vývojového oddělení francouzského ministerstva letectví a tím i oficiální státní zakázku na vyřešení vývojového úkolu, dva prototypy a tři stroje ověřovací série.  S předstihem před vlastním letounem Baroudeur vyvíjela společnost Société Nationale de Constructions Aéronautiques du Sud-Est vzletový vozík, jehož zkoušky probíhaly na letišti Persan-Beaumont od dubna 1952. Tvořil jej rám ze silné trubky, ohnuté do tvaru U, doplněný plošinou, která obě ramena spojovala. Spočívala na dvou nízkotlakých hlavních kolech a na přídi nesl dvojitá pomocná kola, umožňující pohyb i na velmi měkkém terénu. Na přídi vozíku byl zámek spojení s letounem, hlavní lyže stroje spočívaly na ramenech vozíku na úrovni hlavních kol. Vozík byl vybaven jednou až šesti vzletovými raketami na tuhé palivo. Pro brzdění doběhu po odpoutání stroje měl pneumatické brzdy a stuhový brzdicí padák. Ve fázi testů na něm spočívala hrubá maketa budoucího SE-5000, odpovídající hmotností a rozložením zatížení skutečnému letounu.  Továrna SNCASE v Marignane mezití vyráběla první trupy a šípové ocasní plochy a připravovala se na jejich montáž s rovněž šípovými křídly, stavěnými v mateřském závodě Courneuve. První prototyp SE-5000.01 poprvé vzlétl na svém vozíku 1. srpna 1953 v Istres. Po jeho odhozu přistál na travnaté ploše podél betonové dráhy. 25. listopadu 1953 vzlétal jen na lyžích z travnaté, písčité nebo hlinité plochy. V prosinci pak vzlétal i přistával s permanentně připojeným vozíkem. Z důvodu značné nestability stroje byla zvětšena SOP a pod záď trupu byly instalovány dvě pomocné kýlové plochy. První prototyp poháněl proudový motor s axiálním kompresorem SNECMA Atar 101 B-2 o tahu 23,52 kN.  Druhý prototyp SE-5000.02, zalétaný 12. května 1954, obdržel výkonnější pohonnou jednotku Atar 101 C s tahem 27,44 kN, větší pomocné kýlové plochy pod zádí trupu a negativní vzepětí křídla. 17. července 1954 s ním pilot Mulandi dosáhl v mírném střemhlavém letu M = 1. Oba prototypy byly předvedeny veřejnosti na Pařížském aerosalonu v roce 1955.  V lednu 1956 zahájilo Armée de l'Air taktické zkoušky obou strojů, probíhající na různých základnách s rozdílným typem povrchu letiště od sněhu až po rozbahněnou hlínu či štěrk. Testy prokázaly nevhodnost startu a přistání s lyžemi na betonové ploše, protože ohřev třením na betonu hrozil vznícením hořčíkové slitiny, ze které byly vyrobeny.  V březnu 1956 byl dohotoven a zalétán první předsériový Baroudeur SE-5003.01, poháněný motorem Atar 101 D-3 o 29,40 kN a vyzbrojený dvojicí kanónů DEFA ráže 30 mm. Pod křídlem nesl dva závěsné body využitelné pro blok čtyř neřízených raketových střel T-10, nebo dvou 250 kg pum.  Druhý stroj ověřovací série SE-5003.02 provedl svůj první let v květnu 1956. Poslední vyrobený Baroudeur SE-5003.03 nejprve létal s motorem Atar 101 E-3 o tahu 34,30 kN, který byl následně zaměněn za výkonnější pohonnou jednotku Atar 101 E-4 o tahu 36,26 kN. Zároveň s instalací výkonnějších jednotek došlo i na zesilování draku letounu.  Po taktických zkouškách a porovnávacích letech s letounem Mystère IVA se francouzské vojenské letectvo vážně zabývalo sériovou výrobou Baroudeuru. Konečné rozhodnutí měla dát soutěž na jednotný taktický letoun kontinentálních států NATO v západní Evropě. Francie tuto soutěž obeslala typy Breguet Br-1001 Taon, Dassault Étendard VI a Baroudeur. Porovnávací lety probíhaly na podzim 1957, jejichž výsledkem bylo, že se jako standardní bitevní letoun NATO stavěl Fiat G.91 a Barouder byl pro svou koncepční komplikovanost odmítnut.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro variantu SE-5003.01.

SNCASE SE-5000 Baroudeur byl francouzský jednomotorový proudový lehký stíhací letoun, určený ke vzletu a přistání na přírodních či jakostně horších VPD.

Le SE.5000 Baroudeur, était un prototype de chasseur-bombardier léger à réaction français, conçu par la SNCASE ("Sud-est Aviation") pour répondre à la spécification OTAN NBMR-1 "". Il était basé sur une formule inhabituelle : sans train d'atterrissage classique, il utilisait un chariot à roues largable pour le décollage et trois patins rétractables pour atterrir. Le Baroudeur n'est jamais entré en production.


Životopis.

Narodil ve Dvoře Králové nad Labem, byl německé národnosti. Po smrti jeho matky se rodina přestěhovala do Žacléře (něm. "Schatzlar"). Už v dětství chodíval s babičkou do krkonošských hor a zamiloval si tamní přírodu, hlavně květenu. Zabýval se však i zkamenělinami a hmyzem. Začíná se intenzivně a systematicky věnovat hlavně studiu květeny Krkonoš. Po skončení základní školy studoval na gymnáziu ve městě Kamienna Góra, kde již v těchto letech publikoval své první floristické práce. V roce 1879 po skončení gymnázia nastoupil na univerzitu do polské Vratislavi, kde se věnoval hlavně studiu botaniky a geologie, ale také matematiky, chemie a geografie. Už jako student univerzity zpracoval komplexně celé rostlinstvo Krkonoš a přispěl svými vědomostmi a informacemi o květeně i Emilovi Fiekovi při jeho práci o flóře Slezska.  V roce 1882 vystudoval univerzitu a získal titul doktora filozofie. Zakrátko pak odchází na praxi do města Kiel v Německu, kde pod vedením profesora Adolfa Englera pracuje jako odborný asistent v botanickém institutu Univerzity v Kielu. Již ve věku 35 let byl jmenován řádným profesorem a ředitelem botanického oddělení univerzity ve Vratislavi. V uvedeném oboru pracoval během svého dlouhého života (84 let) celkem asi 50 let. Dvakrát byl jmenován do hodnosti děkana filozofické fakulty a ve školním roce 1913 / 1914 byl jmenován rektorem celé Vratislavské univerzity. Je znám hlavně jako botanik - jako jeden z největších botanických systematiků a fytogeografů těch dob v Evropě. Zabýval se hlavně výzkumem horských rostlin a v roce 1894 se pokusil o komplexní zmapování výskytu rostlin v oblasti Karpat od Bratislavy až po deltu Dunaje do Černého moře v místě zvaném Železná vrata při rumunském městě Orszovo. Dělal botanický výzkum i ve Vysokých Tatrách a v Sedmihradsku. Během let I. světové války provedl důkladný průzkum flóry Polska.  Profesor Ferdinand Albín Pax byl skromný, ale přitom velmi cílevědomý, pracovitý, přesný a psychický velmi silný člověk. Tvrdý život v dětství a mládí, jako syn chudého horala, měly vliv na jeho tvrdost a odolnost i v následujících letech dalšího života. Chodil často do přírody. Nepotrpěl si na uhlazenost, ani na nošení kravaty. Nikdy nenosil spodní zimní prádlo, ani rukavice a jezdil na saních až do své šedesátky. Tyto vlastnosti si zachoval až do svých 80. let věku. Pak ztratil zrak (zřejmě šedý zákal?) a následně již trávil čas hlavně doma. Během svého života vychoval kolem 50 doktorandů, z nichž mnozí dosáhli významné postavení ve vědeckém světě, jako uznávané kapacity, na čemž měl nepochybně svůj podíl i profesor Ferdinand Albín Pax, neboť byl všem těmto vědcům vzorem a dobrým příkladem pílí, systematickou prací a houževnatostí.  Působil jako univerzitní profesor, kustod muzea, botanik, zoolog a entomolog. V entomologii se zabýval hlavně studiem a faunistikou motýlů (Lepidoptera), dvoukřídlých (Diptera), jakož i fosilním hmyzem. Z motýlů se zabýval hlavně rodem Parnassius Latreille, 1804. O tomto rodě publikoval informace v svých pracích: ""Das Aussterben der Gattung Parnassius in den Sudeten"" a ""Über das Aussterben ven Parnassius apollo in den Sudetenländen"". Často vykonával své sběry i na území Slovenska, kde v roce 1915 popsal z území Malé Fatry z oblasti domašínského meandru u Strečna nový poddruh jasoně červenookého, který pojmenoval "ssp. sztrecsnoensis". Popis tohoto poddruhu vyšel v práci ""Geografische Verbreitung und Rassenbildung des Apollofalters in den Karpaten"". Popis byl publikován v "Zeitschrift den Wissenschaftlichen Insektenbiologie", 11, 1915, na str. 49 - 59. Kromě motýlů druhu jasoň se zabýval i řádem dvoukřídlí (Diptera).  Dr. Ferdinand Albín Pax zemřel ve Vratislavi po krátké nemoci. Pohřben byl na starém evangelickém hřbitově ve Vratislavi, který byl po druhé světové válce zlikvidován, takže jeho hrob se nedochoval.  Poznámka: Známý je i jeho syn Ferdinand Pax (30. prosince 1885 - 11. září 1964), druhý syn se jmenoval Günther Pax.

Ferdinand Albín Pax (26. červenec 1858 Dvůr Králové nad Labem, Česko – 1. březen 1942 Vratislav, Polsko) byl méně známý, ale pro území Československa velmi významný přírodovědec - zoolog, botanik světového jména, profesor Vratislavské univerzity, kustod muzea a entomolog - lepidopterolog a dipterolog. Pro entomologickou veřejnost je známý hlavně jako autor popisu jedné ze slovenských ras jasoně červenookého – "Parnassius apollo L. ssp. sztrecsnoensis" Pax, 1915.

Ferdinand Albin Pax (né le à Dvůr Králové nad Labem en Bohême et mort le à Wrocław) est un botaniste allemand.


Výskyt.

Giboni bělolící se vyskytují v jihovýchodní Asii. Populace gibonů bělolících je velmi malá. Největším nebezpečím je pro ně ztráta lesních stanovišť i lov pro tradiční čínskou medicínu nebo kvůli masu. Podle IUCN jsou kriticky ohroženi. Největší množství jedinců doposud přežívá v Laosu. Ve Vietnamu jsou populace gibonů roztříštěné a jejich výskyt zde byl potvrzen jenom v několika oblastech. V Číně byl gibon bělolící naposledy pozorován v roce 1990 a nyní je zde pravděpodobně vyhuben.

Popis.

Gibon bělolící dosahuje velikosti 45 až 63 cm, hmotnost se odhaduje na 5,7 kg. Nemá ocas. Samci mají černé zbarvení a jejich líce jsou bílé, barva samic je hnědá, u těchto lidoopů je tedy vyvinut pohlavní dimorfismus. Mláďata se rodí světlá, toto zbarvení se po 6 až 18 měsících mění na tmavou. Samice během dosažení pohlavní dospělosti získávají zpět béžovou barvu. Jídelníček tvoří především rostlinná potrava, například ovoce a květy, giboni se mohou přiživit také hmyzem. Gibon bělolící žije v malých rodinných skupinách, které tvoří samec, samice a několik mláďat. Území si značí táhlým melodickým voláním, které se může rozléhat až na vzdálenost 3 km. Den tráví giboni především v baldachýnu stromů, pohybují se pomocí rychlé brachiace, které napomáhají dlouhé silné paže s hákovitými prsty. Ze stromů málokdy slézají na zem.

Ochrana.

Zákonem je chráněn ve Vietnamu a Číně. Patří též na seznam CITES I. Gibon bělolící je součástí Evropského záchovného programu (EEP). V Evropě je chován v celkem 36 institucích v Německu, Belgii, Nizozemsku, Francii, Polsku, Česku, Portugalsku, Švédsku, Španělsku, Maďarsku a Velké Británii. Z českých zoologických zahrad druh chovají zoologické zahrady Ostrava, Plzeň, Ústí nad Labem a Liberec. V zoo v Liberci probíhá chov od roku 1975, přičemž poslední mládě se zde narodilo na konci června 2019.

Gibon bělolící ("Nomascus leucogenys") je kriticky ohrožený druh z čeledi gibonovití (Hylobatidae) a z rodu "Nomascus". Druh popsal William Ogilby roku 1840. Gibon bělolící se dále rozčleňuje do několika poddruhů.

Le gibbon à favoris blancs du Nord (Nomascus leucogenys), appelé aussi gibbon à joues pâles ou gibbon à joues blanches est une espèce de singes hominoïdes de la famille des hylobatidés. Cette espèce est classé en danger critique d'extinction par l'UICN.


Osobní život.

Narodila se roku 1930 v Ning-pu, ležícím v provincii Če-ťiang. Navštěvovala základní školu a první ročníky střední školy Siao-š’ čung-süe (; "Xiàoshí Zhōngxué"), odkud v roce 1948 přešla do dalšího středoškolského zařízení Ning-po čung-süe (; "Níngbō Zhōngxué"). Mezi lety 1951–1955 studovala Lékařskou fakultu Pekingské univerzity, která se v roce 1952 stala samostatnou vysokou školou (v dubnu 2000 došlo k jejímu zpětnému začlenění do Pekingské univerzity). Absolvovala ji roku 1955 v oboru farmaceutická věda. Následně získala dvouapůlleté vzdělání v tradiční čínské medicíně.  Po studiu nastoupila do pekingské Akademie čínské medicíny. V souvislosti s postupující čínskou hospodářskou reformou, se plnohodnotnou vědkyní stala teprve v roce 1980. Post školitelky postgraduálních studentů jí byl přiznán v roce 2001. Následně se stala hlavní vědkyní Akademie.  Do roku 2011 byla v čínské vědě řadu desetiletí nepovšimnutou osobou a charakterizována jako „"lidmi téměř úplně zapomenutá"“. Vzhledem k absenci postgraduálního systému vzdělávání v komunistické Číně až do roku 1979, neabsolvovala žádný doktorandský program, nevycestovala na zahraniční studijní či výzkumný pobyt, ani se nestala členkou žádné čínské národní vědecké akademie. Tchu byla později prezentována jako hlavní představitelka první generace vědců čínského lékařského výzkumu od vzniku Čínské lidové republiky v roce 1949.

Soukromý život.

Manželem se stal středoškolský spolužák Li Tching-čao. Společně mají dvě dcery, starší z nich působí na univerzitě v Cambridgi.

Objev účinného antimalarika.

Pozadí vědecké práce.

V roce 1967, kdy probíhala Vietnamská válka, požádal severovietnamský vůdce Ho Či Min čínského premiéra Čou En-laje o pomoc s vývojem antimalarik pro vojáky, kteří se vydávali Ho Či Minovou stezkou na jih. Podávání chlorochinu bylo totiž kvůli snadnému rozvoji rezistence neúčinné.  Malárie byla také rozšířena v jihočínských provinciích Chaj-nan, Jün-nan, Kuang-si a Kuang-tung. Čou En-laj přesvědčil Mao Ce-tunga ke zřízení tajného programu nazvaného Projekt 523 na výrobu léčiva, který zahájil činnost 23. května 1967. Po zapojení se do programu Tchu pracovala na Chaj-nanu, kde studovala infikované pacienty.  Vědci do konce 60. let prověřili více než 240 000 sloučenin bez významného účinku. V roce 1969 přistoupila 39letá Tchu k záměru prostudovat látky v rostlinách. Nejdříve se věnovala sběru známých informací a navštěvovala praktické lékaře provozující tradiční medicínu. Závěry shrnula v knize nazvané "Sbírka jednotlivých praktických předpisů proti malárii", která obsahovala 640 lékařských předpisů. Její tým také shromáždil na dva tisíce tradičních receptů a testům na myších podrobil 382 extraktů rostlin.  Až pelyněk roční ("Artemisia annua"), užívaný pro intermitentní (střídavé) horečky, přinesl žádaný účinek. Recepturu přípravy vědkyně nalezla v 1 600 let starém textu. Nejdříve však látka neúčinkovala, protože byl extrakt získáván tradičním postupem z vroucí vody. Až proces extrahování za nízkých teplot vedl k izolaci účinné antimalarické sloučeniny. Pro daný postup se inspirovala zdrojem v tradiční čínské rostlinné medicíně, zápiscích sepsaných Ke Chungem roku 340 pod názvem "Příručka receptů pro akutní léčbu", v nichž stálo, že by rostlina měla být máčena v chladné vodě. Tchu dovodila, že teplá lázeň ničí biologicky aktivní látku a proto navrhla studenou cestu. K izolaci čisté formy látky došlo v roce 1972 a čínské pojmenování znělo "čching-chao-su" (, "qinghaosu"). Pokusy na myších a opicích prokázaly účinnost.  Vědkyně se dobrovolně nabídla k prvnímu testu látky na člověku (pro zjištění nežádoucích účinků), když uvedla: "„Jako vedoucí vědecké skupiny jsem cítila odpovědnost“". Experiment byl bezpečný a následovaly úspěšné klinické studie na pacientech. Výsledky publikovala anonymně v práci z roku 1977. Na čínském zasedání Světové zdravotnické organizace o malárii v roce 1981 přednesla objev účinné látky – artemisininu, jež usmrcuje časná vývojová stádia parazitického prvoka "Plasmodium". Antimalarika artemisininu postupně zachránila miliony lidských životů, především v rozvojovém světě.  Artemisinin představuje seskviterpenový lakton s peroxidovým můstkem. Má se zato, že právě tento můstek zodpovídá za mechanismus účinku. WHO brání monoterapii před možným rozvojem parazitární rezistence na tuto sloučeninu. V léčbě se proto využívá kombinace artemisininu, či jeho derivátů, s dalšími antimalariky na odlišné chemické bázi. Vedle stoupající preskripce jako antimalarika se také stal zájmem výzkumu nádorových onemocnění.  V roce 2006 došlo ke zveřejnění postupu přenesení odpovídajících genů pelyňku do kvasinek s cílem vytvořit prekurzor artemisininu v bioreaktorech. Tím byly nastoleny podmínky průmyslové výroby a zvýšení produkce účinné látky o desítky tun ročně, což odpovídalo nárůstu v řádu desítek milionů dávek. Takto biosyntetizovaný artemisinin začal být používán v srpnu 2014.

Tchu Jou-jou, (* 30. prosince 1930 Ning-po, Če-ťiang) je čínská chemička a farmakoložka, která jako první izolovala hořčin artemisinin z pelyňku, který využila v léčbě malárie. Kombinovaná terapie snížila úmrtnost nemoci o 20–30 % a pouze na africkém kontinentu zachránila životy více než 100 tisíc infikovaných za rok.

Tu Youyou (), née le à Ningbo, est une chercheuse en pharmacie chinoise. En 2015, elle est lauréate du prix Nobel de physiologie ou médecine pour ses travaux de recherche contre le paludisme.


Jména.

Chu Čeng-jen používal zdvořilostní jméno Jüe-cchung () a pseudonymy Cch’-kung (), Mo-an lao-žen () a Š’-ču-čaj ču-žen ().

Život.

Chu Čeng-jen se narodil v okrese Siou-ning (v mingské prefektuře Chuej-čou, v moderní provincii An-chuej) roku 1584 nebo začátkem roku 1585. Jeho otec i starší bratr Chu Čeng-sin () provozovali lékařství v oblastech kolem Lu-anu a Chuo-šanu. Chu Čeng-jen cestoval s nimi poté, co dosáhl třicítky. Proto je obvykle i Chu Čeng-jen považován za lékaře, ačkoli nejranější zdroje, které to tvrdí, pocházejí až z druhé poloviny 19. století.  Někdy před rokem 1619 se Chu Čeng-jen přestěhoval do Nankingu, kde žil se svou manželkou příjmením Wu. Bydleli v domě na Ťi-lung-šanu (), nyní také známém jako Pej-ťi ke, kopci stojícím severně od městských hradeb. V přední části pozemku rostlo více než deset bambusů. Podle nich Chu Čeng-jen pojmenoval své sídlo "Š’-ču-čaj" (). "Š’-ču" () je „deset bambusů“, "čaj" () značí studovnu, zejména studovnu literárního učence, esejisty a kritika. Česky je překládána jako Síň deseti bambusů, Studovna deseti bambusů, Studio deseti bambusů, Ateliér u deseti bambusů. Dům fungoval i jako sídlo jeho tiskařského podniku, v němž zaměstnával deset zkušených řemeslníků, včetně obou bratrů, Čeng-sina a mladšího Čeng-singa () a synů Čchi-pchua () a Čchi-iho (). Pravděpodobně najímal i malíře vytvářející některé ilustrace.  Během Chuova života byla dynastie Ming, která vládla Číně necelá tři století, svržena a nahrazena dynastií Čching. Po pádu mingského hlavního města Pekingu v roce 1644 a smrti císaře Čchung-čena vznikla nová mingská vláda v Nankingu v čele s Čchung-čenovým bratrancem Ču Jou-sungem na císařském trůnu. Chu Čeng-jen, který byl známý řezbou pečetí a výborným pečetním písmem, vytvořil pečeť nového císaře. Vláda mu za odměnu nabídla místo písaře sekretariátu ("čung-šu še-žen", ), obvykle udělované řemeslníkům pracujícím u císařského dvora, ale Chu ho nepřijal, ačkoli poté titul "čung-šu še-žen" použil v některých svých osobních pečetích.  Podle "Ztracené historie jihu" ("Nan-ťiang i-š’", ) čchingského učence Wen Žuej-lina před čchingským dobytím Nankingu Chu Čeng-jen studoval na tamní Národní univerzitě a jako student přidělený na ministerstvo obřadů sepisoval oficiální vládní výnosy. V uznání za svou práci byl přijat do akademie Chan-lin, ale než mohl jmenování přijmout, byl Peking dobyt Mandžuy. Wenova práce byla vytištěna až roku 1830, poté co delší dobu kolovala v rukopisech. Avšak vzhledem k tomu, že Chu Čeng-jenovy biografie sestavené jeho současníky neobsahují žádnou zmínku o těchto událostech, byla jeho kariéra od univerzity do akademie zřejmě vymyšlena až po jeho smrti, s cílem předvést ho jako úspěšného vzdělance a úředníka.  Chu Čeng-jen se roku 1646, po dobytí Nankingu a většiny Číny mandžuskou dynastií Čching, stáhl z veřejného života, zřejmě kvůli svému spojení s Ču Jou-sungovým režimem, a soustředil se na práci v rodinném nakladatelství. Až do pozdního věku udržoval kontakty s kolegy z uměleckých kruhů, například Siao Jün-cchungem a Lü Liou-liangem, kteří ho navštívili v letech 1667 a 1673. Zemřel v devadesáti letech věku (podle tradičního čínského počítání) koncem roku 1673 nebo začátkem roku 1674.

Umělecká a nakladatelská činnost.

Řezba pečetí.

Chu Čeng-jen byl dovedný kaligraf, který ovládal všechny styly čínského písma – písmo pečetní, úřednické, kurzivní i konceptní, jako nakladatel vyráběl i kvalitní papír a tuš. Vynikl však jako řezbář pečetí, vyrábějící osobní pečetě pro četné hodnostáře. Jeho styl vycházel z klasického pečetního písma dynastie Chan, přičemž následoval chuejčouskou školu řezby pečetí, založenou jeho současníkem Che Čenem. Chuova kaligrafie, ačkoli kompozičně pečlivě vyvážená, byla poněkud hranatější a pevnější než klasické modely, které si bral za vzor. Na rozdíl od jiných chuejčouských umělců Chu nepoužíval běžnou praxi imitace vlivů stárnutí na pečetě, pomocí nichž se řezbáři pokoušeli vyvolat pocit starobylosti přibližující jejich pečetě starověkým vzorům.  Chu Čeng-jenovy práce byly známy i mimo jeho region. Čou Liang-kung, úředník, básník a znalec umění žijící v Nankingu ve stejnou dobu jako Chu, uvedl ve svém "Životopise řezbářů pečetí" ("Jin-žen čuan", ), že Chu „pro cestovatele hledající poklady vytváří miniaturní kamenné plastiky s nápisy ve starobylém pečetním písmu“, z čehož vyplývá, že jeho řezbářské práce byly oblíbené u návštěvníků a cestovatelů procházejících Nankingem.  V roce 1644 Chu Čeng-jen přijal úkol vytvořit novou císařskou pečeť pro mingského císaře v Nankingu Ču Jou-sunga; k práci se připravil půstem a modlitbami, poté vyřezal pečeť. Panovníkovi představil své dílo společně s esejem "Velké vzývání pečeti" ("Ta-pao čen", ), ve kterém naříkal nad ztrátou Čchung-čenových pečetí a prosil Nebesa o milost při jejich obnovení. Chu byl znepokojen, že by jeho esej mohl být přehlížen, protože ho nenapsal v rýmovaném pravidelném paralelním stylu ("pchien-tchi", ), vyžadovaném při psaní takzvaných osmidílných esejů u úřednických zkoušek, ale přesto jeho podání i samotná pečeť byly mingským císařským dvorem přijaty.

Vydavatelství.

Přes svou pověst umělce a řezbáře pečetí byl Chu Čeng-jen především vydavatel. Jeho nakladatelství vydávalo práce o kaligrafii, poezii a umění; lékařské učebnice; knihy o etymologii a fonetice; a díla konfuciánských klasiků, jakož i komentáře k nim. Na rozdíl od jiných vydavatelů v regionu nepublikoval dramata, romány, ani jinou beletrii. Zaměření na akademické texty bylo pravděpodobně důsledkem umístění nakladatelství: vrch, na kterém se Chu usadil, byl právě na sever od nankingské státní univerzity "Kuo-c’-ťien", spolehlivého odbytiště akademických textů, příruček a učebnic. V letech 1627–1644 Chu Čeng-jenovo nakladatelství vytisklo přes dvacet knih tohoto druhu, zaměřených na majetné a vzdělané publikum. K nejranějším publikacím nakladatelství patřily lékařské učebnice, z nichž první, "Ověřené léky pro deset tisíc nemocí" ("Wan-ping jen-fang", ) byla zveřejněna roku 1631 a znovu vydána o deset let později. Chu Čeng-jenův bratr Chu Čeng-sin byl lékař a zdá se, že i autor těchto knih. Během 30. let 17. století Chu Čeng-jen vydával také politické práce sestavené vysokými úředníky mingské vlády; například roku 1633 "Životopisy příkladných [služebníků] mingského císaře" ("Chuang Ming piao-čung ťi" ), soubor biografií úředníků věrných druhému mingskému císaři Ťien-wenovi, sestavený významným hodnostářem Čchien Š’-šengem, a "Edikty mingských císařů" ("Chuang Ming čao-č’", ), soubor vybraných výnosů mingských panovníků. Po pádu dynastie Ming Chu svůj dům a podnik přejmenoval na Síň zakořeněnou v minulosti ("Ti-ku-tchang", ) na znamení své věrnosti zaniklé dynastii, přestože (zřejmě v dotiscích starších knih) nadále používal i značku Deset bambusů. Navzdory Chuově odchodu z veřejného života po roce 1646 podnik pokračoval v publikační činnosti i za nové, čchingské vlády, přičemž se zaměřil na katalogy pečetí vyrobených Chu Čeng-jenem pro zákazníky z Nankingu a okolí.  V mingském období technika barevného tisku v Číně značně pokročila. Ve svém podniku Chu Čeng-jen experimentoval s různými variantami tiskových forem, hledal způsob výroby mnohobarevných tisků a reliéfního potisku. Nakonec byl schopen vydat některá díla v barvě jako první tiskař v Číně, přičemž používal techniku tisku známou jako "tou-pan jin-šua" (, „uspořádané desky“). Způsob tisku spočíval v použití více dřevěných tiskových forem (štočků), jedné pro každou barvu a část obrazu. Tisk byl dlouhý a pečlivý proces, který vyžadoval vyrytí třiceti až padesáti štočků a až sedmdesát obarvení a otisků štočků na jednu ilustraci. Chu rovněž používal podobnou techniku tisku z více tiskových desek nazývanou "tchao-pan jin-šua" (), používanou už v jüanském období před dvěma stoletími, ale v jeho době opět přicházející do módy. Zdokonalil ji zavedením stírání některých barev z desek před tiskem; to mu umožnilo dosáhnout gradaci a modulaci odstínů, která dříve nebyla možná.  V některých tiscích Chu využil techniku slepotisku, známou jako „reliéfní vzory“ ("kung-chua", ) nebo „ražené desky“ ("kung-pan", ), spočívající v použití dřevěné desky bez barvy, která na papír otiskla pouze reliéfní vzor. Používal ji k vytvoření plastického efektu u mraků a ke zvýraznění vody nebo květů a listů u rostlin. Byla to nová technika, vynalezená Chuovým současníkem Wu Fa-siangem, také vydavatelem z Nankingu. Wu ji poprvé použil ve svém "Katalogu rozličných dopisních papírů z Pavilónu květů" ("Luo-süan pien-ku ťien-pchu", ), vydaném roku 1626. Chu i Wu používali reliéfní tisk k výrobě ozdobných dopisních papírů, jejichž prodej poskytoval doplňkový příjem jejich podnikům.

Nejvýznamnější tisky.

Chuovo nejpozoruhodnější dílo je "Příručka malířství a kaligrafie Studovny deseti bambusů" ("Š’-ču-čaj šu-chua-pchu", ), antologie 186 ilustrací, 140 básní a 30 stran textu od zhruba třiceti různých umělců, malířů a kaligrafů (včetně samotného Chu Čeng-jena), publikovaná roku 1633. Sestává z osmi sekcí, které jsou rozděleny vždy na dva svazky. Každá sekce je věnována jedné z kategorií přírodnin, a sice orchidejím, bambusu, květům švestek, tušovým květinám (v kruhových kompozicích), skalám, ptákům a ovoci, v osmé všeobecné sekci jsou příklady z předešlých kategorií a listy květin. Některé z těchto sekcí byly již dříve vydány samostatně. Kniha měla sloužit jako umělecká učebnice, s pokyny pro správné držení štětce a vysvětlením technik psaní a kreslení, přičemž obsahovala i několik ilustrací určených malířům-začátečníkům ke kopírování. Ačkoli tyto instrukce obsahovaly pouze sekce o orchidejích a bambusu, kniha je i tak prvním příkladem kategorizačního a analytického přístupu k čínské malbě. Je také první čínskou knihou vytištěnou barevným dřevotiskem. Chu v ní používal svou metodu soutisku více tiskových forem pro získání gradace barev v ilustracích. Příručka je vázána v motýlkové vazbě ("chu-tie čuang", ), v níž jsou vytištěné dvoustránkové listy přeloženy na polovinu a slepeny v místě ohybu, takže ve výsledku ilustrace zabírají dvě stránky a chybí mezera běžně oddělující text nebo obrázek na jednotlivých stránkách. Cambridgeská univerzitní knihovna v srpnu 2015 vydala kompletní digitální scan příručky, zahrnující veškerý text i ilustrace. Charles Aylmer, vedoucí čínského oddělení Univerzity v Cambridgi, digitalizaci komentoval slovy „vazba je tak křehká a kniha tak jemná, že jsme ji před digitalizací, i přes její nesporný historický význam, nedovolovali prohlížet nebo studovat“.  "Příručka malířství a kaligrafie Studovny deseti bambusů" si záhy získala oblibu, zejména u studentů malířství, a udržela si ji po staletí; dotiskována byla až do pozdně čchingské doby. Kniha ovlivnila barevný tisk v celé Číně, v níž připravila cestu pro pozdější, ale známější, "Příručku ze Zahrady hořčičného semínka" ("Ťie-c’-jüan chua-čuan", ), a také v Japonsku, kde byla přetištěna a předznamenala vývoj v barevném dřevotisku nišiko-e, používaném především v žánru obrazů ukijo-e.  Druhým významným tiskem Chu Čeng-jena byly "Dopisní papíry Studovny deseti bambusů" ("Š’-ču-čaj ťien-pchu", ), kolekce vzorků papíru, v nichž využil techniku slepotisku "kung-chua", aby ilustrace nechal vyniknout pomocí plastického efektu. Přestože kniha byla především katalogem dekorativních dopisních papírů, obsahovala také obrazy skal, lidí, rituálních nádob a dalších objektů, roztříděných do třiadvaceti kategorií. Celkem obsahovala 280 komentovaných vzorů a dvě předmluvy respektovaných vzdělanců. Chu ji publikoval roku 1644 a znovu následující rok. Moderní vydání vyšlo ve čtyřech svazcích mezi léty 1934 a 1941 péčí Čeng Čen-tuoa a Lu Süna, revidované vydání bylo publikováno roku 1952.

Další publikace.

K dalším dílům publikovaným Chuovým nakladatelstvím patřil přetisk Čou Po-čchiho příručky pečetního písma "Šest [stylů] kaligrafie, správné a nesprávné" ("Liou-šu čeng-e", ) a související "Nezbytná zjištění v kaligrafii" ("Šu-fa pi-ťi", ), která vysvětlovala třídění a varianty znaků, i běžné chyby v psaní.  Se svým bratrem Chu Čeng-sinem sestavil nové vydání základních textů konfuciánských klasiků, nazvané "Standardizovaný text Čtyř knih" ("S’-šu ting-pen pien-čeng",, 1640), v němž kladl důraz na správnost textu a vysvětlování výslovnosti znaků. Podobný přístup zaujal i u "Nejdůležitějších zásad psaní Tisíce znaků v šesti stylech písma" ("Čchien-wen liou-šu tchung-jao",, 1663), které zkompiloval s pomocí svého učitele kaligrafie Li Tenga. "Nejdůležitější zásady" Chu publikoval po Li Tengově úmrtí, částečně k jeho poctě.  Vedle vydávání soudobých i starších básní Chu se svými bratry sestavil učebnici poezie z textů jejich současníka Jie Tching-sioua, nazvanou jednoduše "Diskuse o poezii" ("Š’-tchan",, 1635). K dalším knihám poezie vydaným podnikem bratří Chuů patřily "Užitečné zásady pečlivé tvorby ve vybraných tchangských básních" ("Lej-süan tchang-š’ ču-tao wej-ťi", ), které byly kompilací několika publikací o tchangské poezii s přidaným Chu Čeng-jenovým kolofonem.  Nakladatelství Deseti bambusů vydávalo i různorodé příručky, například "Příručku čtyř- a šestislabičných vhodných frází" ("S’-liou jüan-jang pchui",, 1634), určenou čtenářům toužícím vylepšit si svůj literární styl. K méně známým publikacím nakladatelství patřil text o čínském dominu "Pchaj-tchung fu-jü" (), napsaný pod pseudonymem, ale s předmluvou Chu Čeng-jena.

Galerie.

Ilustrace z "Příručky malířství a kaligrafie Studovny deseti bambusů"

Tisky.

Historikové sestavili seznam 27 publikací Chu Čeng-jenova studia. Vybrané tisky:

Chu Čeng-jen (; asi 1584/1585–1673/1674) byl čínský malíř, kaligraf, řezbář pečetí, tiskař a vydavatel. Žil v Nankingu, kde vlastnil a s rodinou provozoval vydavatelství zvané Studovna deseti bambusů. V něm podstatně rozvinul tiskařskou techniku, takže byl schopen tisknout mnohobarevné ilustrace s jemnými barevnými přechody. Jeho nejznámějším dílem, vytvořeným ve spolupráci s dalšími umělci, je "Příručka malířství a kaligrafie Studovny deseti bambusů" ("Š’-ču-čaj šu-chua-pchu"), která se tiskla ještě dvě stě let po svém vzniku. Jeho podnik také vydával katalogy pečetí, akademické a odborné texty, poezii a ozdobné dopisní papíry.

Hu Zhengyan (), né vers 1584 et mort en 1674, est un artiste, graveur et éditeur chinois. Il a travaillé dans la calligraphie, la peinture traditionnelle chinoise et les sceaux, mais est principalement un éditeur et producteur de textes académiques.


Úvod.

"Obchodně-provozní plánování" (S&OP) je pravděpodobně tím nejméně chápaným aspektem plánování a řízení výroby. V komerčních ERP systémech je vždy "výrobní modul", který obsahuje a využívá hlavní plán výroby (Master production schedule, MPS), ale žádná funkce s názvem S&OP se v jejich výbavě většinou nenajde. Přesto se jedná o důležitou součást řízení podniku a přínosy dobře navrženého a realizovaného S&OP jsou značné. K jeho realizaci postačí a je dokonce nejvýhodnější běžný tabulkový procesor, například Excel. S&OP zohledňuje strategické cíle výroby a koordinuje různé plánovací činnosti v podniku - plánování marketingové, finanční, provozní, personální a další. Například marketingové iniciativy související s uvedením nového výrobku na trh je možné koordinovat s navýšením výrobních kapacit a současně lze finanční zdroje naplánovat tak, aby poskytly provozní kapitál na vytvoření zásobovacích kanálů (zásoby na cestě a ve skladech různých úrovní).  Vrcholovému vedení podniku S&OP poskytuje klíčové vazby ke koordinaci různých plánovacích aktivit ve firmě. Tyto vazby ukazuje připojený obrázek. Z pohledu výroby je S&OP základnou, nad kterou se vytváří hlavní plán výroby. V podniku zajišťuje konzistenci každodenního provozu se strategickými plány nejvyšší úrovně.

Přínosy S&OP.

Pro vrcholové vedení je S&OP „ovládací pákou“ byznysu. Poskytuje důležitý náhled na kritické interakce mezi prodejem, marketingem, výrobou a financemi. Chce-li prodej a marketing vyšší zásoby, ale vedení rozhodne, že na takové zásoby podnik nemá dost kapitálu, provozní plán se sestaví podle toho. A jakmile se toto kompromisní rozhodnutí přijme a provozní plán je schválen, stává se základnou pro sledování a řízení výkonnosti výroby se zcela jasným rozdělením zodpovědností.  Úkolem výroby je splnit plán. Když skutečná úroveň zásob nesouhlasí s jejich plánovanou úrovní, není to problém výroby, pokud svůj plán splnila. Je to buď problém prodeje a marketingu (výrobky se neprodávaly podle plánu) nebo problém nastavení výrobkového mixu v procesu řízení poptávky (vyráběly se nesprávné položky).  Když prodej a marketing žádají o větší množství některých výrobků, je potřeba se zeptat „a kterých chcete míň?“ Jiná reakce není možná, protože výroba navíc by narušila schválený provozní plán. Je ovšem možná i opačná situace. Když je provozní plán vyšší než kolik prodej a marketing doopravdy potřebují, musí se rozhodnout, jaké položky mají přijít do zásob. Výroba váže lidi, kapacity a materiál ke splnění podnikových cílů. Otázkou je jen to, jak tyto zdroje co nejlépe proměnit na výrobky.  "Lepší integrace mezi různými útvary podniku" je jednou z hlavních výhod S&OP. Konzistentní plán dohodnutý na úrovni vedení těchto útvarů je možné převést na detailní plány, které jsou vždy v souladu s tím, jak vrcholové vedení rozhodlo.

Proces S&OP.

Plán S&OP se nesestavuje pro jednotlivé výrobky, ale pro vhodně zvolené "výrobkové skupiny" ("rodiny výrobků", anglicky product families), kterých nesmí být moc. Zkušenosti ukazují, že 6 až 12 výrobkových skupin je asi správný počet, kterým se vrcholové vedení může zabývat. Ke každé skupině patří takové údaje, jako je očekávaný prodej, výroba, výsledné zásoby a nevyřízené zakázky (backlog). Obchodně-provozní plánování probíhá na poradách, které se typicky opakují v měsíčním cyklu zhruba takto:

týden 4 - Ředitelská porada S&OP.

Nejobvyklejším způsobem zobrazení informací v S&OP je časové plánování ve formě tabulek. Excelové tabulky se snadno zpracovávají a komunikují. Obrázek vpravo je příkladem toho, jak může list tabulky pro jednu skupinu výrobků vypadat. Je vidět, že je dosti jednoduchý, navíc všechny údaje o skutečnosti a rozdílech vůči plánu se vyplňují jen v části Historie. Odborníci napříč útvary se musí shodnout na tom, jaké výrobkové skupiny se budou plánovat, a kolik jich bude. Pro ně se pak vytvářejí tyto tabulky a je pozoruhodné, že na základě podobných množin čísel pro několik výrobkových skupin je možné efektivně řídit provoz celé firmy.

Rozšíření S&OP.

Kolik českých výrobních podniků využívá takto definované S&OP se nedá zjistit, ale asi jich nebude mnoho. Koncept vznikl v 80. létech minulého století v zahraničí a podle dostupné literatury i tam mnoho manažerů, zejména v malých a středních podnicích, má stále pocit, že je zbytečně složitý, časově náročný a tudíž vhodný hlavně pro velké společnosti, které „na to mají dost lidí“. I ve firmách, které S&OP nezavedly a nepoužívají, se však vždy pracuje s nějakými typy vyšších, rámcových či agregovaných plánů, stojících nad MPS. Ty se dají považovat za obdobu S&OP, obecně ovšem postrádají jeho ucelené a propracované pojetí. S&OP netvoří jen jednoduché tabulky, ale spíš způsob, jakým k nim vrcholové vedení i všechny podnikové útvary přistupují. Prvním závazkem při používání S&OP je "plnit plán" ve všech zúčastněných útvarech: výrobě, prodeji, konstrukci, financích, atd. A druhým závazkem je nutnost "komunikovat vždy", když se vyskytne něco, co plnění plánu brání. Čím dřív se každý problém vyhodnotí v kontextu ostatních plánů, tím lépe. Úkolem prodeje a marketingu je "prodávat to, co je v plánu prodeje". Je potřeba všem vštípit, že prodávat víc je právě tak špatné, jako prodávat míň. V obou případech dochází k nesrovnalostem ve výstupech z výroby, v požadavcích na finance a v úrovni zásob. Naskytne-li se šance prodat víc, musí se to formálně zpracovat jako změna obchodně-provozního plánu. Při tom je čas na řádné zhodnocení a přípravu změny.  Podobně úkolem výroby je "vyrábět přesně podle plánu". Nadvýroba může znamenat, že se spotřebuje moc kapacit a zdrojů. Podvýroba pravděpodobně znamená opak (nedostatek zdrojů) nebo malou výkonnost. Ta může být i důsledkem špatných norem. Oba případy vyžadují nějakou nápravnou akci.  Lidé v podniku musí metodě S&OP dobře rozumět. Plánovací proces má být transparentní, schválené plány veřejně známé. Zásady pro sledování, měření a komunikaci výsledků si každý podnik určí podle svých podmínek. Stabilní provozní plán je také jedním z klíčů k štíhlé výrobě, o niž současné firmy stále častěji usilují.

Obchodně-provozní plánování (anglicky Sales and operation planning, ve zkratce S&OP) je proces, který sdružuje a využívá všechny plány ve výrobním podniku k tomu, aby poskytl managementu nástroje ke strategickému řízení byznysu. Tento proces plánování probíhá nejméně jednou za měsíc a ve své agregované úrovni (pro rodiny výrobků) je posuzován a schvalován vrcholovým vedením podniku. Bere v úvahu potřeby, dodávky, zásoby i návrhy nových výrobků jak na podrobné, tak na agregované úrovni. Jeho výstupem je závazný středně až dlouhodobý plán, s horizontem dostatečným i k plánování zdrojů, který zajišťuje, aby řízení provozu bylo stále v souladu se strategickými cíli, a poskytuje informace umožňující usilovat o průběžné zlepšování.

Le processus Sales & Operations Planning désigné sous l'acronyme S&OP est un processus de décision périodique (généralement mensuel) et collaboratif au cours duquel une entreprise (ou tout autre organisation) établit un consensus entre des objectifs de ventes ou de distribution, des objectifs financiers et des capacités internes de réalisation de l'entreprise (capacité de production, inventaires, main-d'œuvre...). Le but est d'accéder à un plan unique, réalisable et partagé des parties présentes.


Rozšíření.

Původem euroasijský a mediteránní druh, který je v současnost rozšířen, mimo nejsevernějších oblastí, po celé Evropě. Na východě sahá jeho výskyt až po centrální Rusko, do Malé Asie a Předkavkazska, na jihu do severní Afriky. Jako zavlečený druh se objevuje i v Severní Americe.

Ekologie.

Pro svůj růst potřebuje slunná nebo jen málo zastíněná stanoviště a protože je poměrně málo konkurenceschopný, osídluje často místa s nezapojenou vegetací. Vyskytuje se hlavně v teplejších oblastech, do vyšších poloh se dostává jen přechodně. Upřednostňuje výživné, zásadité, lehčí a mírně vlhké půdy, jeho starší rostliny dobře snáší déletrvající sucho.  V České republice, kde je považován za původní druh, roste v termofytiku a mezofytiku Čech i Moravy roztroušeně až hojně, hlavně na polích, v zelinářských zahradách, ve vinicích, podél komunikací, ve štěrkovnách a lomech, na navážkách a různých disturbovaných plochách.

Popis.

Jednoletá, 5 až 30 cm vysoká bylina s chlupatou, přímou nebo vystoupavou, bohatě rozvětvenou lodyhou. Listy jsou vespod lodyhy vstřícné a výše střídavé, téměř přisedlé, kopinaté až čárkovité, u báze klínovité, na vrcholu tupé a po obvodě celistvé. Bývají dlouhé do 35 mm, široké do 5 mm a jsou oboustranně žláznatě chlupaté.  Z paždí listenů podobných listům vyrůstají nafialovělé květy a vytvářejí volná hroznovitá květenství. Drobné, oboupohlavné květy mají stopky, které se po odkvětu napřimují a bývají dlouhé až 20 mm. Vytrvalý kalich je dělený do pěti nestejných segmentů okolo 4 mm dlouhých, které jsou čárkovité a na vrcholu tupé. Šklebivá koruna se dvěma k sobě nepřiléhajícími pysky je asi 8 mm dlouhá, světle fialová, trubka s ostruhou je ve žlutém neuzavřeném ústí hustě chlupatá. Horní pysk je dvoulaločný, dolní třílaločný a jeho střední lalok je nevýrazně vypouklý. V trubce jsou čtyři nevyčnívající dvojmocné tyčinky, dvoupouzdrý horní semeník, tenká čnělka a dvoulaločná blizna. Květy, kvetoucí od června do září, jsou opylovány hmyzem nebo případně i autogamně.  Plody jsou podlouhlé vejčité, dvoupouzdré tobolky, asi 4 mm dlouhé, otvírají se na vrcholu dvěma otvory. Obsahují drobná, oválná, černohnědá semena asi 0,6 mm dlouhá. Ploidie druhu je 2n = 14.  Rostliny se rozmnožují výhradně semeny, jedna rostlina jich vytvoří několik stovek. Semena po dozrání vypadají do půdy, čerstvá však klíčí velmi špatně. Hromadně vyklíčí, po přezimování mělce pod povrchem půdy, až příští rok na jaře, kdy je půda již dostatečně prohřátá sluncem. Klíčivost si semena podržují déle než pět let.

Význam.

Hledíček menší byl považován za polní plevel, který zapleveluje hlavně okopaniny a širokořádkové plodiny. Protože je světlomilnou rostlinou, nemůže ve vyšších porostech růst, vyskytuje se proto jen po okrajích obilních lánů nebo v prořidlých pícninách. V současnosti se objevuje na polích jen nepravidelně a je hodnocen jako neexpanzivní plevel, který kulturním rostlinám příliš neškodí.

Taxonomie.

V minulosti byl hledíček menší považován za součást rodu "Linaria" nebo "Antirrhinum", později byl přeřazen do rodu "Microrrhinum". V současnosti patří do rodu "Chaenorhinum" sekce "Microrrhinum".  Hledíček menší se vyskytuje v několika poddruzích, v české přírodě roste pouze nominátní poddruh "Chaenorhinum minus" subsp. "minus". Dále jsou uznávány ještě poddruhy "Chaenorhinum minus" subsp. "anatolicum", "Chaenorhinum minus" subsp. "idaeum" a "Chaenorhinum minus" subsp. "litorale".

Externí odkazy.

Hledíček menší ("Chaenorhinum minus") je drobná, jednoletá, planě rostoucí rostlina pokládána za plevel. Je jedním ze dvou druhů rodu hledíček, které v české přírodě rostou.

Chaenorhinum minus ou "Chaenorrhinum minus" selon les auteurs (la Petite linaire) est une espèce de plantes herbacées de la famille des "Scrophulariaceae" selon la ou des "Plantaginaceae" selon la classification phylogénétique.


Život.

Narodil se v Turíně Viktorovi Amadeovi I. Savojskému a Kristině Bourbonské. Jeho prarodiči z matčiny strany byli král Jindřich IV. Francouzský a jeho druhá manželka Marie Medicejská. V roce 1638 zemřel jeho starší bratr František Hyacint Savojský, savojský vévoda a tak se stal jeho nástupcem a savojským vévodou teprve ve čtyřech letech. Jeho matka vládla jako regentka po dobu jeho nezletilosti, do roku 1648. Karel ji však vyzval, aby vládla i nadále. Sám pokračoval v životě plném radovánek a potěšení, o státní záležitosti se nezajímal.  Proslul pronásledováním Valdenských, které bylo ukončeno masakrem v roce 1655. Masakr byl tak brutální, že inspiroval anglického básníka Johna Miltona k napsání sonetu "On the Late Massacre in Piedmont (Na pozdním masakru v Piedmontu)". Oliver Cromwell, lord protektor, vyzval Anglii, aby vyslala námořnictvo v případě, že by masakr nebyl zastaven, zatímco získají finanční prostředky na pomoc Valdenským. Tímto úkolem byl pověřen sir Samuel Morland. Později napsal "The History of the Evangelical Churches of the Valleys of Piemont (Dějiny protestantských církví v Piedmontu-1658)".  Teprve po smrti matky v roce 1663 se opravdu chopil moci. Nebyl úspěšný v získávání cesty k moři na úkor Janova (Druhá janovsko-savojská válka, 1672-1673). Měl obtíže zachovat si vliv oproti mocnému francouzskému sousedovi. Za jeho vlády se však výrazně zlepšil obchod v Savojsku a země bohatla. Zlepšil se také rozvoj přístavu Nice a také silnic a cest přes Alpy do Francie. Reformoval armádu, která se do té doby skládala většinou z žoldáků. Vytvořil pět piedmontských pluků a obnovil kavalérii, zavedl uniformy. Obnovil opevnění. Nechal postavit mnoho krásných budov v Turíně, například Palazzo Reale.  Zemřel 12. června roku 1675, jeho druhá žena se stala regentkou za jejich nezletilého syna. Byl pochován v Turínské katedrále.

Manželství a potomci.

Karel Emanuel se poprvé setkal s Marií Johannou Savojskou v roce 1659 a hned se do ní zamiloval. Jeho matka se svatbou nesouhlasila, a přesvědčila ho ke svatbě s Františkou Magdalénou Orleánskou, dcerou mladšího bratra Karlovy matky, Gastona, orléanského vévody. Svatba se konala 3. dubna roku 1663. Manželství bylo bezdětné. Jeho matka zemřela na konci roku 1663 a jeho první manželka na začátku roku 1664. Jeho další manželkou se nakonec stala žena, která mu byla v roce 1659 odepřená, Marie Johanna Savojská, která mu porodila syna Viktora Amadea II.

Karel Emanuel II. ( "Carlo Emanuele II di Savoia") (20. června 1634, Turín - 12. června 1675, Turín) byl v letech 1638 až 1675 savojský vévoda z toho do roku 1648 pod regentskou vládou své matky Kristiny Bourbonské. Byl také markýzem ze Saluzzo, hrabětem z Aosty, Genevy, Moriany a Nice, titulárním králem Kypru a Jeruzaléma. Po jeho smrti v roce 1675 vládla jeho druhá manželka Marie Johanna Savojská jako regentka po dobu nezletilosti jejich syna.

Charles-Emmanuel II, né à Turin le 20 juin 1634, mort à Turin le 12 juin 1675, est duc de Savoie et prince de Piémont de 1638 à 1675. Il était fils de Victor-Amédée, duc de Savoie et prince de Piémont, et de Christine de France.


Biografie.

Narodil se jako syn Leopolda Alberta Longueval-Buquoye (11. prosince 1744 Nové Hrady – 18. července 1795) a Adélaïdy Jeanne de Preud'homme d'Hailly (1717 –?), úplným jménem Jiří František August z Longueval, hrabě z Buquoy, baron z Vaux ("Georg Franz August de Longueval, Graf von Buquoy, Baron von Vaux"). Jeho bratr byl malíř Ludvík Arnošt.  V Praze studoval matematiku, fyziku a chemii, cestoval po Evropě a navštívil Francii, Švýcarsko, Itálii a v Čechách se věnoval správě rodového majetku. Byl také zaměstnavatelem i mecenášem hudebního skladatele Václava Jana Tomáška, jemuž i zaplatil oční operaci.  Dne 15. července 1806 se oženil s Marií Gabrielou z Rottenhanu. Měli spolu pět dětí: čtyři dcery a syna Jiřího Jana.

Podnikatelská činnost.

Zabýval se moderními technickými metodami. V letech 1811–1818 nechal například vyrobit pro své panství dva dřevěné parní stroje. Vlastnil sklárny, pro které vyvinul neprůhledné hyalitové sklo v barvě černé (1817) a červené (1819). V roce 1838 založil přírodní rezervace Žofínský (28. srpna) a Hojnovodský prales (30. srpna), první v Čechách.  Zabýval se také vydáváním knih o matematice, národohospodářské a filozofické.  Dokončil přestavbu zámku Rožmberk a výstavbu empírového zámku na Nových Hradech.

Vědecké práce.

Jeho hlavní matematickou prací je „Analytische Bestimmung des Gesetzes der virtuellen Geschwindigkeiten in mechanischer und statistischer Hinsicht“ (Lipsko 1812), zabýval se praktickou mechanikou: na svém panství Červený hrádek dal už v letech 1811–1814 podle vlastních návrhů zbudovat a používat – v Čechách vůbec poprvé – dva dřevěné parní stroje. Stavěl sklárny a zasazoval se o technický pokrok. Na Novohradsku proslul svými výzkumy v oblasti sklářství: zmodernizoval výrobu křišťálového skla, vynalezl a vyráběl ve vlastních svých sklárnách černé hyalitové sklo, podobné obsidiánu, jehož tajemství dodnes zaměstnává znalce. Červená hyalitová skla produkovaly v té době i sklárny hraběte Harracha. Jednalo se o druh tehdy módního silnostěnného skla broušeného do jednoduchých tvarů a používaného ve formě sklenic, mís, váz apod. Buquoyské sklárny také vyráběly vrstvená opakní skla kalená kostní moučkou a vybrušovaná přes vrstvení, takže hotové užitné sklo vypadalo jako polodrahokam. Tato móda těžkých skel končí před rokem 1850 a pak i buquoyské sklářství upadá až ke svému zániku ve 2. polovině 19. století.

Literární činnost.

Hrabě Jiří František se věnoval i ekonomické teorii v četných pracích (nejvýznamnější z nich je ""Die Theorie des Nationalwirthschaft"", Lipsko, 1815), homeopatii, přírodní filosofii (""Skizzen zu einem Gesetzbuche der Natur"", Lipsko, 1817) a poezii.

Politická činnost.

Jako zemský vlastenec se stavěl proti vídeňskému centralismu a za revoluce 1848 se ocitl v řadách Národního výboru vedle Palackého a Riegra, Deyma a Eberta. V karlovarském týdeníku "Wochenblätter für Freiheit und Gesetz" se tehdy (29. června 1848) dokonce objevila zpráva, že cílem povstání je prý samostatné České království s Buquoyem jako panovníkem. Byl ovšem stoupencem zemského, nikoliv jazykového (etnického) vlastenectví.  V roce 1848 byl z Prahy dočasně vyhoštěn.

Závěr života a smrt.

Hrabě Jiří František z Buquoy zemřel 19. dubna 1851 ve svém pražském paláci Velkopřevorském náměstí (dnešní francouzské velvyslanectví) na Malé Straně.

Hrabě Jiří František August Buquoy ( "Georg Franz August von Buquoy", 7. září 1781 v Bruselu – 19. dubna 1851 v Praze) byl rakouský a český národní ekonom a spisovatel, vědec, národohospodář, podnikatel a vynálezce. Pocházel ze šlechtického rodu Buquoyů.

Georg Franz August de Longueval, Baron de Vaux, comte de Bucquoy ("Jiří Buquoy") (* à Bruxelles; † à Prague), chambellan de l'empereur d'Autriche. Il s'adonna aux sciences mathématiques et physiques, créa d'importantes verreries en Bohême, et mis à la mode les cristaux (verres) de diverses couleurs.


Život.

Bareilles se narodila a vyrůstala ve městě Eureka, Kalifornie v Humboldt Country. Je jednou ze tří dcer Bonnie Halvorsen (rozené Capellas), pracovnice v pohřebním ústavu, a Paula Bareilles, pojišťovacího agenta. Má nevlastní sestru Melody. Je italského, anglického, německého, portugalského a francouzského původu; umí italsky a také v Itálii rok pobývala. Vyrůstala v katolické rodině. Zpívala ve sboru na střední škole, Limited Edition, a působila v místním divadle.  Po absolvování střední školy v roce 1998, Bareilles nastoupila na komunikační studijní program na University of California, Los Angeles, kde se stala členem koedukační kapely s názvem Awaken a Capella, kterou lze slyšet na jejím albu „"Dysfunktional Family“ v písničce „Gravity“ a „I want you“ od skupiny The Jackson 5. Písnička „Gravity“ byla zahrnuta v roce 2004 na CD s nejlepšími písničkami vysokoškolských hudebních skupin. Vystupovala na výročním studentském koncertě" UCLA Spring Sing, kde dvakrát vyhrála. Sama se naučila hrát na piano, kytaru a ukulele.

Kariéra.

2002–06: Začátek kariéry.

Po absolvování UCLA v roce 2002, Bareilles vystupovala v lokálních barech a klubech (např. v Hotel Café a v Genghis Cohen v Los Angeles). V roce 2003 vydala dvě dema: „The First One“ v dubnu a „The Summer Sessions“ v říjnu. V roce 2004 se objevila jako barová zpěvačka v nezávislém filmu Girl play, kde zpívá píseň „Undertow“.  V lednu 2004, Bareilles nahrála své první album „Careful Confessions“. Dne 15. dubna 2005 podepsala kontrakt se společností Epic Records. Zbytek roku 2005 a začátek následujícího roku strávila psaním a přepracováváním písní pro její další album.

Sara Beth Bareilles (* 7. prosince 1979 Eureka, Kalifornie, USA) je americká skladatelka a zpěvačka. Do pozornosti širší veřejnosti se dostala v roce 2007 díky hitu „Love song“, který obsadil čtvrtou příčku v Billboard 100 chart. Jen v Americe prodala přes jeden milion záznamů a více než 7 milionů singlů. Byla pětkrát nominovaná na cenu Grammy Award stejně jako na Grammy Award za Album roku, na kterou se někteří lidé dívají jako na nejprestižnější cenu hudebního průmyslu v Americe. Ve třetím ročníku pořadu NBC s názvem The Sing-off byla jedním z porotců po boku Bena Foldse a Shawna Stockmana. V únoru roku 2012 umístila VH1 (americká hudební televizní stanice) Bareilles na 80. místo v seznamu Top 100 nejlepších žen v hudbě.

Sara Bareilles /bəˈɹɛlɪs/, née le à Eureka, Californie, est une auteure-compositrice-interprète américaine. En 2007, Bareilles enregistra son tube "Love Song", qui fut lancé dans l'iTunes Store en tant que chanson gratuite de la semaine. On retrouve ce morceau dans l'album "Little Voice", lui aussi sorti en 2007 (Sony BMG Music Entertainment). En 2008, elle sort un album entièrement enregistré en public, appelé "", sortit dans les bac en formats CD (audio), DVD (vidéo), et Bluray (vidéo aussi).


Život.

Peter byl synem Hermanna Vischera, mistra a hlavy cechu kovolijců v Norimberku. Sám se stal mistrem roku 1489 a na pozvání kurfiřta Filipa "Vzpřímeného" Falckého z rodu Wittelsbachů odešel do Heidelbergu. Brzy se však vrátil do Norimbeku a vedl zde rodinnou dílnu se svými syny. Byl celkem třikrát ženatý, ale první dvě manželství (1489, 1493) trvala jen krátce. Jeho třetí manželka Margareta, která je poprvé zmiňována roku 1506, zemřela 1522. Také jeho dva nejstarší synové zemřeli dříve než on. Busta Petera Vischera staršího je umístěna v Památníku Walhalla mezi nejslavnějšími německými osobnostmi.

Rodina Vischerů.

Hermann Vischer starší přišel do Norimberku v roce 1453 a stal se zde hlavou cechu kovolijců. Jeho syn Peter Vischer starší vedl rodinnou dílnu za pomoci svých pěti synů Hermanna (1486–1517), Petera (1487–1528), Hanse, Jakoba a Paula.  Hermann byl krátce ženatý a po smrti své ženy roku 1513 podnikl cestu do Itálie, ale zemřel při nehodě roku 1517. Peter Vischer mladší byl zřejmě synem z druhého manželství. Oženil se před rokem 1516, ale zemřel už roku 1528. Po smrti otce (1529) dílnu zdědil Paul, který roku 1528 odmítl pozvání Herzoga Albrechta von Preußen aby přesídlil do Kaliningradu. Později dílnu prodal Hansovi, který dokončil otcovy zakázky a roku 1559 se z Norimberka odstěhoval. Hansův syn Georg (1522–1592) se specializoval na drobné bronzové sošky. O nejmladším synovi Paulovi nejsou žádné informace.

Dílo.

Peter Vischer starší byl technicky nejzdatnějším sochařem rodiny Vischerů a většina děl je připisována jemu. Jeho návrhy bronzových soch však poznamenal poněkud afektovaný realismus a přehnaně bujná fantazie. Mistrovským dílem z Vischerovy dílny je památník Sv. Sebalda, patrona Norimberku. Stříbrný relikviář světce je na podstavci uvnitř gotické architektury, obklopený množstvím renesančních figur.  Dvě Vischerovy sochy (Král Artuš, Theodorich Veliký) pro hrobku Maxmiliána I., císaře Svaté říše římské, jsou považovány za nejvýznamnější německou práci 16. století. Autorem předlohy byl Albrecht Dürer a sochy nesou silný italský vliv.  Samotný Peter Vischer starší pravděpodobně nikdy Itálii nenavštívil, ale mohl se s italským uměním seznámit prostřednictvím Albrechta Dürera, který podnikl první cestu do Itálie 1494–95, nebo také na dvoře Maxmiliána I., kde pracoval benátský umělec Jacopo de' Barbari.

Peter Vischer starší (kolem 1455 Norimberk – 7. ledna 1529 Norimberk) byl německý raně renesanční sochař-kovolijec, nejznámější člen rozvětvené umělecké rodiny Vischerů v Norimberku.

Peter Vischer l'Ancien (en allemand : "Peter Vischer der Ältere"), né vers 1455 à Nuremberg et mort dans la même ville le, est un sculpteur et fondeur allemand de la Renaissance artistique.


Osobní život.

Narodil se roku 1971 v kanadské metropoli Ottawě do rodiny politika Pierra Trudeaua (1919–2000), a spisovatelky, herečky, fotografky a televizní moderátorky Margaret Trudeauové (rozené Sinclairové). Stal se druhým narozeným potomkem v kanadské historii, jehož jeden z rodičů právě vykonával premiérský úřad. Prvním byla Margaret Mary Macdonaldová, nejmladší dcera Johna A. Macdonalda. Mladšími bratry jsou filmař a novinář Alexandre (Sacha) (nar. 1973) a Michel Trudeauovi (1975–1998). Prarodiči byli obchodník Charles Trudeau a ve Skotsku narozený James Sinclair, sloužící jako kanadský ministr pro rybářské oblasti v kabinetu premiéra Louise St. Laurenta. Má francouzsko-kanadské, skotské a anglické kořeny. Někteří z matčiných předků žili během koloniální éry v Singapuru, Indonésii a Malajsii, včetně Williama Farquhara, britského koloniálního předáka v Singapuru.  Rodiče začali žít odděleně v roce 1977, ve věku jeho šesti let, a premiérský úřad otec opustil roku 1984. Po odchodu z politického života vychovával děti v relativně nerušeném soukromí Montréalu. Justin Trudeau navštěvoval stejnou střední školu Collège Jean-de-Brébeuf jako otec. V roce 2008 sdělil, že ze všech dětských výletů měl nejraději kempování s otcem, protože „"tam to bylo místo, kde patřil skutečně jen nám – táta v lesích".“ Tehdy 28letý na sebe poprvé veřejně upozornil v říjnu 2000, když pronesl řeč na otcově státním pohřbu. Veřejnoprávní médium Canadian Broadcasting Corporation (CBC) následně přijímalo telefonáty žádající reprízu daného projevu a quebecký politik Claude Ryan to nazval „"zřejmě [...] prvním náznakem dynastie"“. Kniha CBC vydaná roku 2003, popisující významné kanadské události předešlých padesáti let, obsahovala i synovu řeč na státním pohřbu bývalého premiéra.  Titul bakaláře umění (BA) získal v literatuře na McGillově univerzitě a druhý bakalářský diplom obdržel na univerzitě Britské Kolumbie. Poté vyučoval francouzštinu a matematiku na West Point Grey Academy a na vancouverské střední škole sira Winstona Churchilla. V letech 2002–2004 studoval inženýrství na Montréalské polytechnice (École Polytechnique de Montréal), spadající pod Montréalskou univerzitu. Začal také navštěvovat magisterský program environmentální geografie na McGillově univerzitě, ale studium přerušil pro kandidaturu na veřejný úřad.  V roce 2007 se objevil ve dvoudílné minisérii televize CBC nazvané "The Great War", která diváky seznamovala s kanadskou účastí v první světové válce. Zahrál si postavu právníka a vojáka Talbota Mercera Papineaua, zabitého 30. října 1917 během třetí bitvy u Yper.  Stal se jedním z potomků kanadských premiérů, kteří se ocitli v popředí zájmu masmédií. K dalším patřili Ben Mulroney (syn Briana Mulroneyho), Catherine Clarková (dcera Joea Clarka) a jeho mladší bratr Alexandre Trudeau.

Soukromý život.

S moderátorkou Sophií Grégoireovou se poprvé setkal již v dětském věku během montréalského období, kdy byla školní spolužačkou nejmladšího bratra Michela Trudeaua. Znovu se potkali v červnu 2003. Tehdy pracovala pro quebeckou televizi a byla přizvána jako Trudeauova spoluhostitelka na charitativní ples; partnerský vztah započal o několik měsíců později. V říjnu 2004 se zasnoubili a svatba proběhla 28. května 2005 při katolickém obřadu v montrealském kostele Sainte-Madeleine d'Outremont. Do manželství se narodili synové Xavier James (nar. 2007) a Hadrien (nar. 2014), a také dcera Ella-Grace Margaret (nar. 2009).  V červnu 2013, dva měsíce poté, co se Trudeau ujal předsednictví Liberální strany, rodina prodala dům v Côte-des-Neiges u Montréalu a přestěhovala se do ottawského Rockcliffe Parku, kde stranický lídr pobýval v dětství během otcova premiérování.

Politická kariéra.

Jako předseda kanadské vlády čelil Trudeau kritice kvůli prodeji okolo 1 000 obrněných vozidel za 15 miliard dolarů do Saúdské Arábie. Jednalo se o jednu z největších zbrojních zakázek v kanadské historii. Podle kritiků v Saúdské Arábii vládne režim porušující lidská práva a zbraně mohou být použity při saúdské vojenské intervenci v Jemenu, při níž podle OSN dochází k útokům na civilisty a dalším válečným zločinům ze strany Saúdů.  Po smrti Fidela Castra 25. listopadu 2016 ho Trudeau popsal jako „nadživotního lídra, který sloužil svému lidu téměř půl století“ a dodal, že „legendární revolucionář a řečník, pan Castro, učinil významný pokrok ve vzdělání a zdravotní péči pro svůj ostrovní lid“.

Justin Pierre James Trudeau (* 25. prosince 1971 Ottawa, Ontario) je kanadský politik a od listopadu 2015 premiér Kanady, když jako lídr Liberální strany dovedl opoziční uskupení k vítězství v říjnových parlamentních volbách 2015. Je nejstarším synem bývalého kanadského ministerského předsedy Pierra Trudeaua (1919–2000) a spisovatelky a herečky Margaret Trudeauové.

Justin Trudeau ( ), né le à Ottawa, est un homme d'État canadien. Fils de l'ancien premier ministre Pierre-Elliott Trudeau, il occupe à son tour le poste de premier ministre du Canada depuis le.


O albu.

Na albu spolupracovalo mnoho umělců. Výkonnými producenty alba byli The Game, Stat Quo a Cash "Wack100" Jones. Dalšími hudebními producenty byli The Alchemist, Mr. Bangladesh, Battlecat, Boi-1da, Bongo the Drum Gahd, Cardo, Skrillex, Caviar, Cool & Dre, DJ Khalil, DJ Mustard, DJ Premier, DJ Quik, Dr. Dre, Fredwreck, Mike & Keys, Hit-Boy, Jahlil Beats, G Koop, JProof, Jelly Roll, Johnny Juliano, The Mekanics, Mike WiLL Made-It, S1, StreetRunner, Kanye West, Kevin Bivona, Pops Flippa, THX, Tone Mason, Travis Barker, will.i.am, Sevn Thomas, Tarik Azzouz.  Přizvaných umělců bylo taktéž mnoho: Kendrick Lamar, Ice Cube, Dr. Dre, will.i.am, Diddy, Q-Tip, Future, Kanye West, Drake, Snoop Dogg, Fergie, Anderson.Paak, Jay Rock, Schoolboy Q, Nas, Lil Wayne, Scarface, E-40, Ty Dolla $ign, Busta Rhymes a mnozí další.

Singly.

V červnu byl z alba zveřejněn singl "100" (ft. Drake). Píseň se umístila na 82. příčce žebříčku Billboard Hot 100.

Po vydání.

V první týden prodeje se prvního disku prodalo 83 171 kopií (95 450 ks se započítáním streamů). Album tím debutovalo na druhé příčce žebříčku Billboard 200 a na prvních příčkách žánrových žebříčků Top R&B/Hip-Hop Albums a Top Rap Albums. Také zaznamenalo 11,5 milionů streamů. Druhý disk debutoval v USA na 6. příčce se 42 000 prodanými kopiemi (48 000 ks i se streamy). Do začátku listopadu 2015 se v USA prodalo 116 000 kusů prvního disku a 54 000 kusů druhého disku.  Album obdrželo převážně pozitivní ohlasy od kritiků a bylo hodnoceno jako jedno z Gameových nejkvalitnějších.

The Documentary 2 je šesté studiové album amerického rappera The Gamea. Dvojalbum bylo nahráno u Blood Money Entertainment a Entertainment One Music a vydáno odděleně 9. a 16. října 2015. První disk byl vydán jako "The Documentary 2" a druhý pod názvem "The Documentary 2.5". Názvem jde o sequel k debutovému albu "The Documentary" (2005).

The Documentary 2 est le sixième album studio du rappeur américain The Game, sorti en 2015. Il fait suite au premier album studio de l'artiste, "The Documentary" (2005). Il est lui-même suivi de "The Documentary 2.5" qui est publié une semaine plus tard.


Historie.

Vznik skupiny a počátky působení (2000).

Obě stálé členky působí pod uměleckými jmény. Dee Plume (vlastním jménem Delia Gaitskell) a Sue Denim (vlastním jménem Suzanne Powell) se seznámily a skupinu založily během studia na univerzitě v Liverpoolu.[1] Své první kratší EP album s názvem "Mix Up Words and Sounds" vydaly v produkci Chrise Cornera, frontmana hudební skupiny IAMX.

Alba "Robots in Disguise" a "Get RID!" (2001–2005).

První album v plném rozsahu neslo stejné jméno jako kapela, tedy "Robots in Disguise (album)" (s alternativním názvem "Disguises" pro odlišení) a bylo vydáno v roce 2001, opět v produkci Chrise Cornera. Jako singl v rámci prvního alba vyšla píseň "Boys", na jejímž bookletu jsou vyfoceni Chris Corner a Noel Fielding, jakožto tehdejší partneři Sue a Dee. Druhé studiové album "Get RID!" bylo vydáno v roce 2005 a mimo jiné obsahovalo singly "Turn It Up" a "The DJ's Got a Gun". Název alba je menší slovní hříčkou, jelikož "get rid (of something)" je anglické frázové sloveso a znamená "zbavit se (něčeho)". Zároveň je však název alba také výzvou k jeho pořízení, kdy "get" může znamenat "sehnat, získat" a "RID" je iniciálovou zkratkou názvu kapely.

Album" We're in the Music Biz" (2006–2008).

Třetí studiové album vyšlo v roce 2008, neslo název "We're in the Music Biz" a producentem byl opět Chris Corner. Za zmínku stojí singly "The Sex Has Made Me Stupid" a "The Tears", ale také titulní píseň "We're in the Music Biz", která vznikla v reakci na poněkud nepříznivý kritický ohlas vůči jejich hudbě. Album má lehce provokativní booklet, obě protagonistky jsou na něm vyfoceny zdánlivě oděné v košilích s kravatami, jedná se však o bodypainting a ve skutečnosti mají obě horní polovinu těla zahalenou pouze barvami.

Album" Happiness V Sadness" (2009–současnost).

Kapela nahrávala své čtvrté album v Londýně koncem roku 2009, před dokončením jim však došly finance. Obrátily se tedy na své fanoušky a skrze internetový portál Pledge Music se jim podařilo vybrat od fanoušků více než dostatek peněz na dokončení alba, část vybraných peněz pak byla použita jako příspěvek na léčbu Alzheimerovy choroby.  Singl Wake Up! byl inspirován kosmetickou řadou značky Barry M, která sponzorovala natočení videoklipu a zároveň reklamy na nový odstín rtěnky v barvě "Robot Blue" (robotí modř).  Čtvrté studiové album s názvem "Happines V Sadness" bylo díky podpoře fanoušků vydáno v červenci roku 2011. Ještě v průběhu roku 2012 kapela příležitostně koncertovala, poté se však obě členky vydaly vlastní cestou.

"The Mighty Boosh".

Dee a Sue se několikrát objevily v britském televizním seriálu The Mighty Boosh, například v roli členek electro kapely (jako Neon a Ultra) nebo gotických dívek (Anthrax a Ebola). Samotnou Dee bylo možno vidět ještě v několika epizodách druhé a třetí série The Mighty Boosh. Robots in Disguise se také vydaly v letech 2008 – 2009 na divadelní live show turné seriálu, kde britské partě komiků vypomáhaly s představením a po skončení live show koncertovaly. Provázanost kapely s komediálním seriálem pramenila z partnerského vztahu Dee Plume a Noela Fieldinga, jednoho z hlavních protagonistů seriálu, v roce 2010 se však rozešli.

Mimo hudební scénu.

Sue Denim dělá modelku londýnské značce ručně vyráběných šperků Tatty Divine. Spolupráce s nimi dala vzniknout řadě výrobků prodávaných na turné kapely, například náhrdelníky s nápisem "Robots" nebo přívěsky ve tvaru modré rtěnky Barry M a mnoho dalších.

Robots in Disguise je anglická electropunková hudební skupina sestávající ze dvou stálých členek Dee Plume (zpěv a kytara) a Sue Denim (zpěv a basová kytara) a z proměnlivé sestavy doprovodných hudebníků. Skupina vznikla v roce 2000 a doposud vydala čtyři studiová alba. Ačkoli se jedná o britské duo, za dobu svého působení sídlily kromě Londýna také v Berlíně.

Robots in Disguise est un groupe de musique britannique formé de Sue Denim et Dee Plume, deux liverpuldiennes d'origine jouant un mélange de rock, electro, pop et punk. Elles ont un style ludique et DIY et encouragent le public à venir déguisé à leur concerts. Leur nom est une référence à "" et elles se surnomment parfois « Les Robottes » en français dans le texte. Elles sont produites par Chris Corner alias IAMX et ex-Sneaker Pimps, le « troisième robot du groupe » d'après Dee Plume. Elles sont basées entre Londres et Berlin. Le groupe est actuellement en hiatus alors que Sue Denim a sorti en 2012 un album solo.


Soukromý život.

Naomi Ósakaová se narodila v japonském městě Ósaka do rodiny Japonky Tamaki Ósakaové a Leonarda „Sana“ Françoise pocházejícího z Haiti. Matčino příjmení získala se starší sestrou Mari Ósakaovou z praktických důvodů. Otec nejprve studoval na Newyorské univerzitě, pak přijel do Japonska, kde se oženil s Tamaki Ósakaovou. Ve věku tří let se s rodiči přestěhovala do Spojených států. Matka neměla se svou japonskou rodinou téměř patnáct let žádný kontakt, v důsledku nesouhlasu s jejím sňatkem. Sestra je také profesionální tenistkou a společně nastupovaly do čtyřhry. Žije ve floridském Boca Raton.  Charakterově se jedná o plachou, na veřejnosti rezervovanou osobnost. Bývalý trenér Sascha Bajin byl zpočátku její povahou zmaten, což okomentoval: „"Myslel jsem si, že je trochu primadonou, protože příliš nemluvila. V některých očích se může jevit jiná než jakou ve skutečnosti je, což způsobuje pouze její všudypřítomná plachost... Tenkrát jsem nevěděl, z jakého důvodu".“ Tenistka je považována za upřímnou s nepatřičným smyslem pro humor. Během slavnostního ceremoniálu na Indian Wells Open 2018 zahájila řeč slovy: „"Um, ahoj... Já jsem Naom... ah nevadí",“ a nakonec dodala: „"Tohle je pravděpodobně nejhorší děkovná řeč vítězky všech dob"“. Japonštině rozumí, ale neodvažuje se jí příliš hovořit. Na tiskových konferencích přijímá otázky v japonštině, standardně však reaguje anglicky.

Tenisová kariéra.

2011–2017.

První ženský turnaj na okruhu ITF odehrála Naomi Ósakaová v říjnu 2011, když nastoupila do kvalifikace jamajské události v Montego Bay s rozpočtem deset tisíc dolarů. Vyřadila ji Američanka Bhargavová. Do hlavní soutěže ITF se probojovala až v červenci 2012 v indianském Evansville, kde ji ve druhé fázi zastavila další americká tenistka Mallory Burdetteová.  Premiérovou událostí na okruhu WTA Tour se stala kvalifikace zářijového turnaje Challenge Bell 2013 v Québecu, kde nezvládla duel s Gabrielou Dabrowskou. Následovalo vyřazení v kvalifikaci Toray Pan Pacific Open 2013 od Sílvie Solerové Espinosové. Prvním tunajem, na němž pronikla do singlové části se stal Bank of the West Classic 2014. V kvalifikační předehře zdolala Rusku Allu Kudrjavcevovou a chorvatskou hráčku Petru Martićovou. V úvodním kole hlavní soutěže pak dosáhla debutového vítězství na okruhu, když porazila favorizovanou Australanku Samanthu Stosurovou po třísetovém dramatu. Ve druhé fázi však nenašla recept na osmou nasazenou Němku Andreu Petkovicovou.  Na nejvyšší grandslamové úrovni debutovala wimbledonským kvalifikačním turnajem 2015. V úvodním duelu odešla poražena od Sorany Cîrsteaové. V zářijové kvalifikaci US Open 2015 vyřadila Američanku Katerinu Stewartovou, aby v zápětí skončila na raketě Johanny Kontaové.  Fanoušci ji vybrali jako zástupkyni asijsko-pacifického regionu na druhý ročník soutěže vycházejících hvězd v rámci říjnového Turnaje mistryň 2015. Do Singapuru zavítala v roli nejníže postavené mladé hráčky na žebříčku WTA, když figurovala na počátku třetí světové stovky. Přesto získala titul po finálové výhře nad favorizovanou francouzskou naději z elitní čtyřicítky Caroline Garciaovou po třísetovém průběhu.  Premiérové finále na okruhu WTA Tour si zahrála na zářijovém Toray Pan Pacific Open 2016 v Tokiu, když do hlavní soutěže obdržela divokou kartu. Ve druhém kole události kategorie WTA Premier vyřadila slovenskou turnajovou šestku Dominiku Cibulkovou a v semifinále Ukrajinku Elinu Svitolinovou. V boji o titul pak nestačila ve dvou setech na 26letou Dánku Caroline Wozniackou, figurující na 28. pozici žebříčku. Bodový zisk ji v následném vydání žebříčku WTA z 26. září 2016 zajistil posun o devatenáct příček na kariérní maximum, když jí pak patřilo 47. místo.

2018: Vítězka Indian Wells a US Open, průlom do první světové desítky.

Do sezóny vstoupila na pozici 70. hráčky žebříčku a s novým trenérem Aleksandrem Bajinem. První událostí se stal Hopmanův pohár, kde v japonském týmu vytvořila dvojici s Jūičim Sugitou. Ve dvouhře podlehla Švýcarce Belindě Bencicové a zdolala Rusku Anastasiji Pavljučenkovovou. V pořadí druhý duel proti Spojeným státům neodehrála pro nemoc. Japonsko obsadilo poslední čtvrté místo základní skupiny s třemi mezistáními porážkami. Úvodní turnaj WTA rozehrála druhý lednový týden na Hobart International. V úvodním kole ji vyřadila Kazaška Julia Putincevová. Během Australian Open se probojovala do prvního osmifinále grandslamu, když vyřadila Slovenku Kristínu Kučovou, šestnáctou nasazenou Rusku Jelenu Vesninovou a Australanku Ashleigh Bartyovou. Následně odešla poražena od rumunské světové jedičky Simony Halepové. Na únorovém Qatar Total Open prošla do hlavní soutěže z kvalifikace. Ve druhém kole dvouhry ji zastavila lotyšská světová patnáctka Anastasija Sevastovová. Do navazujícího Dubai Tennis Championships pak obdržela divokou kartu. Během cesty do čtvrtfinále přehrála Francouzku Kristinu Mladenovicovou a Estonku Anett Kontaveitovou, než její cestu pavoukem ukončila Ukrajinka Elina Svitolinová.  Premiérový titul na túře WTA Tour získala ve dvaceti letech na březnovém BNP Paribas Open v Indian Wells z kategorie Premier Mandatory. Jako čtyřicátá čtvrtá hráčka žebříčku si na úvod poradila s bývalou světovou jedničkou Marií Šarapovovou. Na tiskové konferenci pak uvedla: „"Vždy jsem chtěla hrát s třemi hráčkami, Venus, [Šarapovovou] a Serenou. Nyní už čekám jen na zápas se Serenou,"“ který přišel za necelé dva týdny. Bez ztráty sady pokračovala vítězstvími nad polskou jedenatřicítkou Agnieszkou Radwańskou a americkou kvalifikantkou Sachií Vickeryovou. Vyrovnanou třísetovou bitvu pak svedla s Řekyní Marií Sakkariovou, aby z ní poprvé prošla do čtvrtfinále turnaje Premier Mandatory. V něm na její raketě skončila další bývalá světová jednička a pátá žena žebříčku Karolína Plíšková. Premiérově si v semifinále poradila s úřadující první hráčkou klasifikace, a to Rumunkou Simonou Halepovou. Ve finále zdolala ve dvou setech 20letou Rusku Darju Kasatkinovou, která hrála poprvé jako členka světové dvacítky. Na podání při poměru her 3–3 odvrátila brejkovou možnost Rusky a v celém dalším průběhu prohrála již jen dva gamy. Stala se tak nejmladší šampionkou turnaje Premier Mandatory od triumfu Wozniacké na China Open 2010. Bodový zisk jí zajistil postup na 22. místo světového žebříčku.  Na druhém velkém březnovém turnaji, Miami Open v Key Biscayne, vyzvala v úvodním kole Serenu Williamsovou, která natoupila ke čtvrtému utkání po návratu z mateřské dovolené. Po počáteční nervozitě porazila bývalou světovou jedničku po dvousetovém průběhu. Ve druhé fázi turnaje však nenašla recept na světovou čtyřku Svitolinovou.  Antukovou sezónu rozehrála na zelené antuce dubnového Volvo Car Open v Charlestonu, kam přijela v roli desáté nasazené. Po výhře nad Němkou Laurou Siegemundovou nestačila v osmifinále na třináctou ženu klasifikace Julii Görgesovou ve dvou setech. Následovaly vyřazení od Čang Šuaj na úvod Mutua Madrid Open a od Simony Halepové během římského Internazionali BNL d'Italia, když na světovou jedničku uhrála jediný game. Pařížské French Open znamenalo vyrovnání dva roky starého maxima postupem do třetího kola. V něm jako světová dvacítka podlehla třinácté nasazené Američance Madison Keysové.  Travnatou sezónu otevřela semifinálem na Nature Valley Open v Nottinghamu, do něhož postoupila po výhře nad pátou nasazenou Rumunkou Mihaelou Buzărnescuovou. Mezi poslední čtveřicí hráček však nestačila na australskou turnajovou jedničku a světovou sedmnáctku Ashleigh Bartyovou. Ve druhé fázi birminghamského Nature Valley Classic pak skrečovala slovinské kvalifikantce Dalile Jakupovićové, figurující na počátku druhé stovky klasifikace. Do Wimbledonu přijela v roli osmnácté nasazené. Po výhře nad Britkou Katie Boulterovou, startující na divokou kartu, soutěž opustila ve třetím kole po prohře od pozdější vítězky a světové desítky Angelique Kerberové.  V letní americké túře na betonech zaznamenala časné porážky během washingtonského Citi Open od Polky Magdy Linetteové, na montréalském Rogers Cupu od španělské kvalifikantky Carly Suárezové Navarrové a konečně na Western & Southern Open v Cincinnati od Řekyně Marie Sakkariové. Zlepšení formy přinesl až newyorský grandslam US Open, do něhož vstoupila jako turnajová dvacítka. Na cestě do finále na její raketě dohrály Laura Siegemundová, izraelská kvalifikantka Julia Glušková, Bělorusky Aljaksandra Sasnovičová, jíž uštědřila dva „kanáry“, i světová dvacítka Aryna Sabalenková, ve čtvrtfinále Lesja Curenková a poté čtrnáctá žena žebříčku Madison Keysová, obhajující finálovou účast. Následně vybojovala premiérovou grandslamovou trofej, když po dvousetovém průběhu zdolala 36letou Američanku Serenu Williamsovou. Stala se tak prvním japonským šampionem v historii grandslamové dvouhry. Rovněž představovala nejmladší vítězku US Open od výhry Marie Šarapovové v roce 2006. V následném vydání žebříčku WTA z 10. září 2018 se poprvé posunula do elitní světové desítky, když jí patřila 7. příčka. Desetizápasová neporazitelnost skončila ve finále zářijového Toray Pan Pacific Open v Tokiu, po porážce od světové osmičky Karolíny Plíškové ve dvou setech. Češka ji díky tomu vystřídala na sedmé příčce žebříčku. Na pekingském China Open nenašla v semifinále recept na Anastasiji Sevastovovou.  Jako třetí v pořadí si 2. října 2018 zajistila první účast na Turnaji mistryň. Dva dny poté se poprvé posunula na 4. místo světové klasifikace. Singapurské WTA Finals, hrané ve druhé polovině října, znamenalo čtvrtou příčku bílé základní skupiny. V ní postupně nestačila na Angelique Kerberovou, Sloane Stephensovou a po ztrátě úvodní sady skrečovala duel Kiki Bertensové.  Sezónu zakončila na 5. místě žebříčku WTA.

2019: Vítězka Australian Open a první asijská světová jednička.

Do sezóny vstoupila jako druhá nasazená na lednovém Brisbane International, kde po výhře nad lotyšskou světovou jedenáctkou Anastasijí Sevastovovou podlehla v semifinále Ukrajince Lesje Curenkové. Následně zavítala jako světová čtyřka na Australian Open, kde v úvodních dvou kolech zdolala Polku Magdu Linetteovou a Slovinku Tamaru Zidanšekovou. Ve třetí fázi ztratila úvodní sadu s Tchajwankou Sie Su-wej, a při stavu gamů 1–4 ve druhé, se ocitla na prahu vyřazení. Poté však získala jedenáct z posledních dvanácti her, jimiž zápas otočila. Ve čtvrtém kole porazila v lednu podruhé Sevastovovou a prošla do svého prvního čtvrtfinále v Melbourne Parku. V něm ji nezastavila ani šestá nasazená Ukrajinka Elina Svitolinová po třísetovém průběhu. Mezi poslední čtveřicí hráček zdolala světovou osmičku Karolínu Plíškovou, která držela aktivní bilanci výher a proher 2–1. V třísetovém utkání Japonka uplatnila agresivní hru, s přesně umisťovanými balóny. Na vítězné míče Češku výrazně přehrála poměrem 56–20, rovněž tak na esa 15–3. Postoupila tak do druhého grandslamového finále v řadě a stala se prvním japonským finalistou dvouhry na Australian Open.  Trofej z BNP Paribas Open v Indian Wells neobhájila po osmifinálovém vyřazení se Švýcarkou Belindou Bencicovou. Následovala časná porážka na Miami Open od Sie Su-wej. Do svého prvnho antukového semifinále se podívala na stuttgartském Porsche Tennis Grand Prix. Před utkáním však odstoupila pro zranění břišní stěny. Mutua Madrid Open znamenal čtvrtfinálovou účast a další prohru s Bencicovou. Ze čtvrtfinále římského Internazionali BNL d'Italia proti Kiki Bertensové se musela odhlásit pro zranění pravé ruky. V prvním kole grandslamového French Open obdržela na úvod „kanára“ od Slovenky Anny Karolíny Schmiedlové. Zápas však dokázala otočit, stejně jako další utkání proti Bělorusce Viktorii Azarenkové. Její šestnáctizápasová grandslamová neporazitelnost skončila ve třetí fázi, v níž ji vyřadila čtyřicátá druhá hráčka žebříčku Kateřina Siniaková.  Travnatou sezónu zahájila prohrou ve druhém kole s Julií Putincevovou na birmingamském Nature Valley Classic. Turnajová trofej pro Bartyovou znamenala, že ji Australanka po 21 týdnech vystřídala na čele světové klasifikace. Ve Wimbledonu utržila porážku již v úvodním kole opět od Putincevové.  Letní sezónu na amerických betonech rozehrála na kanadském Rogers Cupu, kde vyřadila kvalifikantky Tatjanu Mariovou a Igu Świątekovou, aby ve čtvrtfinále nenašla recept na Serenu Williamsovou. Přesto se po dohrání vrátila do čela světové klasifikace. Na US Open přijela v roli světové jedničky a obhájkyně titulu. V osmifinále potřetí v sezóně podlehla Švýcarce Bencicové, která tím ukončila 17zápasovou neporazitelnost Japonky na grandslamech s tvrdým povrchem.. Čtvrtou singlovou trofej si odvezla ze zářijového Toray Pan Pacific Open v rodné Ósace, když v rozhodujícím duelu porazila Rusku Anastasiji Pavljučenkovovou. Odehrála tak třetí finále z uplynulých čtyř ročníků turnaje. O dva týdny později triumfovala na události Premier Mandatory, pekingském China Open. Ve čtvrtfinále vyřadila úřadující šampionku US Open Biancu Andreescuovou a ve finále světovou jedničku Ashleigh Bartyovou, přestože v obou utkáních ztratila první set. Bodový zisk ji posunul na třetím místo klasifikace. Druhý rok v řadě se kvalifikovala na závěrečný WTA Finals, z něhož po úvodním vítězství nad Petrou Kvitovou odstoupila pro zranění pravého ramena.

2020.

Sezónu otevřela na Brisbane International výhrami nad Sakkariovou, Keninovou a Bertensovou, než její cestu soutěží v semifinále ukončila Karolína Plíšková. Proti Češce přitom nevyužila mečbol ve druhé sadě. Grandslamové Australian Open znamenalo postup do třetího kola přes Marii Bouzkovou a Čeng Saj-saj, než jí prohru z US Open 2019 oplatila patnáctiletá Cori Gauffová, figurující na šedesáté sedmé příčce žebříčku. Z osmnácti naposledy odehraných zápasů tak utržila teprve druhou porážku.

Herní styl.

Naomi Ósakaová praktikuje agresivní útočný styl od základní čáry, se schopností zahrát vítězné míče z obou stran. Preferuje vytváření nátlakové hry tvrdými forhendy, ovšem zakončit míče dokáže i přesnými bekhendy. Stabilní složkou herního rejstříku je tvrdý a konzistenstní servis, který dosahuje rychlosti až 200 km/h.

Vybavení a obchodní aktivity.

V roce 2016 začala tenistku v obchodních záležitostech zastupovat společnost IMG.  Japonský sportovní výrobce Yonex jí od roku 2008 poskytuje tenisovou raketu a výplety. K sezóně 2020 hrála s modelem Yonex EZONE 98 a strunami Polytour Pro 125 a Rexis 130. S americkou firmou Nike podepsala smlouvu v roce 2019, s ročním příjmem přes 10 milionů dolarů minimálně do roku 2025. Po čtyřech letech tak přešla od německého Adidasu.  Působí jako ambasadorka japonské automobilky Nissan a výrobce japonské elektroniky Citizen Watch. Obchodní smlouvy uzavřela s několika dalšími japonskými společnostmi, včetně výrobce nudlí Nissin Foods, kosmetiky Shiseido, televizní stanice Wowow a aerolinií All Nippon Airways (ANA).  Ósakaová se zařadila k nejvíce obchodně vázaným sportovkyním světa. Časopis "Forbes" ji v žebříčku z května 2020 uvedl za nejvíce vydělávající sportovkyni světa v předchozích dvanácti měsících, s výdělkem 37,4 milionů dolarů. Jednalo se o historický rekord v ženském sportu, jenž do té doby držela Maria Šarapovová s příjmem 29,7 milionů v roce 2015.

Trenérské vedení.

Od tří let ji vedl otec Leonard François. Po zahájení kariéry na okruhu ITF se mezi první kouče zařadil Patrick Tauma. V sezóně 2013, kdy postoupila do premiérového finále, ukončili spolupráci. Sedm měsíců roku 2014 se připravovala v akademii Harolda Solomona, bývalého člena první světové pětky a finalisty French Open, jenž měl zkušenost práce s Jennifer Capriatiovou a Mary Joe Fernandezovou. Pod jeho vedením vyhrála v šestnácti letech debutový zápas na okruhu WTA Tour nad Sam Stosurovou. Po porážce na US Open 2016, kde prohospodařila vedení 5–1 na gamy v rozhodující sadě, ji Japonský tenisový svaz pomohl v angažování nového trenéra Davida Taylora.  Po nevýrazné sezóně 2017 se koučem stal Sascha Bajin, který předtím spolupracoval se Serenou Williamsovou, Viktorií Azarenkovou a Caroline Wozniackou. Pod Bajinovým dohledem vyhrála na jaře 2018 první titul WTA a navázala dvěma grandslamovými trofejemi v řadě. V lednu 2019 se stala první japonskou světovou jedničkou. Bajin se stal vítězem debutového ročníku kategorie trenér roku, vyhlašované Ženskou tenisovou asociací (WTA). Krátce po triumfu na Australian Open 2019 však Ósakaová oznámila překvapivé ukončení spolupráce, se sdělením, že "nemůže nadřadit úspěch nad [svým] štěstím." V únoru 2019 ji začal koučovat Jermaine Jenkins, který také působil jako sparingpartner Venus Williamsové. Ukončení spolupráce oznámila v září téhož roku. Trenérské role se ujal otec Leonard François, pod jehiož vedením získala dva tituly. Na počátku roku 2020 angažovala Belgičana Wima Fissetta.

Naomi Ósakaová, "Ōsaka Naomi", (* 16. října 1997 Ósaka) je japonská profesionální tenistka a vítězka ženské dvouhry na US Open 2018 a Australian Open 2019. V roce 2019 byla dvě období světovou jedničkou ve dvouhře žen, když na čele strávila 25 týdnů. Historicky se stala první jedničkou z Asie bez rozdílu pohlaví a celkově dvacátou šestou od zavedení klasifikace v roce 1975. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála pět singlových turnajů. V rámci okruhu ITF nezískala žádný titul.

, née le à Osaka, est une joueuse de tennis japonaise, professionnelle depuis 2012. De mère japonaise et de père haïtien, elle vit aux États-Unis depuis l'âge de trois ans et possède, en plus de la nationalité japonaise, la nationalité américaine, qu’elle abandonne en comme l’y oblige la loi japonaise qui refuse la double nationalité au-delà de l’âge de 22 ans.


Život.

Tichon Chrenikov se narodil v Jelce v Lipecké oblasti v Rusku v rodinně kupce jako desáté dítě. Hudbou se začal zabývat po vyslechnutí koncertu klavíristy V. P. Agarkova. Na jeho radu dokončil v Jelcích středoškolská studia a v roce 1929 vstoupil do Hudebního učiliště Gněsiných (Музыкальное училище имени Гнесиных) v Moskvě. Školu absolvoval v roce 1932 a stal se studentem Moskevské konzervatoře. Jeho učiteli byli Vissarion Jakovlevič Šebalin a Genrich Nejgauz. Již během studia na konzervatoři pracoval v Moskevském divadle pro děti, které vedla Natálie Sacová. Konzervatoř dokončil v roce 1936 a v roce 1941 se stal ředitelem hudební části Divadla ruské armády.  Vedle čistě hudební činnosti se silně angažoval i politicky. Již ve třicátých letech se stal členem svazu skladatelů a představoval tak „skladatelskou mládež“. Účastnil se boje proti tzv. formalismu v hudbě i útoků na Sergeje Prokofjeva a Dmitrije Šostakoviče. V roce 1939 napsal operu Do bouře (В бурю), která se podle tehdejší kritiky stala „prvním úspěšným pokusem o zpracování revolučního téma v hudbě“. Poprvé se také na scéně objevila osoba V. I. Lenina. Jeho díla měla úspěch. Komponoval hudbu k filmům i divadelním hrám. Ani po smrti Josifa Vissarionoviče Stalina neztratil svůj vliv. Nadále ovládal oficiální sovětskou hudební scénu, udržoval stranickou linii v hudbě, účastnil se pronásledování ruské hudební avantgardy i boje proti tzv. sionismu v hudbě včetně pronásledování skladatelů židovského původu. Od roku 1961 přednášel na Moskevské státní konzervatoři (v roce 1966 byl jmenován profesorem). Obdržel bezpočet státních cen a vyznamenání.  V posledních deseti letech svého života se negativně vyjadřoval o lídrech perestrojky, rozpadu Sovětského svazu a likvidaci jeho struktur. Zemřel v Moskvě 14. srpna 2007. Podle svého přání byl pochován ve své rodné obci. Na jeho hrobě byl postaven pravoslavný kříž a v jeho blízkosti busta skladatele od sochaře Lva Kerbela.

Ocenění.

Mezinárodní ocenění.

Mnoho dalších vyznamenání společenských organizací, čestných občanství obcí apod.

Dílo.

Je autorem osmi oper, pěti baletů, devíti instrumentálních koncertů, hudby ke třiceti filmům a mnoha dalších děl komorní, vokální, symfonické i scénické hudby.

Filmová hudba.

Kromě toho komponoval scénickou hudbu pro divadla a je autorem mnoha písní na verše ruských a sovětských básníků.

Tichon Nikolajevič Chrennikov (; 28. května / 10. června 1913 Jelec – 14. srpna 2007 Moskva) byl ruský hudební skladatel a pedagog.

Tikhon Nikolaïevitch Khrennikov (en ) est un compositeur et homme politique russe, né le à Ielets (oblast de Lipetsk) et mort à Moscou le.


Okolnosti vzniku.

Invence a sinfonie byly původně vytvořeny pro výukové účely. Poprvé se objevují v Klavírní knížce pro Wilhelma Friedemanna, Bachova nejstaršího syna. Knížka začala vznikat v roce 1720 a Bach do ní postupně zapisoval drobné skladby, prostřednictvím kterých učil Friedemanna hře na klávesové nástroje i komponování. Dvouhlasé skladby jsou v této knížce označeny jako "praeambulum", tříhlasé "fantasia".  V roce 1723 Bach uspořádal tyto skladby do samostatné sbírky, kterou pak používal při výuce svých dalších žáků, od kterých se dochovalo několik opisů. Ve skladbách provedl jen drobné úpravy a změnil názvy dvouhlasých na "inventio" a tříhlasých na "sinfonia". Připsal také krátký úvodní text, ve kterém sbírku věnuje studentům, kteří se chtějí naučit hrát čistě, jasně a zejména zpěvně jak dvouhlasé, tak tříhlasé skladby, a zároveň se naučit základy kompozice a zpracování hudebního nápadu do plnohodnotné skladby.

Struktura sbírky.

Sbírka obsahuje 15 dvouhlasých a 15 tříhlasých skladeb v tehdy běžně používaných tóninách, tj. takových, které mají v předznamenání maximálně 4 posuvky (použití ostatních tónin bylo před prosazením temperovaného ladění problematické kvůli vzniku velmi disonantních intervalů).  V Knížce pro Wilhelma Friedemanna byly skladby v obou částech uspořádané tak, že nejprve byly vzestupně uvedeny ty, jejichž tónický kvintakord je obsažen ve stupnici C dur, a pak sestupně ostatní:  C dur - d moll - e moll - F dur - G dur - a moll - h moll - B dur - A dur - g moll - f moll - E dur - Es dur - D dur - c moll.  Ve verzi z roku 1723 jsou již skladby sestaveny vzestupně chromaticky: C dur - c moll - D dur - d moll atd., tedy podle stejného systému, jakým je uspořádán Dobře temperovaný klavír, který vznikl ve stejné době.

Forma.

Všechny skladby jsou zpracovány kontrapunkticky.  Dvouhlasé invence začínají expozicí, ve které uveden hlavní motiv. Ten bývá krátký a melodicky jednoduchý. V některých případech je motiv ihned zopakován v druhém hlase, obvykle posunutý o celou oktávu. Mnohdy je již první uvedení motivu doprovázeno druhým hlasem. Po dokončení expozice následuje modulace do příbuzné tóniny (většinou dominantní), ve které je opět prezentován hlavní motiv. Poté může následovat modulace do třetí tóniny, anebo se motiv již vrací zpět do základní tóniny a skladba se uzavírá. Tříhlasé sinfonie mají stavbu velmi podobnou fugám.

Invence a sinfonie nebo také dvouhlasé a tříhlasé invence (BWV 772-801) jsou sbírkou krátkých polyfonních skladeb pro klávesové nástroje od Johanna Sebastiana Bacha.

Les Inventions et sinfonies, BWV 772-801, est le nom d'un cycle de 30 pièces à caractère de préludes composées par Jean-Sébastien Bach durant les dernières années de son séjour à Köthen.


Popis.

Zástupci rodu pelea jsou drobné až středně velké kapradiny, rostoucí v zemi, ve skalních spárách nebo na kamenitých podkladech. Oddenek je krátký až dlouhý, plazivý nebo vystoupavý, obvykle větvený, pokrytý plevinami. Listy jsou stejnotvaré nebo poněkud dvoutvárné, většinou tuhé a kožovité, dosahující délky 2 až 100 cm. Řapík je hnědý, černý nebo šedý, oblý či zploštělý nebo na horní straně žlábkovitý, s jediným cévním svazkem. Čepel listů je jednoduše až 4x zpeřená, na líci zpravidla lysá a matná. Poslední segmenty listů jsou řapíčkaté, eliptické, kopinaté nebo čárkovité, na bázi zaokrouhlené, uťaté nebo srdčité. Řapíčka jsou často tmavě zbarvené a lesklé. Žilnatina (botanika)| je málo zřetelná žilky se zpravidla nespojují. Výtrusnice se tvoří v souvislé linii při okraji listu a jsou chráněné podvinutým listovým okrajem tvořícím nepravou ostěru. Výtrusnice jsou často promíseny se žlázkami, parafýzy chybějí. Obsahují 32 nebo 64 spor. Spory jsou zaobleně čtyřstěnné, hnědé, rezavé nebo žluté, triletní, s hrubým povrchem.

Rozšíření.

Rod pelea zahrnuje asi 30 až 50 druhů. Je rozšířen zejména v Americe, pouze několik druhů roste i v Africe, Asii, Austrálii a Oceánii. Do Evropy zasahuje jediný druh, "Pellaea calomelanos". Vyskytuje se v severozápadním Španělsku a na Azorských ostrovech, mimo to je rozšířen v Africe, Asii a na Madagaskaru. V USA roste asi 15 druhů, převážná většina v nejteplejších jižních oblastech.  Peley jsou suchomilné kapradiny s tuhými, xeromorfními listy. Rostou nejčastěji na kamenitých a skalnatých stanovištích jako litofyty nebo ve skalních spárách jako chasmofyty.

Taxonomie.

Rod "Pellaea" je blízce příbuzný a morfologicky podobný s rody "Cheilanthes" a "Notholaena". V historii docházelo k četným přesunům druhů mezi těmito rody. Taxonomie této skupiny je dosud nedořešená a rod "Pellaea" je považován za polyfyletický.

Význam.

Druh "Pellaea rotundifolia" je pěstován jako pokojová rostlina. Pochází z Nového Zélandu. Severoamerický druh "P. atropurpurea" je možno pěstovat jako zahradní rostlinu. Vyžaduje dobře propustný substrát s přídavkem vápence a pěstování je poměrně obtížné. Listy kalifornského druhu "Pellaea ornithopus" slouží k přípravě chutného a aromatického čaje.

Pelea ("Pellaea"), česky též knoflíkovka, je bývalý rod kapradin z čeledi křídelnicovité, který je v současné taxonomii součástí rodu Hemionitis. Jsou to drobné až středně velké kapradiny s tuhými, jednoduše nebo vícenásobně zpeřenými listy. Rod zahrnuje asi 30 až 50 druhů a je rozšířen zejména v Americe. Peley jsou suchomilné kapradiny, rostoucí na skalnatých a kamenitých stanovištích. Do Evropy zasahuje jediný druh, "Pellaea calomelanos" do Španělska. Některé druhy jsou pěstovány jako pokojovky nebo zahradní rostliny.

Pellaea est un genre de fougères issu de la sous-famille des "Cheilanthoideae" de la famille "Pteridaceae". Le nom vient du mot grec πελλος ("pellos") qui signifie « sombre » et fait probablement référence à la teinte gris-bleu des feuilles de ces fougères. Les espèces du genre "Pellaea" poussent principalement dans un environnement rocheux. Une soixantaine d'espèces sont issues de ce genre.


Historie.

V roce 2011 bylo také oznámeno, že je na území Spojeného království 100 000 konvertitů k islámu, z nichž 66% představují ženy. Dále zde bylo v týž rok odhadem zaznamenáno 5 200 konverzí k islámu. Islám je ve Spojeném království po ireligiozitě druhým nejrychleji rostoucím vyznáním a jeho přívrženci mají nejnižší průměrný věk ze všech hlavních náboženských skupin v zemi. Mezi rokem 2001 a 2009 rostla muslimská populace téměř 10 krát rychleji než nemuslimská. Většina muslimů v Británii náleží k sunnitské větvi. Největší skupiny muslimů v Británii představují Pákistánci a Bangladéšané.

Islámský radikalismus.

Od roku 2000 byla na britském území muslimy spáchána řada teroristický činů, mezi které patří například teroristické útoky v Londýně v roce 2005, útok na letiště Glasgow v roce 2007 či vražda Lee Rigbyho. Dále odhady hovoří asi 1 500 britských muslimech, kteří páchají zvěrstva na území Iráku a Sýrie v rámci islámského státu V roce 2014 ve městě Rotherham vypukl skandál, kdy bylo zijštěno, že mezi lety 1997 až 2013 bylo znásilněno či sexuálně zneužito až 1 400 britských dětí britskými Pákistánci. Do roku 2010 působila na území Británie radikální islámistická skupina Islam4UK, která byla 4. ledna 2010 postavena mimo zákon.  V 90. letech 20. století kázal v Severolondýnské ústřední mešitě radikální imám Abu Hamza al-Masri (* 1958, Egypt), který byl posléze v roce 2015 ve Spojených státech amerických odsouzen na doživotí bez možnosti podmínečného propuštění. V roce 2016 byl ve Velké Británii odsouzen k 5, 5 let trestu odnětí svobody radikální muslimský duchovní Anjem Choudary.  V roce 2017 byla série teroru obohacena o teroristický útok v Londýně v březnu 2017, sebevražedný bombový útok v Manchester Areně a teroristické útoky v Londýně v červnu 2017.

Islám je podle sčítání lidu v roce 2011 druhým největším náboženstvím ve Spojeném království – muslimská populace v tomto roce činila ~2 706 066 lidí, ~4,5% z celku. V roce 1961 to bylo cca 50 000 lidí, tedy 0,11% tehdejší populace. Rozsáhlá muslimská populace se nachází v Anglii: 2 660 116 (5,02% populace). 76 737 muslimů žije ve Skotsku (1,45%), 45 950 ve Walesu (1,50%) a 3 832 v Severním Irsku (0,21%).

L'Islam au Royaume-Uni est la deuxième religion la plus répandue sur ce territoire selon les résultats du recensement national publié en, établissant la population musulmane britannique à individus. vivent en Angleterre ou au Pays de Galles. Plus de 50 % des de musulmans britanniques sont nés en dehors du Royaume-Uni.


Vznik Uher 896 až 1000.

Vznik Uher je spojen s příchodem Maďarů do Panonie a Podunají. Kočovné kmeny přišly do této oblasti pod vedením Arpáda, kterého si sedm maďarských vojvodů v roce 890 zvolilo za svého panovníka.

Vláda Arpáda.

Maďarské kočovné kmeny nalezly v nových sídlech vyspělejší kulturu rolníků pod ochranou Velké Moravy a vedly výbojné války proti sousedům. V roce 896 se stal Arpád vládcem kmenů a pod Arpádovým velením snad v roce 902 nebo 903 porazil vojsko Velké Moravy, v roce 906 byl poražen bavorskými vojsky a velkomoravským knížetem Mojmírem II. Posílení své pozice se Arpád dočkal díky Frankům, kteří pozvali na jednání a zabili maďarské velmože. Arpád vedl válku proti Bavorům, které v roce 907 poráží u Brezalausburgu (dnešní Bratislava). Protože se nezachovaly prameny o zapojení vojsk Velké Moravy, s datem 907 je již spojen rozpad Velké Moravy a slovanská knížata se podřizují ve výbojných bitvách Maďarům. Nastává usídlování Maďarů v Podunajské nížině a přebírání kultury a způsobů obrábění půdy od vyspělejších slovanských sousedů.

Následovníci Arpádovi.

Arpádovi následníci pokračují ve výbojích, které směrem na západ zastavuje až bitva na Lechu v roce 955. Maďaři poté přecházejí k usedlému způsobu života a Arpádovci pomalu upevňují po vzoru evropských mocností svou svrchovanou moc a pevně se ujímají vlády. Přijímají křesťanství za své náboženství a od dob prvního uherského krále sv. Štěpána ho také horlivě šíří po celé zemi. Původní převážně slovanské obyvatelstvo bylo nuceno asimilovat a přijmout nadvládu uherského krále. Jak na jihu v oblasti Blatnohradu a Panonie na západě, tak i na severu v oblasti Nitrianskeho knížectví převzali od místních obyvatel část zemědělství, řemesla a z počátku i způsob státní správy.

Maďarské velkoknížectví (maďarsky "Magyar Nagyfejedelemség") neboli též Uherské knížectví, někdy také (dle rozlohy) Uherská říše apod., jsou historická označení pro nejraněji doložený uherský stát ve středověku, založený někdy mezi lety 895 a 896 jako kmenový svaz sjednocující původně kočovný lid Maďarů, kteří přešli z polo-kočovného způsobu života postupně na život usedlý. V čele nestál samotný kníže, nýbrž ve formě diarchie se o moc dělili dva muži, tj. "kende" či "kündü" (tj. sakrální král či kníže) s "gyula" (vojevůdcem). Kdo z nich disponoval větší mocí nebo důležitějším postavením je předmětem dohadů. Jisté je jen to, že vládnoucí titul (dle některých pramenů kníže nebo dokonce chán) byl patrně převzat od Chazarů, od titulu kagana. V průběhu 10. století jsou původní pohanská náboženství nahrazena křesťanstvím a maďarská kmenová konfederace se postupně mění a konsoliduje v křesťanské království. Tím se de iure stává v roce 1000, kdy se kníže Vajk, pokřtěný již jako Štěpán, nechává korunovat na uherského krále Štěpána I.

La grande-principauté de Hongrie (en hongrois : "Magyar nagyfejedelemség", ) désigne les territoires contrôlés par un grand-prince fédérant les clans magyars dans la plaine danubienne, à savoir la préfiguration du futur royaume de Hongrie.