Život.

Charlotte Lennoxová se narodila na Gibraltaru. Její otec James Ramsay z Dalhousie pocházel ze Skotska a byl kapitánem Britského královského námořnictva. Matka Catherine, roz. Tisdallová († 1765), byla skotského i irského původu. Ramsayovi dceru pokřtili Barbara Charlotte. O období předcházejícím jejímu veřejnému působení máme velmi málo přímých informací a životopisci je odvozují z úryvků jejího prvního románu, které působí autobiograficky. Charlottina rodina se v roce 1738 na několik let přestěhovala do New Yorku, kde její otec působil jako zástupce guvernéra. Zemřel v roce 1742, ale Charlotte s matkou zůstaly v New Yorku ještě několik let. V patnácti letech Charlotte přijala místo společnice vdovy Marie Luckynové žijící v Londýně, po příjezdu však zjistila, že její budoucí zaměstnavatelka „zešílela“ ze smrti svého syna. Protože na domluvené místo už nemohla nastoupit, stala se Charlotte společnicí lady Isabelly Finchové.  První svazek básní, které Lennoxová napsala, nese název "Poems on Several Occasions" (tj. „Básně k několika příležitostem“) a věnovala ho v roce 1747 lady Isabelle. Charlotte se tehdy připravovala na pozici u dvora, plány jí však překazil sňatek s Alexandrem Lennoxem, „rodilým a zahálčivým Skotem“. Jediné zaměstnání, které vykonával, byla práce na celním úřadě v letech 1773–1782. I o této pozici se uvádí, že byla pozorností od vévody z Newcastlu, kterou věnoval jako odměnu Lennoxově ženě. V roce 1768, kdy Lennox prohlašoval, že je řádným dědicem hraběte z Lennoxu, byl jeho nárok Sněmovnou lordů zamítnut, protože byl nemanželským dítětem, neboli kvůli „nepřízni osudu při narození“, jak situaci taktně popsala Charlotte.  Po svatbě se Lennoxová zaměřila na herectví, nicméně bez valného úspěchu. Jedno z jejích vystoupení v londýnském Richmondu v roce 1748 označil Horace Walpole za „žalostné“. V roce 1750 však dostala možnost vystoupit v Haymarket Theatre při uvedení hry "The Mourning Bride" (tj. „Truchlící nevěsta“) a získat tím finanční prostředky. V témže roce publikovala svou nejúspěšnější báseň "The Art of Coquetry" (tj. „Umění koketerie“) v "Gentleman’s Magazine". V této době se setkala se Samuelem Johnsonem, který si jí velmi vážil. Když vydala svůj první román, "The Life of Harriot Stuart, Written by Herself" (tj. „Život Harriot Stuartové, jak jej sama napsala“), Johnson pro ni uspořádal okázalý večírek s předáním vavřínového věnce. Johnson ji pokládal za lepší autorku než své další známé literátky, Elizabeth Carterovou, Hannah Moreovou a Frances Burneyovou. Postaral se, aby se Lennoxová seznámila s důležitými členy londýnské literární scény.  Ženy z Johnsonova okruhu neměly Lennoxovou v lásce. Hester Thraleová, Elizabeth Carterová i lady Mary Wortley Montaguová jí nestále něco vytýkaly, ať už to byla péče o domácnost, nepříjemné vlastnosti nebo vznětlivá povaha. Především ji měly za buřičku, která se nechová jako dáma.  Přesto Samuel Richardson a Samuel Johnson Lennoxové pomáhali s druhým a nejúspěšnějším románem "The Female Quixote, or, The Adventrues of Arabell"a (tj. „Quijotka aneb Arabellina dobrodružství“) a recenzovali jej. Pro Johnsona to byl dokonce jediný román, k němuž napsal recenzi. I Henry Fielding ve svém "Covent Garden Journal" román chválil. "The Female Quixote" byla poměrně populární. Byla znovu vydána v letech 1783, 1799 a 1810 a zařazena do knižní řady významných románů. V roce 1754 byla přeložena do němčiny, v letech 1773 a 1801 do francouzštiny a v roce 1808 do španělštiny. Román převrací motiv Dona Quijota: kde se Quijote mylně pokládá za rytíře v milostném příběhu, tam se Arabella považuje za zbožňovanou dívčí hrdinku milostného románu. Když si Quijote myslí, že je jeho povinností platonicky vychvalovat čisté panny (např. venkovskou dívku, do které se zamiloval), Arabella věří, že má moc zabíjet pohledem a úkolem jejích ctitelů je podstupovat v jejím jménu muka.  "The Female Quixote" byla oficiálně napsána anonymně a Lennoxová nebyla až do své smrtí uváděna jako její autorka. Přesto bylo autorství Lennoxové veřejným tajemstvím, jelikož její ostatní díla propagovaly titulky „od autorky The Female Quixote“. Nicméně za života Lennoxové žádná publikovaná verze The Female Quixote její jméno nenesla. Překladatel/cenzor španělské verze Don Bernardo María de Calzada si text přivlastnil s údajem „napsáno v angličtině neznámým autorem a ve španělštině D. Bernardem“, přestože nemluvil plynně anglicky a pouze přeložil do španělštiny dřívější francouzskou verzi, už jednou cenzurovanou. V předmluvě de Calzada také varuje čtenáře před pochybnou kvalitou textu, jelikož dobrou britskou literaturu píše jen „Fyelding“ a Richardson, dva autoři s mezinárodním renomé (na rozdíl od často mechanicky psaných „zamilovaných románků“ publikovaných pod různými jmény pro obchody jako Edmund Curll’s nebo satirických milostných románů, objevujících se pod jednorázovými pseudonymy, které v první řadě ani nejsou romány).  Joseph Baretti naučil Lennoxovou italsky a další známí jí pomohli přeložit "The Greek Theatre of Father Brumoy" (tj. „Řecké divadlo podle otce Brumoye“), nejvýznamnější francouzskou studii řeckých tragédií z poloviny 18. století. V roce 1755 přeložila "Memoirs of Maximilian de Bethune, Duke of Sully" (tj. „Paměti Maxmiliána de Bethune, vévody ze Sully“), které se dobře prodávaly. Charlotte Lennoxová se učila několik jazyků a začala se zajímat o původ her Williama Shakespeara. V roce 1753 Andrew Millar publikoval první dva svazky jejího díla "Shakespeare Illustrated" (tj. „O Shakespearovi názorně“), mnoha odborníky považovaného za první feministickou literární kritiku. Třetí svazek se dostal na veřejnost v roce 1754. V této kritice Lennoxová rozsáhle rozebírá prameny Shakespearova díla se zvláštním zaměřením na tradici milostné literatury, ze které čerpal. Kritizovala zejména skutečnost, že jeho hry zbavují ženské postavy jejich původní autority, neboť „jim odebírají moc a morální nezávislost, které jim staré příběhy a romány dávaly“. Samuel Johnson k dílu napsal věnování, ale další lidé kritizovali způsob, jakým zachází s – slovy Davida Garricka – „tak významným a vynikajícím autorem“. Přestože Johnson zajišťoval pověst tištěných děl Lennoxové, literární svět se jí pomstil při předvedení hry "The Sister" (tj. „Sestra“), zpracované podle jejího třetího románu "Henrietta". Při premiéře několik skupin diváků představitele hry společně vypískalo, ačkoliv se hra vícekrát dočkala tištěného vydání.  Třetí román z pera Lennoxové "Henriett"a vyšel v roce 1758 a úspěšně se prodával, nicméně jí nevynesl žádné peníze. Z textů, které psala v letech 1760–1761 pro periodikum "The Lady’s Museum", posléze v roce 1962 vznikl román "Sophia". David Garrick byl producentem jejích "Old City Manners" (tj. „Způsoby ve Starém Městě“) hrané v Theatre Royal na Drury Lane v roce 1775 (jde o adaptace hry "Eastward Ho!" od Bena Jonsona). V roce 1790 vydala svůj poslední román "Euphemia" (tj. „Eufemie“), avšak s malým úspěchem, jelikož zájem veřejnosti o milostné romány opadl. Euphemia je román ve formě dopisů odehrávající se ve státě New York v době před americkou revolucí.  Z dětí Lennoxové se dospělosti dožily dvě: Harriot Holles Lennoxová (1765–1802/4) a George Lewis Lennox (nar. 1771). Charlotte mnoho let žila odděleně od manžela, až se definitivně rozešli v roce 1793. Zbytek života strávila v „chudobě z osamění“, zcela závislá na podpoře Královského literárního fondu. Zemřela 4. ledna 1804 v Londýně a byla pohřbena v neoznačeném hrobě na hřbitově Broad Court Cemetery.  "The Female Quixote" je jedním z románů, které zmiňuje Jane Austenová v dopisech, které psala své sestře Cassandře. Motiv dívky ovlivněné romanticky laděnou literaturou pravděpodobně inspiroval její Opatství Northanger. Také během 19. století zůstala "The Female Quixote" poměrně populární. Ve 20. století došly schopnosti a důvtip Lennoxové uznání u feministických akademiček, např. Janet Toddové, Jane Spencerové a Nancy Armstrongové. Žádné z děl Charlotte Lennoxové dosud nebylo přeloženo do češtiny.

Charlotte Lennoxová, roz. Ramsayová (* pravděpodobně 1730–4. ledna 1804), byla skotská spisovatelka a básnířka. Dnes je známá zejména jako autorka románu "The Female Quixote" (tj. „Quijotka“) a také díky spolupráci se Samuelem Johnsonem, Joshuou Reynoldsem a Samuelem Richardsonem. Jako samostatně píšící literátka si vybudovala dlouhou kariéru zahrnující poezii, prózu i dramata.

Charlotte Ramsay Lennox (née vers 1730 - morte le ) est une femme de lettres et poétesse anglaise du. Elle est célèbre pour avoir été l'auteur de la nouvelle "The Female Quixote" et pour son association avec Samuel Johnson, Joshua Reynolds, et Samuel Richardson, mais elle connut également une longue carrière consacrée à l'écriture, à la poésie, à la prose et à l'art dramatique.


Pojmenování.

Pod správu uprchlického tábora Kutupalong patří též provizorní přilehlé uprchlické tábory, které se objevily u vládou spravovaného uprchlického tábora, i když nejsou oficiálně jeho součástí. Provizorní tábory v Kutupalongu a v okolní oblasti přijímali uprchlíky, kteří v průběhu let prchali z Myanmaru. Na konci roku 2017 byly Kutupalong a v okolí provizorní tábory v Ghumdumu, Balukhali, Thangkhali sloučeny kvůli nebývalému přílivu uprchlíků. Mezinárodní organizace pro migraci řídí tábory pod jménem Kutupalong–Balukhali.

Historie.

Tábor neformálně začal vznikat roce 1991, kdy tisíce Rohingů uprchli před barmskou vojenskou operací "Operation Pyi Thaya".  Uprchlické tábory Kutupalongu a Nayapariy měli celkově registrovaný počet 34 tisíc uprchlíků v červenci 2017. V září roku 2017 Úřad Vysokkého komisaře organizace OSN pro uprchlíky (UNHCR) odhadoval, že celkový registrovaný počet obyvatel uprchlických táborů se zvýšil na více než 77 tisíc uprchlíků.  Dne 14. ledna 2018 byl celkový počet registrovaných uprchlíků 547 616 a uprchlický tábor Kutupalong byl největším uprchlickým táborem na světě, před uprchlickým táborem Dadaab v Keni, kde žilo 245 126 uprchlíků v dubnu 2017.  V listopadu 2017 podepsala vláda Bangladéše a Myanmaru dohodu o repatriaci rohingských uprchlíků. Generální tajemník Organizace spojených národů navštívil tábor 2. července 2018 s úředníky UNHCR, UNFPA a Světovou banky - a přislíbil humanitární pomoc ve výši až 480 milionů amerických dolarů.  Reportéři časopisu Der Spiegel popsali své dojmy v roce 2018 následovně: ""neúrodná krajina plná chatrčí na obzoru... osídlení z plastových plachtovin a bambusových sloupů bez elektřiny nebo pevné kanalizací. A nad tímto molochem fičí monzun.""

Rohinský uprchlický tábor Kutupalong (bengálsky কুতুপালং শরনার্থী শিবির) je největší uprchlický tábor na světě v distriktu Cox’s Bazar v Bangladéši, obývaný především rohinskými uprchlíky, kteří uprchli před etnickým a náboženským pronásledováním v sousedním Myanmaru. Je jedním ze dvou vládních uprchlických táborů v distriktu v Cox' s Bazar, druhý je Nayapaře.

Kutupalong (en ) est un camp de réfugiés situé au Bangladesh (dans l'upazila d'Ukhia et le district de Cox's Bazar). Le camp héberge principalement des Rohingya fuyant les persécutions des musulmans en Birmanie. Le camp héberge plus de personnes en et environ selon une estimation d', soit le camp de réfugiés le plus peuplé au monde.


Mládí.

Kaufman se narodila v Columbusu, ve státě Ohio. Sportu se věnuje od pěti let, soutěžila v softballu, atletice, kickboxu a gymnastice. V roztleskávání na univerzitě v Akronu dosáhla nejvyšší úrovně, která se zde uděluje. Věnovala se také soutěžní kulturistice a soutěžila na prestižním turnaji Arnold Classic. Ve věku 15 let trpěla poruchou příjmu potravy, ale kulturistika jí pomohla tuto nemoc překonat.

Profesionální wrestlingová kariéra.

WWE.

NXT (2013-2016).

Kaufman podepsala smlouvu se společností WWE v květnu 2013. Byla přidělena do vývojového střediska NXT. Debutovala 24. července při gratulacích historicky první NXT Women's šampiónce Paige. V srpnu stránka WWE.com odhalila ringové jméno Kaufman - Alexa Bliss. Ještě než stihla znova vystoupit v NXT, doprovázela 6. dubna 2014 Triple H při jeho vstupu do ringu na WrestleManii XXX. První zápas měla, již znova v NXT, 8. května. Ztvárňovala charakter "třpytivé víly" a jednalo se o zápas v turnaji o NXT Women's Championship. Porazila bývalou Divas šampionku Alicii Fox v prvním kole, ale prohrála s Charlotte v semifinále.  Bliss se po pauze kvůli zranění vrátila na obrazovky 11. března 2015 a prohrála s Carmellou. Následující týden porazila šampionku Sashu Banks v zápase, který sice nebyl o titul, ale získala tím možnost o titul ji vyzvat. Další zápas o titul však prohrála. 13. května porazila Carmellu, když ji v zápase pomohli NXT Tag Team šampióni Buddy Murphy a Wesley Blake. 20. května během show NXT TakeOver: Unstoppable Bliss naopak pomohla Blakeovi a Murphymu v zápase o týmové tituly proti Colinu Cassadymu a Enzo Amoremu, čímž s nimi utvořila tým a začala ztvárňovat heel (záporný) charakter. 29. července Bliss opět zasáhla do zápasu o tituly, tentokrát proti Aidenovi Englishovi a Simonu Gotchovi. Ovšem 22. srpna, opět v zápase proti Englishovi a Gotchovi, byla Bliss zastavena Blue Pants před tím, než stihla zasáhnout do zápasu, a Blake s Murphym tituly prohráli. To vedlo k zápasu mezi Bliss a Blue Pants, který Bliss vyhrála.  V průběhu října a listopadu vedla Bliss feud (spor) s Bayley o NXT Women's Championship. Bliss všechny zápasy o titul prohrála. 18. května 2016 Bliss a Blake opustili Murphyho, čímž oficiálně rozpustili svůj tým. 25. května Bliss zápasila v zápase typu triple threat s Carmellou a Niou Jax o možnost vyzvat Asuku o titul, zápas však vyhrála Jax. Poslední zápas v NXT absolvovala 17. srpna, když společně s Dariou Berenato a Mandy Rose prohrála týmový zápas proti Carmelle, Liv Morgan a Nikki Glencross.

SmackDown Women's šampionka (2016-2017).

19. července byla Bliss vybrána show hlavního rosteru SmackDown jako její nová posila při draftu. Debutovala 26. července v segmentu představující novou ženskou divizi této show. Prvního vítězství dosáhla poražením Becky Lynch 9. srpna. 21. srpna na placené akci (PPV) SummerSlam spojila síly s Natalyou a Nikki Bellou. V tomto složení porazily Lynch, Carmellu a Naomi. První šance získat titul přišla 11. září na PPV Backlash v zápase šesti žen, Bliss však neuspěla a titul vyhrála Becky Lynch.  Další šanci vyzvat o titul šampiona, nyní Lynch, získala Bliss 13. září. I další zápas o titul ale prohrála. Později se účastnila zápasu žen z show Raw proti ženám z show SmackDown, ovšem i tento zápas ona a její tým prohrála. 4. prosince na PPV TLC Bliss porazila Becky Lynch a získala tak svůj první titul v hlavním rosteru.  17. ledna 2017 úspěšně obhájila svůj titul proti Lynch v zápase v železné kleci, když ji pomohla Mickie James. Titul ovšem prohrála již 12. února v zápase proti Naomi. Naomi se ovšem zranila a 21. února Bliss porazila Lynch v zápase o titul bez držitele,čímž se stala historicky první dvojnásobnou SmackDown ženskou šampionkou. Titul ztratila na hlavní PPV roku Wrestlemanii 33 2. dubna v zápase proti Lynch, Carmelle, James, Natalyi a Naomi (vítěz). O dva dny později Bliss využila svého práva na odvetný zápas o titul, ve kterém ovšem neuspěla.

Raw Women's šampionka (2017-2018).

10. dubna 2017 byla Bliss poslána do show Raw, kde ihned konfrontovala šampionku Bayley. O týden později vyhrála zápas čtyř žen a stala se tak hlavním vyzyvatelem o titul. Na PPV Backlash porazila v zápase o titul Bayley a stala se první ženou, která získala jak Raw, tak SmackDown ženský titul. Bliss uspěla i v následné odvetě na PPV Extreme Rules. Poté začala feud se Sashou Banks, kterou první porazila na PPV Great Balls of Fire, ovšem 20. srpna na PPV SummerSlam již úspěšná nebyla a titul proti Banks ztratila. Dokázala však titul získat znovu v odvetě o osm dní později.  24. září na PPV No Mercy úspěšně obhájila titul v zápase pěti žen proti Bayley, Nie Jax, Emmě a Banks. Další noci Bliss započala krátký feud s Mickie James, kterou následně porazila na PPV TLC.  Dne 25. února 2018 na PPV Elimination Chamber vyhrála vůbec první ženský zápas typu elimination chamber. Nedlouho poté se účastnila smíšeného týmového turnaje žen a mužů s Braunem Strowmanem jako jejím partnerem. Duo došlo až do semifinále turnaje, kde byli poraženi Asukou a The Mizem. 8. dubna na WrestleManii 34 Bliss ztratila titul po 223 dnech v zápase proti Nie Jax. 6. května na PPV Backlash využila práva na odvetu, ovšem byla neúspěšná a navíc utrpěla zranění ramene.  Krátce po ztrátě titulu vyhrála Bliss zápas proti Bayley a Mickie James a získala tak místo v žebříkovém zápase Money in the Bank. Tento zápas vyhrála a získala tak kontrakt, který ji umožnil vyzvat držitele titulu kdykoliv a kdekoliv, čehož využila ještě tu samou noc a titul získala po inkasování kontraktu v zápase Nii Jax proti Rondě Rousey. Titul úspěšně obhájila v zápase bez pravidel na další PPV Extreme Rules. Na PPV SummerSlam, 19. srpna, titul ztratila proti Rondě Rousey a nepodařilo se ji vyhrát ani v odvetě na PPV Hell in a Cell následující měsíc.

Různé feudy (2018–současnost).

V říjnu započaly Bliss a Mickie James feud s legendami Trish Stratus a Litou, členkami Síně slávy WWE, který nakonec vedl k vyhlášení tag team zápasu na ženské PPV WWE Evolution. Jen tři dny před show, 25. října, bylo oznámeno, že Bliss utrpěla otřes mozku a v zápase byla nahrazena Alicií Fox. V listopadu byla stále zraněná Bliss ohlášena jako kapitánka a zároveň manažerka týmu Raw v ženském eliminačním zápase Raw versus SmackDown na PPV Survivor Series. Tým Raw zvítězil poté, co poslední přeživší Nia Jax eliminovala Asuku.

Jiná média.

Bliss se objevila ve třech WWE videohrách, v "WWE 2K17", "WWE 2K18" a "WWE 2K19".  24. července 2017 bylo oznámeno, že bude součástí ženské WWE reality show "Total Divas".

Osobní život.

Kaufman je vášnivou fanynkou Disney a již od mala každým rokem navštěvuje zábavní park Walt Disney World. Je také fanynkou NHL týmu svého rodného města Columbus Blue Jackets. Wrestlingovými vzory jí byli Trish Stratus a Rey Mysterio.  Je fanynkou cosplayů, které inspirovaly mnoho jejího ringového oblečení - inspirovali ji například Freddy Krueger, Harley Quinn, Iron Man, The Riddler, Supergirl a Chucky.  Kaufman je zasnoubená s wrestlerem Buddym Murphym. Má neslyšícího mazlíčka miniprasátko jménem Larry-Steve, což ji přimělo, aby se stala vegetariánem.

Alexis Kaufman (* 9. srpna 1991 Columbus (Ohio), USA) je americká profesionální wrestlerka momentálně zápasící ve společnosti WWE v show Raw pod ringovým jménem Alexa Bliss.

Alexis "Lexi" Kaufman (née le à Columbus) est une catcheuse (lutteuse professionnelle) américaine connue sous le nom de ring d'Alexa Bliss. Elle travaille actuellement à la ', dans la division '


Co to vlastně je.

Co je to "čistý provozní zisk po zdanění – NOPAT Čistý provozní zisk po zdanění (NOPAT) je potenciální hotovostní výnosy společnosti, pokud by její kapitalizace nebyla zneužita – to znamená, kdyby neměla žádný dluh. NOPAT se často používá v výpočtech s ekonomickou přidanou hodnotou (EVA). NOPAT je přesnější pohled na provozní efektivitu společností s pákovým efektem a nezahrnuje daňové úspory, které mnoho společností získává kvůli stávajícím dluhům.  Čistý provozní zisk po zdanění ukazuje, jak dobře společnost vykonávala prostřednictvím svých základních operací bez zdanění. Tento údaj nezahrnuje jednorázové ztráty nebo poplatky; tyto údaje neposkytují skutečné zobrazení skutečné ziskovosti společnosti. Některé z těchto poplatků mohou zahrnovat poplatky spojené s fúzí nebo akvizice, které, pokud jsou zvažovány, nemusí nutně ukazovat přesný obraz o činnostech společnosti, ačkoli mohou mít vliv na hospodářský výsledek společnosti v daném roce.  Analytici zahrnují mnoho různých ukazatelů výkonnosti při hodnocení společnosti jako investice. Mezi nejčastěji používané ukazatele výkonnosti patří růst tržby a čistý zisk. Odbyt poskytuje špičkové měřítko výkonnosti, ale nemluví o efektivitě provozu. Čistý zisk zahrnuje provozní náklady, ale také daňové úspory z dluhu. Čistý provozní zisk po zdanění je hybridním výpočtem, který umožňuje analytikům porovnávat výkonnost společnosti bez vlivu pákové efektivity. Tímto způsobem je to přesnější měřítko čisté provozní účinnosti.  Provozní výnos je také označován jako zisk před zdaněním a daněmi (EBIT). Pokud je například EBIT 10 000 USD a daňová sazba je 30%, výpočet činí 10 000 USD vynásobený 1 mínus.3 nebo.7, což se rovná 7 000 USD. Jedná se o sbližování peněžních toků po zdanění bez daňové výhody dluhu. Všimněte si, že pokud společnost nemá dluh, čistý provozní zisk po zdanění je stejný jako čistý zisk po zdanění. Při výpočtu čistého provozního zisku po zdanění analytici rádi srovnávají s podobnými společnostmi ve stejném odvětví, protože některé průmyslové odvětví mají vyšší nebo nižší náklady než jiné.

Interpretace a využití NOPATu.

Kromě poskytnutí analýzy s mírou hlavní provozní efektivity bez vlivu dluh, fúzí a akvizic analytici využívají čistý provozní zisk po zdanění. Využijí to pro výpočet volného peněžního toku do podniku (FCFF), což se rovná čistému provoznímu zisku po zdanění, mínus změny pracovního kapitálu. Používají je také při výpočtu ekonomického volného peněžního toku podniku (FCFF), který se rovná čistému provoznímu zisku po zdanění mínus kapitál. Obě jsou primárně používány analytiky, kteří hledají akviziční cíle, neboť financování nabyvatele nahradí stávající dohodu o financování. Další způsob výpočtu čistého provozního zisku po zdanění je čistý zisk plus čistý náklad na úroky po zdanění nebo čistý zisk plus čisté úrokové náklady vynásobený 1, sníženou o daňovou sazbu.

EBIAT.

Zisk před úroky po zdanění (EBIAT) je finanční opatření, které je ukazatelem provozní výkonnosti společnosti. EBIAT, který je ekvivalentní EBIT po zdanění, měří ziskovost společnosti bez zohlednění kapitálové struktury, jako jsou poměry jako dluh k vlastnímu kapitálu. EBIAT měří schopnost společnosti vytvářet příjmy z jejích činností za určité časové období.  EBIAT bere v úvahu daně, protože daně jsou považovány za trvalý náklad, který je mimo kontrolu společnosti, zvláště pokud jsou ziskové. EBIAT se ve finanční analýze běžně nepoužívá, stejně jako zisk před zdaněním, daněmi, odpisy a amortizací (EBITDA), nicméně je sledován, neboť představuje hotovost k dispozici věřitelům, pokud existuje někdy likvidační událost. Pokud společnost nemá mnoho odpisů nebo amortizace, může být EBIAT pozorněji sledován.

Výpočet EBIAT.

Výpočet pro EBIAT je velmi jednoduchý. Je to EBIT x (1 – daňová sazba).

Numerický příklad.

Společnost X zaznamenává tržby ve výši 1 000 000 USD za rok. Za stejné období společnost hlásí nevýkonné výnosy ve výši 30 000 USD. Náklady na prodané zboží společnosti činí 200 000 dolarů, zatímco odpisy a amortizace jsou vykázány na 75 000 dolarů. Prodejní, všeobecné a administrativní výdaje jsou 150 000 dolarů a další různé výdaje jsou 20 000 dolarů. Společnost také vykazuje jednorázový zvláštní výdaj ve výši 50 000 USD za rok.  V tomto příkladu by byl EBIT vypočten jako:  EBIT = $ 1,000,000 – ($ 200,000 + $ 75,000 + $ 150,000 + $ 20,000 + $ 50,000) + $ 30,000 = $ 535,000  Pokud je daňová sazba pro společnost X 30%, pak se EBIAT vypočítá jako:  EBIAT = EBIT x (1 – daňová sazba) = 535 000 USD x (1 – 0,3) = 374 500 USD  Někteří analytici tvrdí, že zvláštní výdaje by neměly být zahrnuty do výpočtu, protože nejsou opakované. Je podle uvážení analytika, který provede kalkulaci, zda je zahrnout, nebo ne závisí na velikosti speciálních, ale tyto typy řádkových položek mohou mít velké výsledky. V tomto příkladu, pokud jsou jednorázové zvláštní výdaje vyloučeny z výpočtů, by následovaly následující čísla:  EBIT bez zvláštních nákladů = 585 000 USD  EBIAT bez zvláštních nákladů = 409 500 USD  Bez zvláštních výdajů je EBIAT pro společnost X o 9,4% vyšší, což může mít velké důsledky pro osoby s rozhodovací pravomocí.

EBITDA.

EBITDA znamená zisk před úroky, daněmi, odpisy a amortizací. EBITDA je měřítkem finanční výkonnosti společnosti a za určitých okolností se používá jako alternativa k výnosům nebo čistému zisku. EBITDA může být zavádějící, protože odkládá náklady na kapitálové investice, jako jsou majetek, budovy a zařízení. Tato metrika také vylučuje výdaje spojené s dluhem tím, že přidá zpět nákladové úroky a daně do výdělku. EBITDA je v podstatě čistý zisk (nebo zisk) s navýšeným úrokem, daněmi, odpisy a amortizací. EBITDA lze využít k analýze a srovnání ziskovosti mezi společnostmi a průmyslovými odvětvími, protože eliminuje dopady financování a kapitálových výdajů. EBITDA se často používá v poměru ocenění a lze jej porovnat s hodnotou a výnosem podniku.

Výpočet EBITDA.

EBITDA = provozní zisk + náklady na odpisy + náklady na amortizaci EBITDA = čistý zisk + úroky + daně + odpisy + amortizace  Úrokové náklady a v menší míře úrokové výnosy se připočítají zpět k čistému zisku, který neutralizuje náklady na dluh, stejně jako vliv úrokových plateb na daně. Daň z příjmů se také připočítává k čistému zisku, který ne vždy zvyšuje EBITDA, pokud má společnost čistou ztrátu. Společnosti mají tendenci sledovat výkon EBITDA, když nemají velmi působivý (nebo dokonce pozitivní) čistý příjem. Není to vždy svědčící známka zlomyslnosti tržního trhu, ale někdy může být použita k odvrácení investorů od nedostatku reálné ziskovosti.  Společnosti používají odpisy a amortizační účty k úhradě nákladů na majetek, budovy a zařízení nebo kapitálové investice. Amortizace se často používá k úhradě nákladů na vývoj softwaru nebo jiného duševního vlastnictví. To je jeden z důvodů, proč se začínající technologie a výzkumné společnosti vyznačují EBITDA při komunikaci s investory a analytiky.  Správní týmy budou tvrdit, že používání EBITDA poskytuje lepší obraz o trendech růstu zisku, když jsou vyloučeny výdajové účty spojené s kapitálem. I když není nic, co by bylo nutně zavádějící, pokud jde o používání EBITDA jako ukazatele růstu, může někdy zastínit skutečnou finanční výkonnost a rizika společnosti.

V podnikových financích, je čistý provozní zisk po zdanění (NOPAT) provozním ziskem společnost po zdanění pro všechny Investoři, včetně akcionářů a držitelů dluh.. NOPAT využívají analytici a investoři jako přesné měření ziskovost pro porovnání finančních výsledků společnost v celé její historii a oproti konkurence.

Le résultat net d'exploitation (RNE) représente les recettes dégagées par les activités d'exploitation de l'entreprise diminuées des impôts afférents. En anglais, le RNE équivaut au NOPAT (net operating profit after tax).


Vývoj.

Vývoj vrtulníku, provizorně označeného OH-X, byl ve finančním roce 1992 zadán konstrukčnímu týmu OHET ("Observation Helicopter Team") tvořenému společnostmi Kawasaki (60%), Fuji (20%) a Mitsubishi (20%). Cílem bylo získat náhradu licenčně vyráběného typu OH-6D. V září 1994 byla dokončena technologická maketa, která byla veřejnosti představena pod označením Kogata Kansoku. Na konci roku 1996 program dostal definitivní označení OH-1. V letech 1996-1997 byly postaveny celkem čtyři letové prototypy a dva další pro pozemní testy. První prototyp byl dokončen v květnu 1996 a poprvé vzlétl 6. srpna 1996. První sériový OH-1 byl japonské armádě předán v lednu 2000. Japonsko původně chtělo zakoupit 180–200 vrtulníků OH-1 (amerických OH-6D měla armáda téměř 300 kusů). Kvůli rozpočtovým škrtům však bylo do března 2012 dodáno pouhých 34 sériových strojů. Zvažovaný vývoj zvětšené bitevní verze OH-1Kai (AH-X) nepřekročil fázi studií. Japonské bitevní vrtulníky AH-1S Cobra tak nahradily vrtulníky AH-64D Apache Longbow.

Popis.

Jedná se o dvoumotorový dvoumístný vrtulník, který svou koncepcí připomíná bitevní typy (napr. Eurocopter Tiger). Dvoumístná posádka sedí v tandemové kabině, která se chráněna pancéřováním. Využívá skleněný kokpit s průhledovým displejem, více multifunkčními displeji a ovládáním HOTAS. V konstrukci vrtulníku jsou široce využity kompozitní materiály. Pohonný systém tvoří dva turbohřídelové motory Mitsubishi TS1-1QT (662 kW) s digitálním ovládáním FADEC. Ty pohání kompozitní čtyřlistý hlavní rotor a vyrovnávací fenestron. Dvojice pomocných křídel o třímetrovém rozpětí nese čtyři závěsníky pro různé druhy výzbroje (protitankové střely Toshiba Type 91, protiletadlové řízené střely, bloky neřízených střel, kanónové kontejnery, na vnitřních závěsnících též přídavné palivové nádrže). Jejich nosnost je 132 kg. K jejímu zaměřování slouží nad kabinou umístěný senzorový blok, nesoucí systém FLIR (od Fujitsu), TV kameru a laserový značkovač s dálkoměrem. Vrtulník je vybaven pevným podvozkem.

Specifikace (OH-1).

Údaje podle

Kawasaki OH-1 je ozbrojený lehký pozorovací vrtulník vyvinutý japonskou společností Kawasaki Aerospace Company (součást koncernu Kawasaki Heavy Industries) pro Japonské pozemní síly sebeobrany. Je to první vrtulník vyvinutý japonským průmyslem. Byl koncipován pro operace v hornatém přírodním prostředí Japonska. Často je přezdíván Ninja. Vrtulník byl vyvinut jako náhrada amerického typu OH-6D, kvůli nedostatku financí však byl postaven v příliš malém počtu.

Le Kawasaki OH-1 "Ninja" est un hélicoptère de reconnaissance armée bi-turbine développé par la firme japonaise Kawasaki Heavy Industries. Il est le premier hélicoptère entièrement développé au Japon. Il supplée au sein des Forces japonaises d'autodéfense l'hélicoptère d'attaque AH-64D et remplace l'OH-6 "Cayuse" construit sous transfert de technologie par Fuji Heavy Industries. En 2010, seuls 34 OH-1 ont été livrés aux Forces japonaises d'autodéfense.


World Values Survey.

World Values Survey je celosvětová síť, zkoumající měnící se hodnoty společnosti a jejich dopad na sociální a politický život. Průzkumy byly navrženy tak, aby testovaly hypotézu, že ekonomické a technologické změny mění základní hodnoty a motivace společnosti. Průzkum se skládá z reprezentativních dotazníků vedených až ve 100 státech zahrnujících až 90 % světové populace. WVS je nejrozsáhlejší neobchodní průzkum lidských postojů a hodnot, který kdy byl proveden a jako jediný pokrývá všechny hlavní světové kultury. Závěry mají pomoci vědcům a vládám porozumět změnám v postojích, hodnotách a motivaci lidí po celém světě. Tato data používali nebo stále používají politologové, sociologové, studenti, ekonomové, mezinárodní organizace, žurnalisté i vlády jednotlivých zemí k analýze globálních témat jako je ekonomický rozvoj, demokratizace společnosti, rovnost pohlaví, etnické menšiny a další.  Asociace World Values Survey sídlí ve Vídni v Rakousku a je vedena Výkonným výborem, Vědeckým poradním výborem a Valným shromážděním. Pomáhá prohlubovat spolupráci mezi společnostmi a vytvářet nová výzkumná střediska po celém světě.  Průzkum byl poprvé proveden roku 1981 ve více než 20 zemích na šesti obydlených kontinentech. Závěry v první vlně ukázaly, že dochází k mezigeneračním změnám v oblastech týkajících se politikých, ekonomických, náboženstvých a dalších společenských otázek jako například genderu a rodinných, nebo sexuálních norem. Velké rozdíly mezi hodnotami mladších a starších generací byly zaznamenány převážně v zemích s rychlým hospodářským růstem. V důsledku první vlny průzkumů proběhla v letech 1990–1991 vlna druhá. Zde už byly zapojeny jak bohaté společnosti, tak i společnosti s nízkými příjmy. Třetí vlna průzkumů proběhla v letech 1995–1997, tentokrát už v 55 společnostech. Průzkumy byly zaměřeny na kulturní podmínky pro demokracii. Čtvrtá vlna průzkumů byla provedena v letech 1999–2001 v 65 společnostech a zaměřila se hlavně na africké a islámské společnosti, které byly v předchozích letech nedostatečně zastoupeny. Pátá vlna poté proběhla v letech 2005–2007 a šestá vlna byla dokončena v letech 2010–2014. Tato vlna byla zaměřena především na bezpečnost, stárnutí a volební principy. V současné době probíhá až do roku 2019 vlna sedmá. Asociace WVS vytvořila v průběhu let více než tisíc publikací ve 20 světových jazycích a databáze WVS je volně přístupná na internetu.

Dílo.

Většina Inglehartových děl se stala až kultovními s překlady do nespočtu světových jazyků, například němčiny, francouzštiny, španělštiny, ruštiny, nebo čínštiny a dalších. Patří mezi ně například:

The Silent Revolution.

V tomto díle se Inglehart zaměřil na proces postupné a výrazné proměny hodnotových preferencí obyvatel vyspělých západních zemí, upouštění od důrazu na hodnoty materialismu, tj. materiální dostatek a ekonomickou prosperitu a vyšší oceňování hodnot lidské pospolitosti, individuální seberealizace, kvality života, tedy hodnot tzv. postmaterialismu. Tato revoluční proměna je „tichou revolucí“, neboť probíhá bez halasu, postupně a především intergeneračně. Tento proces byl umožněn díky radikálním technologickým inovacím v oblasti práce a masové komunikace, které podmínily expanzi vzdělanosti, Inglehart hovoří o „kognitivní mobilizaci“. Vytvářejí se podmínky pro kontinuálně se měnící novou kulturu, novou sociální realitu, kterou člověk reflektuje a vstřebává. Výsledkem je nový životní postoj, jiná hodnotová orientace, nová identita. Inglehart a postupně i další autoři dokládají prostřednictvím opakovaných empirirických šetření, že jsme v současnosti svědky stále sílícího proudu kulturní změny, která dává nový tvar politickým postojům, motivaci k práci, postojům k životnímu prostředí, nukleárním zdrojům energie, náboženským orientacím, intimním životním stylům a postojům k manželství a rodině, rozvodům, potratům, homosexualitě apod. Mladší, tj. poválečné věkové kohorty, socializované ve zcela nových ekonomických, politických a sociálních podmínkách, jsou mnohem více postmaterialistické než generace starší – meziválečná, pro kterou je příznačná orientace materialistická. Inglehartův pojem revoluce tichá, stejně jako jeho materialisticko-postmaterialistická hodnotová škála jsou dnes běžnou součástí úvah v oblasti sociologie hodnot.

Culture Shift in Advanced Industrial Society.

Tato práce se zabývá dlouhodobými sociálními změnami, které ovlivňují sociální a politický vývoj v pozdně industriálních společnostech. Ronald Inglehart zde upřesňuje jeho tezi o postmaterialismu a tvrdí, že v západních kulturách probíhají změny, které vedou k vytyčení dominantního cíle společnosti, a tím je ekonomický růst. Tato kulturní změna ovlivňuje míru ekonomického růstu společnosti a typ ekonomického růstu, o který usilují. Inglehart dále zkoumá, jak se mění odpovědi na otázky týkající se všeobecné spokojenosti na mezinárodní úrovni. V důsledku toho zjistil, že tyto národnostní rozdíly stále přetrvávají, a že úzce souvisí s úrovní ekonomického vývoje.

Modernization and Postmodernization.

V této knize Inglehart vyslovuje svojí domněnku, že ekonomický rozvoj, kulturní změny a politické změny spolu souvisí a navzájem se ovlivňují. Následkem toho jsou tyto přechody do jisté míry odhadnutelné. Předmětem jeho zájmu je doba industrializace, moderní společnosti a postmoderny. Industrializace podle něj vede k procesům, jako je hromadná mobilizace nebo zmenšování rozdílů v genderových rolích. Všeobecný pohled na svět se vyvíjí paralelně s výše uvedenými změnami, ale s generačním zpožděním. Postupně se mění hodnoty moderní průmyslové společnosti a vzniká tzv. postmoderní doba. Ta s sebou přináší společenské změny včetně demokratických politických institucí a úpadek státních socialistických režimů.

Práce.

Inglehart sepsal více než 250 publikací, nejznámějšími z nich jsou:

Ronald F. Inglehart (* 5. září 1934) je politolog a emeritní profesor University of Michigan. Je vedoucím "World Values Survey", světové sítě politologů – autorů společenských studií zkoumajících více než osmdesát společností na úrovni států zahrnujících devadesát procent světové populace všech šesti obydlených kontinentů. První vlna výzkumů v rámci tohoto projektu se uskutečnila v roce 1981, poslední byla dokončena roku 2014. Od roku 2010 je Inglehart též vedoucím Laboratoře srovnávacího sociálního výzkumu ("Laboratory for Comparative Social Research") na Národní výzkumné univerzitě – Vysoké škole ekonomické ("National Research University - Higher School of Economics") v Moskvě a Petrohradě. Tato laboratoř zpracovala výzkum z oblasti Ruska a dalších osmi postsovětských zemí zabývající změnou hodnot ve společnosti. Tyto hodnoty porovnávají jak mezi ruskými regiony, tak s ostatními zeměmi. Laboratoř též vzdělává doktoranty v kvantitativních mezinárodních výzkumných metodách.

Ronald F. Inglehart est un politologue américain né le à Milwaukee, dans le Wisconsin. Professeur à l'université du Michigan, il est le directeur de World Values Survey, un réseau de scientifiques qui conduit des sondages dans plus de 80 sociétés. Il s'intéresse particulièrement à la mesure du bien-être et des valeurs dans le monde.


Historie.

První maják na ostrově Mohni byl dřevěný, postavený v roce 1806. V roce 1852 byl na jeho místě postaven cihlový 20 m vysoký maják. Po několika letech se ukázalo, že cihly nejsou kvalitní a působením drsného podnebí i častých silných větrů v této části Finského zálivu podléhají zkáze. Maják byl opravován v roce 1871, zvýšen o sedm metrů a obložen novou vrstvou cihel. Lucerna byla vyrobena v lotyšské továrně v Liepāja, optické zařízení bylo dodáno firmou Chance Brothers & Co v Anglii. Původních 16 lamp bylo nahrazeno Fresnelovou čočkou druhého stupně. Po druhé světové válce bylo poškozené zdivo omítnuto betonovou maltou. Po zapsání majáku do seznamu kulturních památek Estonska v roce 1998 byla betonová omítka odstraněna.  Maják byl v roce 1996 napojen na elektrickou energii ze solárních panelů a větrného generátoru. Výměny světelného zdroje probíhaly v roce 2007 (LED), 2011 a 2016.

Popis.

Válcová věž o průměru 7,5 m, ukončená stupňovitou římsou, galerií a lucernou. Maják je z červených neomítaných cihel. Ve čtyřpatrové věži jsou v každém patře okna segmentově zaklenutá se šambránami. Vstupní portál má segmentové zakončení. Galerie má litinové zábradlí. Lucerna je 2,1 m vysoká o průměru 3,5 m, spodní základnu tvoří litinový válec na němž je prosklená část zakončená červenou kopulí s větrnou korouhví.  Součástí majáku jsou obytný dům, sauna, stavby technického a hospodářského zázemí postavené v období 1841–1917. Tento komplex je také v seznamu kulturních památek Estonska.  Obytná (rezidenční, kolem roku 1871) budova je nízká přízemní neomítaná stavba s korunovou římsou a valbovou střechou, postavená na ploše 282 m. Budova pro služebnictvo (kolem roku 1871) je zelená dřevěná přízemní stavba na kamenné podezdívce. V průčelí vstupní přístavek, okenní strana dvouosá. Budova technického zázemí je nízká přízemní stavba z červeného režného cihlového zdiva s valbovou střechou. V technické budově je instalován generátor. Hospodářská budova – sklep postavený kolem roku 1871 je pokryt drny, vstup ve zděném průčelí. Hospodářská budova – sklad paliva, postavený kolem roku 1880, je přízemní kamenná stavba s korunní římsou, zastřešená sedlovou střechou. Vstup a okna zdobená červenými cihlami (šambrány). Sauna z roku 1881 je nízká přízemní budova na půdorysu L. Studna (18.–19. století) má betonové skruže, je krytá dřevěnou stavbou (boudou) se sedlovou střechou, uvnitř je rumpál.

Data.

zdroj  označení

Odkazy.

Externí odkazy.

<noinclude

Maják Mohni (estonsky: "Mohni tuletorn") je estonský maják na pobřeží ostrova Mohni ve Finském zálivu v Baltském moři. Maják se nachází v Národním parku Lahemaa a je ve správě Námořního úřadu Estonska. Registrační číslo Estonského úřadu námořní dopravy (Veeteede Amet, EVA) je 100.

Le phare de Mohni (en estonien : "Mohni Tuletorn") est un phare situé sur la petite île de Mohni dans le golfe de Finlande, dans le Comté de Harju, en Estonie.


Kariéra.

Ilse DeLange se narodila v Almelu. Od dětství vystupovala v mnoha hudebních soutěžích. Prvotní zkušenosti s vystupováním na playback (mimo jiné imitace kabaretního umělce Toona Hermanse) zanedlouho vystřídaly talentové programy po celém Nizozemsku, díky nimž se Ilse dostala i k vystupování v televizi. Seznámila se s kytaristou Joopem van Lieflandem, s nímž začala spolupracovat a který ji seznámil se světem country hudby. V roce 1994 se dostala do širšího povědomí díky vystoupení na několika country festivalech. Povšimli si jí zástupci vydavatelství Warner Music, teprve o několik let později se jí však podařilo zajistit si nahrávací smlouvu. Posléze začala také vystupovat s kapelou Cash on Delivery, spolupracovala rovněž s krátce existující skupinou Wij na singlu „De oorlog meegemaakt“.  V jednadvaceti letech Ilse odjela do amerického Nashvillu, celosvětového střediska country hudby, aby se známým producentem Barrym Beckettem nahrála debutové album "World of Hurt". Během prvního půl roku po vydání se v Nizozemsku prodalo přes sto tisíc kusů, a počin získal pět platinových desek. První singl „I’m Not So Tough“ zpěvačka představila v populárním pořadu Paula de Leeuwa. Píseň se také v červnu 1998 stala její první nahrávkou v nizozemské hitparádě. Na prestižních Edison Music Awards 1999 získala své první ocenění za zpěvačku roku. Tou se v rámci tohoto předávání cen stala v průběhu své kariéry ještě čtyřikrát, v roce 2001 byla navíc vyhlášena i nejlepším nizozemským interpretem.  Na úspěšný debut Ilse navázala koncertním albem "Dear John" nahraným během festivalu Marlboro Flashbacks, v rámci něhož vystupovala s písněmi Johna Hiatta. Následně se vrátila do Nashvillu, aby pracovala na druhé studiové nahrávce. V říjnu 2000 vyšel singl „Livin‘ on Love“ coby předzvěst stejnojmenného nového alba, které se dostalo do prodeje o měsíc později a na němž se DeLange více přiblížila k pop-rocku. Navzdory platinovému ocenění album nezopakovalo úspěch svého předchůdce. Následujícím cílem managementu zpěvačky byla kariéra ve Spojených státech. Přestože zde mělo dojít k vydání obou studiových desek, ani jedna se nesetkala s pozitivním přijetím u vydavatelů, a zpěvačka se rozhodla soustředit se na domácí kariéru. V roce 2001 uspořádala turné po Nizozemsku, to však musela na několik týdnů přerušit kvůli potížím s hlasivkami. Tentýž rok vystoupila na festivalu Parkpop.  Třetí studiové album "Clean Up" z roku 2003, vyznačující se autobiografickými texty (DeLange se autorsky podílela na všech písních), se pět týdnů udrželo prvním místě nizozemského žebříčku. Navzdory tomu byl vydán jediný singl „No Reason to Be Shy“. Část výtěžku z prodeje desky zpěvačka věnovala organizaci War Child, a rovněž vystoupila na souvisejícím charitativním koncertě Friends for War Child. Závěrem roku vydala výběrové album největších hitů "Here I Am/1998-2003", za které byla oceněna zlatou deskou. Všeobecný pokles prodeje alb v novém tisíciletí vedl vydavatelství Warner k vypovězení smlouvy všem nizozemským umělcům v roce 2004 a zaměření se na interprety ze Spojených států. Tato strategie se dotkla i DeLange, která se tak ocitla bez zastoupení. S italským zpěvákem Zuccherem Fornaciarim nazpívala singl „Blue“, následně uspořádala nové turné po Nizozemsku.  Další počin "The Great Escape" vyšel v červnu 2006 již u Universal Music. Se zpěvačkou na něm spolupracoval americký producent a klávesista Patrick Leonard. Album okamžitě po vydání obsadilo první příčku nizozemské hitparády, kterou si udrželo sedm týdnů. Již po dvou měsících bylo navíc oceněno platinovou deskou, a následně se zařadilo mezi nejprodávanější domácí alba v roce 2006. V Rotterdamu zpěvačka vystoupila s DJ Arminem van Buurenem, který zremixoval pilotní singl desky. V dubnu 2007 DeLange představila svůj repertoár ve vyprodané amsterdamské Heineken Music Hall. Nahrávka z koncertu vyšla coby nové živé album "Live". První část následujícího roku Ilse strávila přípravou desky "Incredible" ve švédském Göteborgu. Objevil se na ní jednak nový singl „So Incredible“, který jako vůbec první z repertoáru zpěvačky obsadil první místo nizozemské singlové hitparády, a jednak titulní píseň k filmu Bruidsvlucht nazvaná „Miracle“. Šesté studiové a desáté celkové album "Next to Me" vzniklo opět v Nashvillu. Obsahovalo pouze osm písní a na prvním místě hitparády strávilo dva týdny. Se skladatelem Matthewem Wilderem začala DeLange následně pracovala na počinu, který se měl méně podobat její předchozí tvorbě, zato však s větším potenciálem získat jí pozornost amerických posluchačů. Koncem roku 2011 vyšel první singl „DoLuv2LuvU“. Přípravy alba byly ovšem přerušeny po náhlém úmrtí zpěvaččina otce. Nakonec se DeLange rozhodla připravený materiál zcela smést ze stolu a nahrát album bližší jejímu zavedenému stylu. Výsledkem tohoto rozhodnutí byla v září 2012 deska "Eye of the Hurricane".

The Voice.

V druhé polovině roku 2013 Ilse zasedla v porotě čtvrté řady pěvecké soutěže The Voice of Holland vedle zpěváků Marca Borsata a Trijntje Oosterhuis a rappera Aliho B. O rok později se do soutěže ve stejné roli vrátila. Od roku 2016 se rovněž objevuje mezi mentory v dětské odnoži soutěže The Voice Kids.

Eurovision Song Contest.

V listopadu 2013 byla Ilse spolu se zpěvákem Waylonem zvolena veřejnoprávní televizí AVROTROS coby zástupce Nizozemska na Eurovizi 2014 v Kodani. Pod společným názvem The Common Linnets vystoupili se soutěžní písní „Calm After the Storm“, na níž se Ilse autorsky podílela. K účasti ji podnítil úspěch zpěvačky Anouk v předešlém ročníku. Ten měl mimo jiné zásadní vliv na změnu vnímání soutěže nejen nizozemskou veřejností, ale také veřejnoprávním vysílatelem, který se rozhodl do soutěže pravidelně nominovat zavedené a populární umělce a také jim nechat volnou ruku při výběru soutěžní skladby.  Navzdory skromným počátečním odhadům začalo Nizozemsko v posledních týdnech před soutěží stoupat v žebříčcích sázkových kanceláří. Po úspěšném postupu ze semifinálového kola Ilse s Waylonem vystoupili 10. května 2014 ve finále před bezmála dvěma sty miliony televizních diváků. Ve společném hlasování diváků a porot Nizozemsko obsadilo druhé místo za rakouskou zástupkyní Conchitou Wurst. Píseň „Calm After the Storm“ se s 238 body (včetně nejvyšších dvanáctibodových ohodnocení z Estonska, Islandu, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Německa, Norska a Polska) stala nejvýše umístěným soutěžním počinem z Nizozemska od roku 1975. Finále u televizních obrazovek v přímém přenosu sledovalo pět milionů Nizozemců. Vyjma prvního místa v hitparádách Nizozemska, Vlámska a Islandu si singl dobře vedl také v dalších evropských žebříčcích včetně nejlepší desítky v Německu, Švýcarsku, Rakousku, Dánsku, Španělsku a Spojeném království. Den před finálovým kolem bylo rovněž vydáno album „The Common Linnets“, které DeLange produkovala. Autorsky se na něm kromě ní a Waylona podíleli také JB Meijers, Rob Crosby, Matthew Crosby, a Jake Etheridge, kteří se stali pevnou součástí kapely. Ilse DeLange s The Common Linnets nadále vystupovala a vydala druhé album "II". Waylon se s kapelou po soutěži rozešel, sám se na Eurovizi vrátil o čtyři roky později.  Během roku 2017 uváděla Ilse na televizi AVROTROS vlastní pořad Ilse's veranda, do něhož si zvala další známé countryové umělce. Následně se potřetí vrátila do role televizní porotkyně, tentokrát v seniorské verzi The Voice pro účastníky starší šedesáti let. Po šesti letech vydala sólové studiové album nazvané jednoduše "Ilse DeLange", a rovněž ztvárnila částečně autobiografickou roli mentorky v hudební soutěži Ilse de Witt v americkém seriálu Nashville.

Osobní život.

Ilse DeLange žije v Gooi nedaleko Hilversumu s bubeníkem Bartem Vergoossenen, který rovněž působí v její kapele.

Ilse Annoeska de Lange, vystupující jako Ilse DeLange (* 13. května 1977 Almelo), je nizozemská country zpěvačka a písničkářka. Se svojí kapelou The Common Linnets obsadila druhé místo na Eurovision Song Contest 2014 v Kodani. Známá je také coby porotkyně televizní soutěže The Voice of Holland.

Ilse de Lange, plus connue sous son nom de scène Ilse DeLange, née le à Almelo, est une auteur-compositrice-interprète et guitariste néerlandaise. Elle s'illustre notamment dans les registres de pop rock et country pop.


Výroba.

Polykaprolakton se vyrábí polymerizací ε-kaprolaktonu, katalyzátorem může být mimo jiné 2-ethylhexanoát cínatý, je však známo mnoho dalších vhodných katalyzátorů.

Použití.

Polykaprolakton se může rozkládat prostřednictvím hydrolýzy esterových vazeb; tento rozklad může probíhat i za fyziologických teplot (například v lidském těle) a je tak možné jej použít jako biomateriál, mimo jiné na přípravu dlouhodobě voperovatelných implantátů; jeho rozklad je ale o něco pomalejší než u polylaktidu.  Polykaprolakton nachází využití i u zařízení pro řízené uvolňování léčiv. Pro využití ve tkáňovém inženýrství ovšem není vhodný kvůli pomalému odbourávání, špatným mechanickým vlastnostem a nízké buněčné přilnavosti. Jeho smísením s keramickými hmotami založenými na fosforečnanu vápenatém a s bioaktivními skly byla vytvořena skupina smíšených biomateriálů, které jsou díky výrazně lepším mechanickým vlastnostem, ovladatelné rychlosti odbourávání a vyšší bioaktivitě vhodné pro kostní tkáňové inženýrství.  Tato látka se používá v kosmetice jako kolagenový stimulátor. Skrze stimulaci tvorby kolagenu mohou výrobky s obsahem polykaprolaktonu eliminovat znaky stárnutí kůže jako je ztráta objemu, a to s okamžitým a dlouhotrvajícím účinkem. Kaprolakton byl zkoumán jako možná kostra pro opravy tkání metodami tkáňového inženýrství. Používá se jako hydrofobní součást amfifilních syntetických kopolymerů používaných k vytváření vezikulových membrán polymerzomů.  Polykaprolakton byl využit ke kapslování řady léčiv za účelem jejich kontrolovaného uvolňování a cíleného dopravení.

Biologický rozklad.

Polykaprolakton může být rozložen bakteriemi z kmenů "Firmicutes" a "Proteobacteria". Kmen štětičkovce 26-1 může rozkládat vysokohustotní polykaprolakton, ovšem ne tak rychle jako kmen kropidláku ST-01. Druhy z rodu Clostridium jej rozkládají za anaerobních podmínek.

Polykaprolakton je biologicky rozložitelný plast ze skupiny polyesterů nejčastěji používaný na výrobu polyuretanů. Polyuretanům dodává odolnost vůči vodě, organickým rozpouštědlům a chloru.

La polycaprolactone (PCL) est un polyester biodégradable comportant une faible température de fusion d'environ et une température de transition vitreuse d'environ.


Etymologie.

Anglický výraz "chaebol" pochází z romanizace McCune-Reischauer, chaebŏl, z korejského slova jaebeol (재벌, jae – + bol – také psáno se stejnými čínskými znaky 財閥 jako Zaibacu v Japonsku). Slovo chaebol se v angličtině začalo používat v 80. letech 20. století.

Historie.

Jihokorejská ekonomika byla málo rozvinutá a soustředěná především na zemědělství až do poloviny 20. století. Ovšem politika prezidenta Pak Čong-huie, který převzal moc v roce 1961, započala rychlou industrializaci s podporou velkých podniků. První pětiletý plán měl směřovat k novým investicím a chaeboly měly být financovány bankovními půjčkami. Chaeboly hrály klíčovou roli při vývoji nových průmyslových odvětví, trhů a vývozu, což pomohlo Jižní Koreji stát se jedním ze čtyř asijských tygrů. Počátky podnikatelských elit se objevily v politické ekonomii padesátých let. Společnosti, které vznikly na přelomu 40. a 50. let měly úzké vazby na první republiku I Sung-mana, která trvala od roku 1948 do roku 1960.  Když armáda převzala vládu v roce 1961, její vůdci oznámili, že odstraní korupci, která sužovala I Sung-manovu administrativu. Někteří vedoucí průmyslníci byli zatčeni a obviněni z korupce, ale nová vláda si uvědomila, že bude potřebovat pomoc podnikatelů, aby mohla být naplněn plán modernizace ekonomiky. Bylo dosaženo kompromisu, podle něhož mnoho z obviněných firemních vůdců platilo vládě pokutu. Následně došlo ke zvýšení spolupráce mezi podnikovými a vládními představiteli. Spolupráce vlády a chaebolů byla nezbytná pro následný hospodářský růst na počátku 60. let 20. století. Vláda poskytla chaebolům plány průmyslové expanze. Nicméně industrializace vedená chaeboly urychlila monopolní a oligopolní koncentraci kapitálu a ekonomicky ziskové činnosti v rukou omezeného počtu konglomerátů. Byl podporován vývoz, což vyvrátilo politiku I Sung-mana spoléhat na dovoz. Byly stanoveny výkonnostní kvóty.  Chaeboly rostly díky dvěma faktorům: zahraniční půjčky a zvláštní laskavosti. Přístup k cizím technologiím byl v 80. letech také důležitý pro růst chaebolů. Pod rouškou „řízeného kapitalismu" vláda vybrala společnosti, aby realizovaly projekty a směřovaly prostředky ze zahraničních půjček. Další úvěry byly poskytnuty od tuzemských bank. V 80. letech ovládaly chaeboly průmyslový sektor obzvláště ve výrobě, obchodě a těžkém průmyslu. Jejich růst vyplynul z produkce rozmanitého zboží. Inovace a ochota vyvinout nové produktové řady byly kritické. V 50. a 60. letech 20. století se chaeboly soustředily na paruky a textilie; v polovině 70. a v 80. letech převládal těžký, obranný a chemický průmysl. Zatímco tyto aktivity byly důležité na počátku 90. let, docházelo k reálnému růstu v odvětví elektroniky a špičkových technologií. Chaeboly byly také zodpovědné za změnu schodku obchodní bilance v roce 1985 na obchodní přebytek v roce 1986. Bilance běžného účtu však klesla z více než 14 miliard amerických dolarů v roce 1988 na 5 miliard amerických dolarů v roce 1989. Chaeboly pokračovaly v růstu na vývozních trzích v 80. letech. Koncem osmdesátých let se tak staly finančně nezávislými a bezpečnými, čímž se vyloučila potřeba dalších úvěrů a vládní pomoci. V 90. letech byla Jižní Korea jednou z největších nově industrializovaných zemí a pyšnila se životní úrovní srovnatelnou s průmyslovými zeměmi.  Prezident Kim Jong-sam začal napadat chaeboly, ale až po asijské finanční krizi v roce 1997, kdy byly slabiny systému pochopeny. Z 30 největších se od července 1997 do června 1999 11 zhroutilo. Zpočátku byla krize způsobena prudkým poklesem hodnoty měny, a kromě okamžitých peněžních toků týkajících se placení zahraničních dluhů nižší náklady nakonec pomohly silnějším chaebolům rozšířit své značky na západní trhy. Nicméně současný pokles nedalekých exportních trhů v jihovýchodní Asii, který podnítil růst, způsobil, že velké dluhy, které vznikly v důsledku nadbytečné kapacity, se staly smrtelnými pro mnohé z chaebolů. S populací, která se umístila na 26. místě na světě, před krizí měla země sedm velkých výrobců automobilů. Poté zůstali nedotčeni pouze dva hlavní výrobci a dva další pokračovaly v menší kapacitě pod společnostmi General Motors a Renault. Chaeboly nedlužily jen státním průmyslovým bankám, ale také nezávislým bankám a jejich vlastním dceřiným společnostem poskytujících finanční služby. Rozsah nesplacených úvěrů znamenal, že banky nemohly uzavřít ani rušit špatné úvěry, aniž by se samy zhroutily, takže nesplacení těchto dluhů rychle způsobilo bankovní krizi a Jižní Korea se obrátila na MMF s žádostí o pomoc. Nejpozoruhodnějším příkladem byl v polovině roku 1999 kolaps skupiny Daewoo, která měla nezaplacené dluhy ve výši 80 miliard amerických dolarů. V té době to byl největší bankovní bankrot v historii. Vyšetřování také odhalila rozsáhlou korupci v chaebolech, zejména podvodné účetnictví a úplatkářství. Přesto se Jižní Korea rychle zotavila z krize a většina viny za ekonomické problémy se přesunula na MMF. Zbývající chaeboly se od krize podstatně rozrostly a udržely si mnohem nižší míru zadlužení.  V roce 2014 největší chaebol, Samsung, skládal zhruba 17 % jihokorejské ekonomiky a držel zhruba 17 miliard amerických dolarů v hotovosti. Nedávné finanční výkazy těchto společností však skutečně ukazují, že chaeboly pomalu ztrácejí svou moc nad mezinárodní konkurencí nebo interními narušeními nově vznikajících startupů. Čistý zisk/výnos nejvyšších konglomerátů v Jižní Koreji od roku 2012 do roku 2015 klesl. Nejen, že jejich zisky přestaly růst, ale některé společnosti, jako je LG, vytvářejí ztrátu a čelí odlivu mozků.

Řízení společnosti.

Struktura managementu.

Některé chaeboly jsou jedna velká korporace, zatímco jiné se rozdělily do volně spojených skupin jednotlivých firem sdílející jedno jméno. I v druhém z těchto případů je však daný chaebol veden, kontrolován, vlastněn nebo spravován jednou rodinnou skupinou. Jihokorejské chaeboly často bývají přiřazovány k japonským obchodním skupinám keirecu, nástupcům předválečných zaibacu. Ačkoliv je slovo „chaebol“ stejného významu jako „zaibacu“ (slova mají stejný původ), vyvinuly se mezi chaebol a keirecu některé zásadní rozdíly:  Model chaebolu je závislý na komplexním systému propojení vlastnictví. Vlastník chaebolu, s pomocí rodinných příslušníků, rodinné charity a vedoucích pracovníků dceřiných společností, má povinnost zkontrolovat pouze tři ze čtyř veřejných společností, které ovládají dceřiné společnosti. Příkladem pro tuto praktiku může být majitel společnosti Doosan, která měla více než 20 dceřiných společností, s účastí pouze v přibližně pěti společnostech.

Majetek.

Předseda, který má chaebol na starost, vlastní pouze malou část majetku ve společnostech. Je však velice silný při rozhodování a má pravomoci ovládat veškeré vedení. Například Samsung vlastní 0,5 % ve firemních společnostech. To dokládá absenci právního státu. Metoda, která umožňuje tento typ držení, se nazývá křížení – horizontální a vertikální struktura, která zvyšuje pravomoci předsedy.

Kultura na pracovišti.

Pro tyto konglomeráty je typické, že na pracovišti panuje paternalismus – nadřízený se ke svým podřízeným staví jako „otcovská postava“. Chování vysoce nadřízených ke svým zaměstnancům se dá popsat jako přátelské, ale uchovávající smysl pro zodpovědnost a přesnost. Pracovníci pracují dlouhé směny, zejména o víkendech a svátcích, za účelem uspokojit jejich nadřízené. Firemní výlety a akce bývají zpravidla povinné, aby se posílil smysl pro rodinu a pocit, že zaměstnanec mezi ostatní patří. Zaměstnavatelé věří, že udržování a posilování pout mezi nimi a zaměstnanci vede k prosperitě a produktivitě společnosti. Další tradiční zvyky, které by byli v západním světě nezvyklé, jsou např. dárky pro zaměstnance či domlouvání schůzek mezi zaměstnanci za účelem hledání vztahu či manželství. Chaeboly jsou notoricky známé svou hierarchií. Je neobvyklé, aby jedinec zpochybňoval rozhodování jeho šéfa. To přidává ke kultuře, která se orientuje kolem toho, kdo je zodpovědný, může to však vést k nežádoucím okolnostem. Povýšení nebývá založené na zásluhách, rozhodující faktory u povýšení bývají věk a odsloužená doba danému konglomerátu. Toto také způsobuje, že téměř každý nadřízený je mnohem starší než zaměstnanci. Pokud pracovník nedosáhne ve věku 50 let vysoce postavené pozice, je často nucen odstoupit. Loajalita je v chaebolech velice důležitá, to je také vidět v náborovém řízení, kdy uchazeči musí podstoupit různé aktivity. Mezi tyto aktivity se řadí např. výcvikové tábory.

Příklady chaebolů.

Skupina Samsung.

Společnost Samsung, založená v roce 1938, je nejvýdělečnější jihokorejský chaebol, který začal jako firma vyvážející zboží jako ovoce, sušené ryby a nudle hlavně do Číny. Dnes je tento konglomerát řízený druhou nejbohatší rodinou v Asii. Skupina se skládá z více než 50 firem, které se věnují elektronice, strojnímu a těžařskému průmyslu, chemickému průmyslu, finančním službám, maloobchodním službám, zábavnímu průmyslu, stavitelství a dalším. Je odhadováno že skupina tvoří okolo 20 % HDP Jižní Koreje a okolo 20 % exportu země, přičemž podíl exportu v Jižní Koreji je 43,09 %. Tržby Skupiny Samsung činily v roce 2016 174 mld. USD.

Hyundai Motor Group.

Hyundai Motor Group, založená v roce 1947, je třetí největší výrobce vozidel na světě. Hyundai Motor Group tvoří zhruba 6 % HDP Jižní Koreje. Mezi její dceřiné společnosti patří Kia Motors, Genesis Motors, Hyundai Steel, Hyundai Engeneering a Hyundai Card. Další firmy patřící stejné rodině a nesoucí jméno Hyundai jsou například Hyundai Heavy Industries Group, Hyundai Marine and Fire Insurance Group, Hyundai Department Store Group a Hyundai Development Company Group. Tržby konglomerátu byly v roce 2016 přes 80 mld. USD.

SK Group.

SK Group je třetí největší jihokorejský chaebol založený v roce 1953. Skládá se z 95 firem, z nichž nejvýznamnější je SK Telecom zabývající se primárně telekomunikacemi. Dalšími odvětvími jsou například chemický průmysl, energetika, lodní doprava, marketing a další odvětví. Tržby SK Group se v roce 2016 pohybovaly na 72,5 mld. USD.

LG Corporation.

LG Corporation, založená v roce 1947 Koo In-Hwoiem, je čtvrtým největším chaebolem v Jižní Koreji s tržbami přes 47 mld. USD v roce 2016. LG se věnuje převážně elektronice, chemickému průmyslu a telekomunikacím. Mezi její dceřiné firmy patří LG Electronics, LG Chem, LG Solar Energy a další.

Kritika.

Chaeboly mají na korejskou ekonomiku hned několik nepříznivých dopadů, a to i přes to, že Jižní Koreji zajistily rychlý růst ekonomiky a udělaly z ní ekonomicky celosvětově důležitého aktéra.

Vzestup a korupce.

Po skončení Korejské války roku 1953 byla Jižní Korea v těžké krizi, protože boje zničily a zastavily většinu průmyslové výroby, což vedlo Koreu k tisknutí velké spousty peněz, aby zaplatila za válku a splnila požadavky OSN na Korejskou měnu a následně k obrovské inflaci. Státníci se tento problém rozhodli řešit pomocí velkých finančních pobídek pro rodinné podniky, což znamenalo jejich rychlý vzestup a vznik chaebolů. Toto znamenalo silné vazby a závazky nově zbohatlých k politikům. Korupční skandály dále chaeboly provázely až dodnes. Poslední kauzou bylo sesazení a odsouzení exprezidentky Pak Kun-hje za braní úplatků, vydírání, do kterého byly zapleteny i představitelé chaebolů jako například dědic skupiny Samsung I Če-jong, který vede konglomerát od května roku 2014, kdy jeho otec I Kun-hia zemřel na infarkt.

Řetězová reakce.

Během asijské krize v roce 1997 se banky obávaly bankrotu chaebolů, což by mělo pro Koreu kvůli velikosti konglomerátů nedozírné následky, a proto jim umožnily zdarma odkládat splátky svých dluhů, kdykoli nebyly schopni splácet. Mnoho odborníků se domnívalo, že jsou tyto konglomeráty příliš veliké, než aby padly, což ovšem nebyla pravda. V případě skupiny Daewoo, která dříve zaujímala pozici sekundanta Samsungu, hrozil bankrot a musela zasáhnout vláda, která Daewoo kompletně restrukturalizovala. To však znamenalo krach mnoha dceřiných firem skupiny.

Monopolismus.

Ačkoli státní pobídky pro rodinné firmy jsou již minulostí, velikost a široké pole působnosti chaebolů ničí konkurenční prostředí v Jižní Koreji, což může vést k navyšování cen zboží pro její obyvatele, protože není konkurent, který by prodával levněji. V roce 2012 byl za toto jednání pokutován Samsung a LG. Malé firmy nemají šanci obstát v boji proti obrovským konglomerátům, které tvoří dohromady 80 % ekonomiky státu. Pokud se nějaká malá firma dokáže prosadit, stejně ji nakonec odkoupí jeden z konglomerátů. Tohle vše může vést ke nedostatku nových inovativních firem i přístupů, a nakonec ke kostnatění ekonomiky. Monopolismus konglomerátů nezměnil ani fakt, že Korea zrušila obchodní regulace pro zahraniční firmy a otevřela se světu. Na jihokorejské burze je prvních 47 z 50 firem součástí chaebolů.

Čebol (anglicky chaebol /ˈtʃeɪbɒl, ˈdʒɛbəl/ ; korejsky: [tɕɛ̝.bʌl]) je velké průmyslové sdružení dvou a více podniků působících v odlišném odvětví, které je spravováno a řízeno majitelem nebo rodinou v Jižní Koreji. Čebol se skládá z velkého počtu různorodých společností řízených vlastníkem, jehož moc často překračuje legitimní pravomoci. Termín „chaebol“ je nejednou stejně používán jako anglický výraz „conglomerate“ (konglomerát). Název byl odvozen z japonštiny a byl poprvé v angličtině použit roku 1984. Dnes existuje mnoho různých početných firemních skupin řízených rodinami v Jižní Koreji, které spadají pod tuto definici.

Les (hangeul : 재벌, prononciation coréenne ) sont en Corée des ensembles d'entreprises, de domaines variés, entretenant entre elles des participations croisées. Ils sont les équivalents coréens des anciens "zaibatsu" japonais (dissous par les autorités d'occupation américaines et réapparus sous la forme des "keiretsu"). Les deux expressions s'écrivent d'ailleurs avec les mêmes caractères chinois (), la différence étant dans la prononciation apparentée.


Umístění.

Soudní budova se nachází na ostrově Cité ve 4. obvodu mezi ulicemi "Quai de la Corse", "Boulevard du Palais", "Rue de Lutèce" a "Rue Aubé".

Historie.

Soudní dvůr byl postaven v prostoru západní části ulice "Rue de la Pelleterie". Kvůli jeho stavbě bylo v roce 1858 zbořeno divadlo Cité-Variétés. Výstavba soudu také vedla k odstranění ulice "Rue du Marché-aux-Fleurs".

Architektura.

Hlavní budova má podobu čtyřúhelníku o rozměrech 50 × 70 m, zakončenou osmihranou kopulí o výšce 45 metrů. Budova je inspirována radnicí města Brescia v Itálii, kterou císař obdivoval.  Západní – hlavní – průčelí (na "bulváru du Palais"), má pouze jedno patro s atikou. V přízemí je v centrální části pět velkých polokruhových oblouků.  Severní fasáda (na "Quai de la Corse") má v přízemí tři oblouky, nad nimiž jsou sochy představující Zákon, Spravedlnost, Důslednost a Moudrost. Nad nimi je fasáda zakončena frontonem se čtyřmi dekorativními postavami, které vytvořil sochař Albert-Ernest Carrier-Belleuse.  Jižní průčelí na "Rue de Lutetia" je stejné jako severní fasáda. Průčelí na "Rue Aubé" není ničím zvýrazněné.  Arkády hlavního průčelí se otevírají do prostorné haly, ze kterého vede monumentální schodiště do jednacích síní. Schodiště je zdobeno obrazy Josepha Nicolase Robert-Fleury.  Kupole vznikla ze dvou důvodů. Jednak na přání císaře, aby mu připomínal věž malého kostela Desenzano del Garda na břehu Gardského jezera, kde čekal na výsledky bitvy u Solferina dne 24. června 1859. Také baron Haussmann požadoval výraznou kopuli. Prefekt při přestavby Paříže chtěl chtěl, aby byl každý nově budovaný bulvár zakončen rozpoznatelnou budovou. Požádal proto architekta Antoina-Nicholase Baillyho, aby na úkor symetrie budovy přidal kopuli kvůli nově budovanému "bulváru Sebastopol".

Tribunal de commerce de Paris (tj. "Obchodní soud v Paříži") je budova v Paříži, ve které sídlí nejvyšší soud obchodního soudnictví ve Francii ("Tribunal de commerce de France"). Stavbu projektoval architekt Antoine-Nicolas Bailly (1810–1892) z příkazu císaře Napoleona III. a výstavba probíhala v letech 1860–1865.

Le tribunal de commerce de Paris est un bâtiment situé sur la rive nord de l'île de la Cité à Paris, abritant le Tribunal de commerce de la capitale française.


Historie.

Do té doby neobydlené Kapverdské ostrovy objevil roku 1456 Alvise Cadamosto, benátský mořeplavec ve službách Portugalska. Portugalci nazvali ostrovy "Ilhas do Cabo Verde" - "Ostrovy Zeleného mysu", podle afrického mysu, proti němuž se rozkládají. Od roku 1462 začaly na ostrovech vznikat první osady a roku 1495 se jednotlivé ostrovy staly portugalskými koloniemi. Ty byly roku 1587 spojeny do Portugalské kolonie Kapverdy. Od roku 1830 se na ostrovech užívaly portugalské vlajky s jejími znaky. 8. května 1935 byly nařízením č. 8098 zavedeny, podle jednotného vzoru, znaky portugalských kolonií (lišilo se pouze jedno z polí štítu). Tyto znaky byly tvořeny špicí děleným štítem. Heraldicky pravé, stříbrné pole obsahovalo portugalskou quinu a symbolizovalo mateřské území. V levém, zeleném (kapverdském) poli byla černo-zlatá loď se stříbrnými plachtami a vlajkami, plující na stříbrných a zelených vlnách. Spodní pole bylo stříbrné s pěti zelenými vlnitými pruhy, jež symbolizovaly oceán mezi koloniemi a Portugalskem. Štít byl položen, stejně jako u portugalského znaku, na zlatou armilární sféru, na jejímž vrcholu byla zlatá hradební koruna s pěti věžemi. Na každé věži byla zobrazena červená armilární sféra, mezi nimi byly stříbrné štítky s červeným křížem Kristova řádu. Pod štítem a sférou byla stříbrná stuha s nápisem COLÓNIA PORTUGUESA DE CABO VERDE.  11. června 1951 zrušilo formálně Portugalsko koloniální status Kapverd a vznikla Portugalská provincie Kapverdy. Nápis na stuze se v této souvislosti změnil na PROVIN. PORTUGUESA DE CABO VERDE.  5. července 1975 byla vyhlášena nezávislá Kapverdská republika a zároveň s vlajkou byl zaveden i státní znak. Ten byl tvořen červeným kruhem, lemovaným zlatým mezikružím s černým opisem UNIDADE • TRABALHO • PROGRESSO (). V kruhu byla černá, pěticípá hvězda nad rozevřenou knihou, na kterou bylo položeno stříbrné, ozubené kolo s dvanácti zuby a čtyřmi loukotěmi. Přes kruh byl položen krumpáč (vertikálně, kovovou částí nahoru) s hnědou násadou. Znak je obklopen kukuřičným věncem s lasturou v dolní části. Oproti emblému na státní vlajce byla zelená barva věnce světlejší (není obrázek).  Zřejmě v roce 1977 byl ze znaku vypuštěn krumpáč a někdy býval opis zobrazován bez teček mezi slovy nebo v různých, mírně se lišících variantách.  25. září 1992 byl po prvních pluralitních volbách přijat znak užívaný dodnes. Po přijetí ústavy 23. listopadu 1999 byl změněn odstín modré barvy na tmavší.

Další použití znaku.

Státní znak je vyobrazen na kapverdských mincích a bankovkách (Kapverdské escudo).

Státní znak Kapverd je tvořen bílým, kruhovým polem, rámovaným modrými mezikružími, jedním úzkým a jedním širším, které je v dolní části doplněno o tři modrá, vodorovná břevna. Uprostřed je modrý, rovnostranný trojúhelník s bílou pochodní s bílým plamenem. Okolo trojúhelníku je černý opis REPÚBLICA DE CABO VERDE (). V horní části kruhového pole je žlutá (ne zlatá) olovnice, pod ním jsou tři žluté články řetězu a zelené palmové snítky. Po stranách znaku jsou (po pěti) žluté, pěticípé hvězdy.

Au centre de l'emblème du Cap-Vert figure, à l'intérieur d'un triangle équilatéral de couleur bleue, une torche d'argent. Autour du triangle, on peut lire la dénomination officielle du pays, en portugais: “"República de Cabo Verde"”. Les éléments mentionnés figurent sur un fond blanc limité par deux circonférences concentriques d'azur, reposant sur trois lignes horizontales.


Nejstarší barevná vyobrazení moravské orlice.

Nejstarší barevné vyobrazení moravské orlice se nachází v sále městského hradu (paláce) Gozzoburgu v Kremži, neboť Přemysl Otakar II. vládl nad Rakouskými zeměmi. Nejpozději od lucemburské doby byla orlice se stříbrnočerveným šachováním považována za zemský znak Moravy. Podle některých badatelů tyto barvy byly odvozeny od barev českého lva (stříbrný lev na červeném štítě) a vyjadřovaly spojitost Moravy s českým králem a českou monarchií.

Původ šachování moravské orlice.

Moravská orlice se od mnoha jiných v heraldice se vyskytujících se orlic liší svým osobitým šachováním ("aquila scacata"), či podle heraldické terminologie někdy též kostkováním ("aquila tesserata"). V barokním uměleckém provedení je šachování pojato jako routování. O vysvětlení původu šachování orlice se již pokusila řada badatelů.

Teorie Bartoloměje Paprockého z Hlahol a Paprocké Vůle.

Tomáš Jan Pešina z Čechorodu ve svém díle "Prodromus Moravographiae" z roku 1663 šachování moravské orlice odvodil od chorvatského znaku. Neudělal však tehdy nic jiného, než že přebral vysvětlení moravského genealoga a heraldika Bartoloměje Paprockého z Hlahol a Paprocké Vůle, jenž koncem 16. století v "Zrcadle slavného Markrabství

Teorie Rostislava Nového.

S ohledem na státoprávní vývoj od patrimoniální k stavovské monarchii se snažil odvodit šachování orlice od tinktur obsažených v pozdějším znaku Čech (stříbrná a červená obsažená ve znaku dvouocasého lva) Rostislav Nový v syntéze "K počátkům feudální monarchie v Čechách (K počátkům českého znaku) II". Uvažoval, že markrabě orlicí ve štítu vyjadřoval své nároky v souvislosti s vládou Václava I., který ji též užíval. Podle Štěpána Valeckého se v tomto dostává do

Teorie Jindřicha Šebánka.

S jiným vysvětlením přišel prof. Jindřich Šebánek z Filozofické fakulty Masarykovy univerzity v Brně. V příspěvku k práci Václava Vojtíška "K otázce

Teorie Kristiána Turnwalda.

Numismatik, který se věnoval i heraldice, Kristián Turnwald v článku "O moravské orlici" nastínil hypotézu, že moravská orlice může mít souvislost s rodným erbem

Teorie Františka Zvolského.

Turnwaldovu teorii vyvrátil František Zvolský, který doložil rozdílnosti znaku Vladislava I. Jindřicha, který měl na štítu lva. Tento moravský heraldik v článku "Šachování moravské orlice" došel k závěru, že význam šachování spočívá v odlišení moravské orlice od jiných orlic, které měl král a

Teorie Tomáše Krejčíka.

Všechny otázky, které znak šachované orlice nabízí, ze samostatných prací věnujících se pouze této konkrétní otázce pojmenovává a spíše shrnuje článek Tomáše

Teorie Jiřího Bílého.

Důkladně a podrobně se moravským znakem ve své studii zabýval právní historik Jiří Bílý. Pomocí někdy složitých příbuzenských konstrukcí moravských markrabat se pokusil o zodpovězení otázky původu moravského znaku. Stejným způsobem vysvětluje vznik šachování orlice v době Přemysla Otakara II. Ale i když jsou jeho závěry zajímavé, ve všem s nimi nelze souhlasit.  Podle Jiřího Bílého, který se kromě Rostislava Nového jako jediný zabýval právními aspekty používání moravské orlice, má její šachování úplně jiný původ. Stříbrná orlice a červeno-stříbrný štít byly podle něj spojeny králem Přemyslem Otakarem II. jako součást sponheimsko-andechsovského dědictví. Bratranec krále Přemysla Otakara II. Oldřich III. Korutanský ze Sponheimu, který vládl na Břeclavsku, byl spřízněn s Přemyslovci jako syn sestry Václava I. Jednookého Jitky (Judity) Přemyslovny. Jeho otec Bernard II. Korutanský si Jitku vzal jako dceru českého krále Přemysla Otakara I. V prosinci 1268 uzavřel bezdětný Oldřich III. Korutanský v Poděbradech smlouvu s králem Přemyslem Otakarem II. a odkázal mu všechny své země, přičemž pominul svého mladšího bratra Filipa Sponheimského († 1279), arcibiskupa solnohradského a patriarchu akvilejského. Po smrti Oldřicha III. Korutanského 27. října 1269 se král Přemysl Otakar II. stal pánem Korutan a Kraňska a dostal se do kontaktu s aquilejským patriarchátem a byl jmenován kapitánem. Členové starkenburské větve dynastie Sponheimů používali stříbrno-červeně šachovaný štít. Korutanští Sponheimové i Oldřich III. Korutanský po svých předcích zdědili tento šachovaný štít. Podle Bílého král Přemysl Otakar II. považoval šachování za

Šachovnice a šachování.

Další barevná vyobrazení moravské orlice.

Z roku 1361 pochází znaková galerie Karla IV. na hradě Laufu u Norimberka, který vybudoval císař Karel IV. roku 1356 na Říšské cestě mezi Prahou a Norimberkem na rozvalinách staršího štaufského hradu. V jeho erbovním sále jsou v galerii znaků přítomny znaky Moravy a Čech, dalších zemí, duchovních, šlechticů i měst. Nástěnná malba moravské orlice je též ve špaletě vchodu do místnosti v prvním patře velké věže hradu Karlštejna.

Jihlavská právní kniha.

Četná vyobrazení moravské orlice zachycují iluminace v Jihlavské právní knize (Gelnhausenův kodex) z počátku 15. století (1407), kterou během necelých deseti let sepsal právník Jan z Gelnhausenu.  Moravská orlice je zde použita v heraldické výzdobě textu, na štítech, čabrakách koní, ale také na praporech nesených moravskými markrabaty a českými králi ze 13. až 15. století, kteří jsou vyobrazeni u každého jimi vydaného městského privilegia:

Nejstarší písemné zmínky o moravské orlici.

Nejstarší písemná zmínka o moravské orlici se nachází ve veršované kronice Ottokara Štýrského zachycující události, které se odehrály ve střední Evropě od poloviny 13. století do konce prvního desetiletí 14. století.  V rámci líčení bitvy u Kressenbrunnu 12. července 1260, v níž vojska českého krále a moravského markraběte Přemysla Otakara II. zvítězila nad vojsky

Erbovní listina císaře Fridricha III. Habsburského.

Erbovní list (znakové privilegium) římského císaře Fridricha III. vydaný 7. prosince 1462 z podnětu moravského zemského hejtmana a maršálka Českého království Jindřicha z Lipé moravským stavům měnil původní stříbrnou tinkturu moravské orlice tak, že stříbrná pole šachování moravské orlice změnil na zlatá, čímž vytvářel nový „stavovský“ znak („"color albus in glaucum sive aureum transmutetur"“ (barva bílá na žlutou neboli zlatou změněna)). Jeho vydání je ukázkou mezinárodních vlivů ve složité době vlády českého krále Jiřího z Poděbrad a vměšování se do vnitřních záležitostí českých zemí, neboť Fridrich III. Habsburský ji udělil moravským stavům jako římský císař. Morava však byla součástí české koruny a podle císařem a králem Karlem IV. vydaných zákonů k takovému kroku římský panovník neměl pravomoc, protože Morava byla pod přímým panstvím českého krále.  Toto císařské privilegium nebylo Jiřím z Poděbrad potvrzeno a nevešlo do běžné užívací praxe. Listina byla platná, protože měla všechny právní náležitosti, nebyla však účinná. V roce 1628 se listina objevila v seznamu (výčtu)

Novověk.

Kniha stavu rytířského.

Ilustrací krásného barokního barevného zobrazení moravského znaku je kresba nacházející se na titulní straně Knihy stavu rytířského, již namaloval Antonín Martin Lublinský. Múza dějepisectví Kleió pro budoucí pokolení zachycuje kresbu a barvy moravské orlice. Chronos nalevo, který je v předsokratovské filosofii a pozdější literatuře zosobněním času, ukazuje na červenobíle šachovanou orlici, která je jí vzorem, což pozoruje král Marobud napravo.

Starý Zemský stavovský dům v Brně.

Sněmovní a soudní sál moravských stavů.

Starý Zemský stavovský dům v Brně (dnes Nová radnice v Brně), uchovává v prostorách, v nichž do roku 1878, kdy byla otevřena nová sněmovní budova (dnes budova Ústavního soudu České republiky na Joštově ulici postavená v letech 1875–1878), s přestávkou v době Bachova absolutismu zasedal moravský zemský sněm, doklady barokního ztvárnění moravského znaku.  V prostoru schodiště na přístupu k sněmovnímu sálu se nachází freska se znaky zemí, již v roce 1732 namaloval František Řehoř Ignác Eckstein. Znaky Čech a Moravy se nacházejí v severojižní ose této nástěnné malby, v západovýchodní znak Slezska a český lev. Proti nim jsou znak Uher, rakouských dědičných zemí a Kastilie-Leonu. Ty zastupovaly nárok Karla VI. na španělskou korunu.  Autorem fresek Alegorie slávy a bohatství Moravy z let 1734–1735 na stropě sněmovního sálu ve velkém sněmovním sále je Daniel Gran (1694–1757). Větší část fresky tvoří hold řeckého Olympu Moravě. Ten představuje alegorii šťastné vlády Moravy. Sláva a vznešenost moravské země je dle dobového vkusu vyjádřena antickým námětem. Ve středu výjevu je bohyně hojnosti, nad ní jsou ctnosti Moravy, pod ní bohatství Moravy (lev střeží Moravu a odhání neřest).

Malá zemská světnice (tribunální síň).

Freska od neznámého autora na stropě malé zemské světnice (tribunální síň) ze 30. let 18. století zachycovala zasedání moravského zemského soudu. Její kopii v roce 1858 pořídil Mořic Vilém Trapp. Freska sama byla později v 19. století zamalována. Na Trapově kresbě s názvem Velké zemské právo Moravské je na trůně v čele sálu do kroje španělského granda oblečený Karel

Sál moravských zemských desk.

Výmalbu v sálu moravských zemských desk v zemském domě v Brně provedl v roce 1777 Josef Winterhalder mladší (1743–1807). Pod fialovým baldachýnem, který zakončuje dvouhlavý orel s odznaky moci, je na trůnu sedící panovník s mohutným zlatým pláštěm. Hlavu mu zdobí vavřínový věnec a hruď řád zlatého rouna. Napravo od něj jsou říšské korunovační klenoty. Levou rukou ukazuje směrem k otevřené knize, již společně s obilným klasem drží putto. Výjev je u panovníkových nohou doplněn rohem hojnosti naplněný ovocem, a také medailony z drahých kovů a moravskou orlicí sedící na nádobě určené na víno. Bílá pole v jejím šachování mají lehký nádech do modra.  Výzdoba sálu je provedena jako oslava moravských zemských desk jako instituce, včetně jejich úředníků. Do tohoto pojetí jsou zapojeny podstatné scény z jejích dějin, rozšířené o alegorické prvky oslavující panovníka a zemské desky jako takové. Protějškem k historickým scénám je alegorie vzniku právních norem a nařízení, a stejně tak konečné sepjetí moravských zemských desek se zemí Moravou. Moravu představují atributy bohyně Kybelé, jež zde plní úlohu alegorie založené na vzájemné komunikaci jednotlivých symbolů.

Sněmovní tisky.

Klíčové zemské instituce moravský zemský sněm a moravský zemský soud byly výrazem politické a zákonodárné moci moravských stavů. Na zemském sněmu probíhala vážná jednání mezi stavy a panovníkem týkající se politiky, daní, vojenství, bezpečnosti a náboženství, jež měla význam nejen pro Moravu ale v širších souvislostech pro celý český stát.  Řada oficiálních tisků moravské stavovské zemské správy, sněmovních závěrek (snešení), jde od poloviny 16. století až do konce sněmování stavů v roce 1848. V v podstatě souvislé řadě více než dvou set moravských sněmovních snešení se nachází jen několik typů zobrazení moravského zemského znaku. Je tomu tak z toho důvodu, že se obrázky s ním tiskly z připraveného štočku, jenž se mohl používat několik let.  V případě sněmovního tisku z roku 1544 se znak Moravy nachází na první straně. Korunovaná rozkřídlená šachovaná nalevo hledící orlice, jejíž šachování je jen naznačeno, je umístěna v jednoduchém kolčím štítu. Barvy štítu a figury nejsou žádným způsobem vyjádřeny.  Na zvláštním titulním listu sněmovního

Moravská zemská zřízení.

Zemská zřízení byla základním zemským zákoníkem obsahujícím vedle soukromého šlechtického práva i řadu klíčových předpisů k veřejnému právu, uspořádání země a bezpečnostním otázkám.  V tisku zemského zřízení z roku 1535 se heraldická výzdoba vůbec nevyskytuje. V zemském zřízení z roku 1545 je na titulním listu. Na zřízení zemském Markrabství moravského z roku 1562, kde je na listu za titulním listem, je dobře vidět, že vodorovné šrafování slouží jen jako stínování tmavého pozadí (plochy štočku) a červených polí šachování orlice. Zemské zřízení z roku 1604, které bylo vytištěno v Olomouci tiskařem Jiříkem Handlem, který již předtím v letech 1598–1604 vytiskl několik sněmovních tisků, v čemž pokračoval i v letech 1605–1608, je nejen nejrozsáhlejším, ale je zároveň graficky nejzdařilejším tiskem. V základním tisku moravské zemské zřízení z roku 1604 znak Moravy neobsahuje. Moravská orlice byla vevázána jen do dvou ze 46 známých exemplářů. Jejich součástí je celostránkový dřevořez s erbem nejvyššího písaře Markrabství moravského Viléma Zoubka ze Zdětína, nad nímž je heslo: "„Má naděje jest v Bohu na nebi, kterážto mne nezmejlí nikoli“". Druhým celostránkovým dřevořezem, který se nachází v závěru tisku, je erb místodržícího nejvyššího písařství Markrabství moravského

19. století.

To, že se moravský znak vyskytoval ve dvojí podobě se na Moravě stalo problémem až v 19. století. Historickým staletí užívaným a oficiálně platným znakem byla stříbrno-červeně šachovaná orlice se zlatou korunou a zbrojí v modrém poli štítu. Listinou ze 7. prosince 1462 povolené používání červeně a zlatě šachované orlice, i když se v praxi neprosadilo, vedlo, jakmile se od konce 18. století začalo dostávat do určitého povědomí představitelů moravské zemské správy, zejména od 30. a 40. let 19. století k jejím stále silnějším snahám o uznání erbovní listiny císařem, který ji ale až do roku 1915 neuznal. Přesto některá z vyjádření vídeňských úřadů vyzněla tak, že se používání červeného a zlatého šachování orlice nebrání. Po celé 19. století tak bylo otázkou, zda má platná, ale oficiálně neúčinná erbovní listina Fridricha III. Habsburského, přednost před historicky užívaným a potvrzeným znakem Moravy.

Stavovská uniforma.

Dopis česko-rakouského kancléře zemskému hejtmanovi z 31. července 1807 avizoval císařův úmysl a zemský hejtman byl žádán o návrh uniformy. Moravským stavům, ale nikoliv Moravě jako zemi, bylo za jejich věrnost v době Napoleonova vpádu, povoleno nošení uniforem „podle zemských barev“. Tyto barvy však nebyly v reskriptu definovány. Dvorní dekret rakouského císaře Františka I. z 23. prosince 1807, v němž je vzhled uniformy popsán, udává červený

Antonín Bedřich Mittrowský.

Ve dvacátých letech 19. století měl velký vliv na zavádění používání znaku červenozlaté orlice do běžné praxe Antonín Bedřich Mittrowský. Moravské stavy chtěly v době 30. a 40. let 19. století, kdy ve slovanských částech Rakouska sílilo vědomí slovanství, ukázat svoji oddanost habsburské dynastii přihlášením se ke znaku popsanému v erbovní listině Fridricha III. Přitom však v roce 1838, kdy dvorskou kancelář ve Vídni

Snaha zemských úřadů o uznání červeně a zlatě šachované orlice.

Na jaře revolučního roku se ke znaku Moravy vyjádřil i Alois Vojtěch Šembera, profesor české řeči a literatury v Olomouci, v Brně, od konce roku 1849 působící ve Vídni: „"Došly nás dotazy, jaké jsou vlastně politické barvy Moravské, zdali bílá (stříbrná) a červená, neb žlutá (zlatá) a červená, jelikož mínění o tom jest rozdvojené a při nynějším zřizování obrany národní na tom záleží, by s jistotou se vědělo, jaká kokarda se při ní má zavésti."“, se závěrem, že: „"Jest tedy barva politická markrabství Moravského zlato-červeno-modrá, a tou se označiti přísluší obyvatelům země této, buďtež Slované anebo Němci."“. O Šemberově příspěvku později napsal Vincenc Brandl v článku, který byl v roce 1886 otištěn v časopise Obzor pod názvem Zemský erb čili znak markrabství Moravského. Mělo jít o Šemberův: „"...článek, v němž dokazovati se jal, že na základě privileje z roku 1462. pravý zemský erb markrabství moravského jest červenožlutá orlice. Poslancové tehdejší

20. století.

Až do roku 1915 se ve velkém a středním státním znaku používala stříbrnočerveně šachovaná orlice. V roce 1915 bylo šachování orlice představující ve středním znaku znak Moravy změněno na červenozlaté, když byla v říjnu 1915 veřejně oznámena změna rakousko-uherského státního znaku.  A tak teprve v roce 1915 byl pro Rakousko (předtím neúřední pojmenování pro „Království a země na vídeňské říšské radě zastoupené“), nyní název zdůrazňující význam ústřední vlády, stanoven vlastní znak, v němž byl znak Moravy uveden s orlicí červenozlatě šachovanou, přičemž do té doby se v Královstvích a zemích na vídeňské říšské radě zastoupených používal znak pro celé Rakousko-Uhersko, a v Uhrách (Země Koruny svatoštěpánské) se používal uherský znak. Tento znak se pak používal v letech 1915–1918. Za těchto okolností se během války v novinách objevilo i konstatování: „"Není proto přípustné tvrzení, že bílá, červená a modrá jsou zemskými barvami moravskými, jako nemohlo býti považováno v roce 1848 za „demonstraci“, když se objevily poprvé na domech brněnských a olomouckých prapory v barvách zlatočervených."“

Československá republika.

Po vzniku ČSR se do znaku Moravy, který se stal součástí státních symbolů Československé republiky, vrátila stříbrná barva. Od roku 1918 je tak šachování orlice ve znaku Moravy opět závazně stříbrno-červené. Tuto skutečnost potvrdil zákon č. 252/1920 Sb., a v době nedávné při vzniku České republiky zákon č.

Protektorát Čechy a Morava.

Ztráta státoprávní, národní, politické a hospodářské samostatnosti se projevila i ve změně státních symbolů. Změnu a přizpůsobení státní symboliky novým poměrům během prvního půlroku řešily stejné instituce jako v době Československa. Rozdíl byl v tom, že byly pod přímým dohledem říšského protektora Konstantina von Neuratha, nejvyššího normotvůrce a přímého zástupce Adolfa Hitlera.  Porada o stanovení osnovy k vládnímu nařízení o změně znakového zákona č. 252/Sb. z 30. března 1920 proběhla v prezídiu ministerské rady již 17. března 1939. Bylo dohodnuto znění dokumentu, který v několika variantách řešil pouze změnu státního znaku. Říšský protektor 12. července 1939 dopisem státnímu prezidentu Emilu Háchovi projevil netrpělivost nad změnou státních symbolů. Emil Hácha záležitost k vyřízení postoupil předsedovi protektorátní vlády Aloisovi Eliášovi.  Nové znění vládního nařízení o změně státních symbolů bylo ministerstvem vnitra vypracováno 12. srpna. Jeho základem byl menší znak, který měl být v podobě prozatímního znaku z roku 1919 od Jaroslava Kursy, a větší znak,

Česká republika.

Znak Moravy je dnes součástí velkého státního znaku České republiky, který popisuje Zákon o státních symbolech České republiky: "„Velký státní znak tvoří čtvrcený štít, v jehož prvním a čtvrtém červeném poli je

21. století.

Znaky krajů.

Po svém ustavení získaly nové kraje právo požádat Poslaneckou sněmovnu Parlamentu České republiky o udělení znaku a vlajky. Podvýborem pro heraldiku a vexilologii Poslanecké sněmovny krajům bylo doporučeno, aby ve svých znacích (a vlajkách) zohlednily historickou příslušnost k původním zemím. Českým krajům byl doporučen český lev, Moravskoslezskému kraji slezská orlice, moravským krajům a krajům, jejichž část patří k Moravě, moravská orlice. Za moravskou orlici je v těchto znacích považována stříbrno-červeně šachovaná orlice, která vychází ze starého znaku českého království a ze znaku rakousko-uherské monarchie.  Pokud by tedy chtěla města, městyse a obce, a také další organizace, jež působí v oblastech náležejících k Moravě, připomínat příslušnost k Moravě, jsou současné znaky (a vlajky) Kraje Vysočina, Pardubického kraje, Jihomoravského kraje, Olomouckého kraje, Moravskoslezského kraje a Zlínského kraje právní oporou správného moravského znaku.

Znak Jihomoravského kraje.

Ve znaku Jihomoravského kraje jsou orlice dvě. V prvním poli čtvrceného štítu je moravská orlice a ve čtvrtém poli zlato-červeně šachovaná korunovaná orlice se zlatou zbrojí. Tomu odpovídá vlajka kraje, na níž je v horním žerďovém modrém poli čtvrceného listu moravská orlice a v dolním vlajícím modrém poli žluto-červeně šachovaná korunovaná orlice se žlutou zbrojí.  Český lev, slezská orlice a moravská orlice jsou jednoznačné heraldické a vexilologické figury. Není je proto třeba ještě dále podrobně popisovat.

Moravská orlice ve své současné podobě byla vytvořena v polovině 13. století Přemyslem Otakarem II., když se tento moravský markrabě stal českým králem a vedle stříbrného českého (původně moravského) lva v červeném poli začal (nově) užívat stříbrno-červeně šachovanou moravskou orlici v modrém poli. Stříbrno-červeně šachovaná orlice se zlatou korunou a zbrojí (tj. zobákem, jazykem a pařáty) na modrém štítě je v této a pozdější době zachycena uměleckými díly i úředními dokumenty.

Les armoiries de la Moravie sont utilisées depuis des siècles pour représenter la Moravie, une province traditionnelle de la République tchèque actuelle. Les armes sont également présentes dans l'un des domaines des grandes armoiries de la République tchèque.


Stavba.

Objednávka prvních 50 torpédoborců třídy "Wickes" byla součástí rozsáhlého stavebního programu (Naval Appropriation Act) z roku 1916. Po vstupu USA do války byl jejich počet navýšen o dalších 61 kusů. Oproti přecházející třídě "Caldwell" měly být torpédoborce třídy "Wickes" výrazně rychlejší, aby dokázaly držet krok s lehkými křižníky třídy "Omaha", což si vyžádalo výrazně silnější pohon.  Financování stavby třídy "Wickes" začalo ve finančním roce 1917. Celkem bylo postaveno 111 jednotek této třídy. Na stavbě se podílelo celkem osm loděnic: Bath Iron works, William Cramp & Sons ve Filadelfii, Mare Island Navy Yard ve Vallejo, Charleston Navy Yard, Fore River v Quincy, Union Iron Works (Bentleham) v San Franciscu, Newport News a New York Shipbuilding. Existovaly dvě hlavní kontrukční varianty lišící se zejména pohonem, ale i dalším vybavením. Zatímco první navržená loděnicí Bethlehem Steel byla stavěna jejími pobočkami Fore River a Union Iron Works (trupová čísla DD79-92, 95-112, 161-185), druhou navrženou loděnicí Bath Iron Works pak všechny ostatní (podtřída "Liberty", trupová čísla DD75-78, 93, 94, 113-160, 181-185). Torpédoborce byly do služby přijaty v letech 1918-1921.

Konstrukce.

Torpédoborce (DD).

Základní výzbroj tvořily čtyři 102mm kanóny Mk.IX v jednohlavňových postaveních a jeden protiletadlový 76mm kanón Mk.XIV. Na palubě byly též čtyři trojhlavňové 533mm torpédomety. K ničení ponorek sloužil jeden vrhač a dvě skluzavky hlubinných pum se zásobou 15 náloží.  Pohonný systém tvořily dvě turbíny a čtyři kotle. Zatímco torpédoborce navržené loděnicí Bentlehem využívaly turbíny Curtis a kotle Yarrow, subverze navržená Bath Iron Works využívala turbín Parsons, nebo Westinghouse a kotlů výrobců Normand, Thornycroft, nebo White-Foster. Lodní šrouby byly dva. Nejvyšší rychlost dosahovala 35 uzlů. Dosah plavidel konstrukce Bath Iron Works činil 3178 námořních mil při rychlosti 20 uzlů. Výkony torpédoborců konstrukce Bentlehem byly většinou výrazně nižší (u některých 2300 námořních mil při 15 uzlech).

Lehké minonosky (DM).

Výzbroj tvořily čtyři 102mm kanóny a až 80 min. Ostatní výzbroj a torpédomety byly odstraněny.

Rychlé minolovky (DMS).

Výzbroj tvořily čtyři 76mm kanóny Mk.20, dva 12,7mm kulomety, dva až čtyři vrhače hlubinných pum a minolovné vybavení. Po demontáži jednoho kotle rychlost klesla na 25 uzlů.

Rychlé transportní lodě (APD).

Převáženo bylo 144 vojáků, k jejichž vysazení byly neseny čtyři člunyy LCP(L), nebo LCP(R). Výzbroj tvořily tři 102mm kanóny, šest 12,7mm kulometů, čtyři vrhače a dvě skluzavky hlubinných pum. Pohonný systém měl nižší výkon. Rychlost klesla na 22-24 uzlů.

Služba.

První torpédoborce této třídy byly do služby zařazovány na sklonku první světové války. Za provozu se projevilo několik nedostatků, zejména horší nautické vlastnosti, přílišné zalévání přídě mořskou vodu a nedostatečný dosah, kvůli kterému byla u následující třídy "Clemson" o 10 % zvětšena zásoba paliva a zároveň byla zvětšena její kormidla.  Roku 1921 se "Woolsey" potopil po kolizi s jinou lodí a "De Long" ztroskotal. Ve 30. letech bylo 60 torpédoborců sešrotováno kvůli problémům s jejich kotly Yarrow. Část jich také byla upravena pro plnění odlišných úkolů. Ve 20. a 30. letech bylo 18 plavidel upraveno na lehké minonosky (DM 1-18). V letech 1940-1941 bylo osm plavidel upraveno na rychlé minolovky (DMS 1-8). V letech 1940-1944 bylo 17 plavidel upraveno na rychlé transportní lodě (APD). Další sloužily jako různé pomocné lodě.  Na začátku druhé světové války americké námořnictvo provozovalo ještě 77 torpédoborců této třídy. Celkem 27 jich bylo zapůjčeno Velké Británii a ostatní se po vstupu USA do války zapojily do bojových operací.  Na počátku války byly aktivní čtyři minolovky DM. "Gamble" se 29. srpna 1942 podařilo u Guadalcanalu potopit japonskou ponorku I-123. "Montgomery" se podílel na položení minového pole, v němž se 1. února 1943 potopil torpédoborec "Makigumo". V květnu 1943 se "Gamble" a "Breese" podílely na položení minového pole, na němž se potopil torpédoborec "Kurošio", přičemž jeho minami poškozené sesterské lodě "Kageró" a "Ojašio" dorazila americká letadla.  Za války ztracená plavidla:

Třída Wickes byla třída torpédoborců námořnictva Spojených států amerických. Celkem bylo postaveno 111 jednotek této třídy. Společně s předchozí třídou "Caldwell" a následující třídou "Clemson" tvořily rozsáhlou skupinu amerických torpédoborců s průběžnou palubou ("flush deck"). Jen malou část plavidel třídy "Wickes" se podařilo dostavět před skončením první světové války. Část jich byla ve 30. letech sešrotována. Přes svou zastaralost pak byly nasazeny ve druhé světové válce, zčásti však v jiných rolích (např. jako rychlé transportní lodě APD). Zároveň jich byla část zapůjčena Velké Británii, přičemž jejich dalšími uživateli byli Kanada, Nizozemsko, Norsko a SSSR. Po druhé světové válce byly vyřazeny.

La classe Wickes est une classe de cent onze destroyers de l'United States Navy construits entre 1917 et 1921 et actifs jusqu'en 1946. Parallèlement à la classe précédente Caldwell de six destroyers et à la classe suivante Clemson de 156 destroyers, la classe Wickes est composée de destroyers de type "flush deck" ou "four-stack" (quatre cheminées). Seuls quelques-uns des navires de la classe sont achevés à temps pour servir lors de la Première Guerre mondiale, dont l’, premier navire de la classe.