Historie.

Borsippa je zmiňovaná, obvykle v souvislosti s Babylónem, v textech od období III. urské dynastie, přes seleukovské období až po rané islámské texty. Borsippa byla závislá na Babylonu a nikdy nebyla sídlem autonomní vlády. Od 9. století př. n. l. byla hraničním městem, na jih od ní bylo území chaldejských kmenů.

Archeologie.

Nalezišti dominuje impozantní zřícenina městského zikkuratu "E-Zibu", zasvěcenému bohu Nabu, který byl obnažen při vykopávkách, jež začaly r. 1980 pod vedením týmu z rakouské Leopold-Franzens-Universität v Innsbrucku; rakouský tým byl přinucen k návratu domů v roce 2003. Mnoho tabulek s klínopísmovými záznamy právních a správních předpisů a astronomických pozorování, které vznikly v Borsippě, se ztratilo na černém trhu. Nápis Nabukadnezara II., tzv. "Borsippský nápis", popisuje, jak Nabukadnezar obnovil chrám Nabu, "chrám sedm sfér," za použití "cihel z ušlechtilého lazuritu." Vše muselo být pokryto bohatou modrou glazurou, což jistě nabízelo nezapomenutelný pohled. Rakouští archeologové objevili, že Nabukadnezarův zikkurat zahrnoval i ruiny menší věže z druhého tisíciletí př. n. l. Po dokončení zikkurat dosáhl celkové výšky téměř 71 metrů, v sedmi terasách, a i jeho trosky se stále tyčí do obdivuhodných 53 metrů nad jinak dokonale plochou rovinou.  Již byly objeveny i některé klínopisné tabulky, ale archeologové stále doufají v nalezení chrámového archivu. Podle něj byly udělány některé kopie textů již nalezené v jiných lokalitách, takže případný nález by znamenal výrazné obohacení našich znalostí. Byl nalezen základní kámen zikkuratu, s nápisy které popisují Nabukadnezarův plán. Podle něj měl být borsippský zikkurat postaven ve stejném stylu jako babylonský - z toho se zachovaly pouze základy. Podle jiného nápisu Nabukadnezar prohlásil, že věž Nabuova chrámu se "bude nebes dotýkat".

Borsippa (sumersky "Ba-ad-DUR-si-a-ab-ba" nebo "Badursiabba" (dosl. «Roh moře»); akkad. 1)"Barzipa", 2)"Tintir IIkum-KI" (dosl. «Druhý Babylon»), 3) "Kinnir", "Kinunir" (dosl. «Místo Zápasu/Bitvy»), v současnosti naleziště Birs Nimrúd, Irák) bylo důležité sumerské starověké město. Leželo na obou stranách jezera asi 18 kilometrů jihozápadně od Babylónu, na východním břehu Eufratu. Místo se dnes nazývá "Birs Nimrúd", spojujíc tak naleziště s bájným biblickým Nimrodem. Místní zikkurat "Věž Jazyka", dnes jeden z nejnavštěvovanějších zachovalých zikkuratů, je v Talmudu a v arabské kultuře často spojován s biblickou babylonskou věží.

Borsippa, ou Barzipa, est une ville antique de Mésopotamie. Elle correspond au site actuel de Birs Nimrud, à environ 20 km au sud-ouest de Babylone. C’est la cité du dieu du savoir et de la sagesse, Nabu, et de sa parèdre, Tashmêtum.


Osobní život.

Lalaine se narodila dne 3. června 1987 v Burbanku ve státě Kalifornie. Oba její rodiče pocházejí z Filipín, z provincií Batangas a Pampanga. Vyrůstala spolu se čtyřmi staršími sourozenci (Marian, Francisco a Cristinav) v Los Angeles.  V červenci 2007 byla Lalaine zatčena a obviněna z trestného činu držení Metamfetaminu. Přiznala svou vinu a podrobila se protidrogovému léčebnému programu. Její záznam byl poté odstraněn.  Lalaine se nyní také podílí na mnoha charitativních akcí, jako je například benefiční koncert proti AIDS nebo *NSYNC.

Herecká kariéra.

Jejím hereckým počátkem byly role Cosetty a Eponiny v muzikálu Les Misérables v Broadway Theatre. Po návratu do rodné Kalifornie účinkovala v několika televizních reklamách, například pro Microsoft a Burger King.  V 1999 roce si poprvé zahrála ve filmu, a to hned dvakrát, nejprve coby Kate ve filmu Annie a krátce na to jako Theresa v Hraniční čáře ("Border Line"). Její nejúspěšnější rolí však bezesporu byla Miranda Sanchez v seriálu Lizzie McGuire, kde si zahrála spolu s Hilary Duffovou. Dalším úspěchem byl film Jedno přání ("You Wish!") z roku 2003, kde si v roli Abby, zahrála spolu s A.J. Trauthem. Ve stejném roce si zahrála také v několika dílech seriálu Buffy, přemožitelka upírů ("Buffy the Vampire Slayer"). Další významnější rolí byla Norma ve filmu Promised Land z roku 2004. V roce 2007 přišla na řadu další významná role, a to Tutti ve filmu Krok správným směrem ("Her Best Move"). V roce 2009 Lalaine zazářila ve filmu Royal Kill jako Jan a v současné době natáčí nový film Easy A.

Filmografie.

Tabulka filmů a seriálů, ve kterých Lalaine účinkovala:

Hudební kariéra.

V roce 2003 Lalaine vydala album Inside Story.  Následně podepsala nahrávací smlouvu s Warner Bros. V roce 2005 vydala singl "I'm Not Your Girl" a remixoval skladbu "Cruella Devil" pro album DisneyMania 3.  Písně I'm Not Your Girl" a "Did You Hear About Us?" z nevydaného alba Haunted jsou veřejně dostupné. Ostatní jako "Real Life", "No More", "Doing Just Fine" a "More Than Words Can Say" unikly na internet.

Lalaine Ann Vergara-Paras (* 3. červen 1987, Burbank, Kalifornie), známá pod jménem Lalaine, je americká herečka, zpěvačka, textařka a mluvčí.

Lalaine Vergara-Paras est née le à Los Angeles, Californie. Mieux connue sous le nom de Lalaine, c'est une actrice et chanteuse américaine. Elle est connue pour son rôle de Miranda Sanchez dans la série télévisée Disney Channel, "Lizzie McGuire". Depuis 2009, elle a commencé une carrièe musicale, dans le genre "pop rock".


Název.

Tunel byl původně znám jako Automobilový tunel pod řekou Hudson ("Hudson River Vehicular Tunnel") nebo "Canal Street Tunel" a spolu s Lincolnovým tunelem je jedním ze dvou dálničních tunelů pod řekou Hudson. Po smrti Clifforda Milburna Hollanda (1883 - 1924), hlavního inženýra projektu, který zemřel tři roky před dokončením, byl přejmenován na Hollandův tunel. Po jeho smrti tunel dokončil Ole Singstad.

Historie.

První koncept se objevil v roce 1906 kvůli nutnosti dopravního spojení New Yorku a New Jersey. Stavba začala v roce 1920 a byla dokončena roku 1927. Hollandův tunel byl prvním mechanicky odvětrávaným tunelem určeným pro automobily na světě. Tunel se skládá z dvojice tubusů, z nichž každý poskytuje dva jízdní pruhy (šířka silnice 6 metrů). Výška je 3,8 m. Severní tubus je dlouhý 2608 m, zatímco jižní je dlouhý 2551 m. Obě trubky jsou umístěny ve skalním podloží pod řekou, s nejnižším bodem vozovky přibližně 28 m pod hladinou.  Zajímavostí je, že se na jeho stavbě podílela rakovnická keramička RAKO, která do tunelu dodala 15 000 čtverečních metrů obkladaček Tunelia, vyráběných v Rakovníku speciálně pro tuto zakázku v barvě převážně bílé, modré a oranžové. Rozměr obkladaček 108 x108 mm, odvozený z anglických měr, zůstal nadále již standardním formátem pro Tunelii. Za zmínku stojí, že ke kontrole výroby celé zakázky a k přejímání zboží byl do rakovnické továrny vyslán z Ameriky inženýr, který měl na starosti sledovat celou zakázku až po kompletní vyexpedování.  Frekvence provozu v Hollandově tunelu se v posledních letech udržela neměnná i přes přísná omezení provozu v reakci na útoky 11. září 2001, včetně zákazu komerčního provozu do New Yorku, zavedeného v srpnu 2004. V roce 2007 byl tunel používán 34 698 000 vozidly. To je o něco méně než 34 729 385 vozidel v roce 2006, ale více než 33 964 000 vozidel v roce 2005. Tunel byl určen národní kulturní památkou v roce 1993. Stavba tunelu si vyžádala životy čtrnácti pracovníků.  Do tunelu se při jízdě na Manhattan platí mýtné 8 $ za automobil (6 $ mimo špičku E-ZPass). Za den projede tunelem průměrně 93 300 automobilů.

Hollandův tunel je dálniční tunel na silnici Interstate 78 pod řekou Hudson spojující ostrov Manhattan v New Yorku s Jersey City ve státě New Jersey.

Le Holland Tunnel, autrefois connu sous le nom de Hudson River Vehicular Tunnel ou de Canal Street Tunnel, est un des deux tunnels autoroutiers qui traversent l'Hudson pour relier l'île de Manhattan (ville de New York) à Jersey City (New Jersey), sur le continent. L'autre tunnel est le Lincoln Tunnel.


Děj.

Podobně jako u jiných filmů Quentina Tarantina, i zde došlo na systematické kapitolování.

Kapitola 1.: Bylo nebylo... v nacisty okupované Francii.

Do rodiny statkáře LaPadita přijde Hans Landa – známý lovec Židů, který hledá jednu ukrytou židovskou rodinu. Pod nátlakem nakonec LaPadite vyzradí skrýš hledané rodiny, která je následně zmasakrována Landovými vojáky. Zachránit se podaří pouze jediné – mladé a krásné Šošaně.

Kapitola 2.: Hanebný pancharti.

Aldo Raine shání vojáky do svého týmu – zabijáků nacistů. Dá dohromady elitní komando zabijáků, které se zakrátko stane známé po celém Německu. Toto komando nahání hrůzu i samotnému Vůdci. Výměnou za informace o rozmístění německých jednotek ušetří pancharti jednoho vojáka, který Vůdci podá svědectví o tomto komandu a ten se tak ujistí, že se nejedná o pouhou legendu.

Kapitola 3.: Německá noc v Paříži.

Frederick Zoller, německý válečný hrdina a nyní i hvězda nejnovějšího Goebbelsova propagandistického filmu „Pýcha národa“ (ve skutečnosti režíroval Eli Roth, který zde hraje Donnyho Donowitze, mj. režisér "Hostelu"), se zakoukal do mladé majitelky kina Emmanuelle Mimieuxové, která je nedobrovolně pozvána ke Goebbelsovu stolu. Zollerovi se podaří přesvědčit Goebbelse, aby se premiéra filmu konala v Emanuellině kině. O bezpečnost a hladký průchod premiéry se má starat právě Hans Landa. Po letech se tak setká se Šošanou Dreyfusovou, která teď nosí jméno Emmanuelle Mimieux a je majitelkou zmíněného biografu. Poté co Landa provede prohlídku kina, začne Šošana společně se svým zaměstnancem a milencem Marcelem plánovat atentát na všechny německé pohlaváry, včetně samotného Hitlera během promítání filmu v jejím kině.

Kapitola 4.: Operace „Kino“.

Hanebný pancharti dojdou společně s britským agentem Archibaldem Hicoxem do vesnice Nadine. Archibald Hicox a s ním Hugo Stiglitz a Wilhelm Wicki vejdou do hospody setkat se s Bridget von Hammersmark, německou herečkou a britskou špiónkou. Díky ní se dostanou k informacím o premiéře filmu v kině a začnou plánovat Operaci Kino, jejímž cílem je vyhodit do vzduchu všechny účastníky při promítání Pýchy národa. Celé plánování v malém baru naruší nejdříve skupinka opilých německý vojáků slavící narození syna jednoho z nich a poté gestapácky major. Avšak je to právě Archie Hicox, který vše zhatí úplně. Prozradí maskování panchartů a vše se zvrhne v přestřelku, kterou – se zraněním – přežije pouze Bridget von Hammersmark, zanechá však po sobě jasnou stopu. Zbytek komanda tak musí pokračovat ve svém plánu bez hlavních stavebních kamenů operace.

Kapitola 5.: Pomsta obrovské tváře.

V poslední kapitole se sejdou všichni hlavní hrdinové. Právě začíná premiéra Národní pýchy. Přítomna je veškerá říšská smetánka. Hans Landa prokoukne jak zranění Bridget von Hammersmark, tak přestrojení tří panchartů. Bridget zabije a šéfa Alda Raina nechá zatknout. Frederick Zoller neustále pronásleduje Šošanu, které dojde trpělivost a mladíka zastřelí. Zollerovi se však podaří oplatit jí stejnou mincí. Hans Landa se chce stát hrdinou, který ukončí válku, a tak nechá zbylé dva pancharty provést atentát a domluví si se spojeneckou stranou beztrestnost. Atentát se vydaří, vše ještě podpoří Marcel, který celé kino podpálí. Hans Landa má být velitelem panchartů Aldem Rainem dopraven do americké zóny. Ten však celou situaci vyřeší po svém, když dohodu částečně anuluje a vyryje Landovi na hlavu hákový kříž.

Zisky a úspěchy filmu.

"Hanebný pancharti" jsou dosud nejdražším Tarantinovým filmem. Tento snímek stál zhruba 70 milionů dolarů. Film vydělal 320 milionů dolarů.  Christoph Waltz získal cenu pro nejlepšího herce v Cannes. Film byl nominován na Oscara v 8 kategoriích za rok 2009: Nejlepší film, nejlepší herec ve vedlejší roli (Christoph Waltz), Nejlepší režie, Nejlepší scénář (obojí Quentin Tarantino), Nejlepší kamera, Nejlepší střih, Nejlepší střih zvuku, Nejlepší zvuk. Christoph Waltz získal ocenění v kategorii Oscar za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli.

Hanebný pancharti (: "Inglourious Basterds") je americko-německý film, jehož autorem je režisér, producent, scenárista a herec Quentin Tarantino. Na scénáři se pracovalo téměř 10 let. Natáčení proběhlo v roce 2008 v Německu a ve Francii. Toto akční drama bylo představeno divákům poprvé na filmovém festivalu v Cannes v květnu 2009, kde bylo nominováno na Zlatou palmu a zároveň Christoph Waltz získal cenu pro nejlepšího herce. Do kin snímek dorazil v druhé polovině srpna 2009.

Le film est présenté en compétition officielle lors du Festival de Cannes 2009. L'histoire se déroule en France durant la Seconde Guerre mondiale et narre la vengeance d'une jeune Juive, Shosanna Dreyfus (Mélanie Laurent), dont la famille a été assassinée par les nazis ainsi que les plans d'un commando de soldats juifs alliés menés par le lieutenant Aldo Raine (Brad Pitt), envoyés en Europe occupée pour éliminer le plus de nazis possible, qu'ils s'appliquent à scalper, avant de s'attaquer avec succès à leurs dirigeants.


Ovládání motoru.

Ovladač krokového motoru.

Ovladač krokového motoru je speciální elektronický obvod generující impulsy v určitém sledu a délce. Tyto impulsy následně přes výkonovou část budí v přesném pořadí jednotlivá vinutí rotoru. Frekvence, pořadí a délka impulsů z řídícího obvodu řídí počet, smysl otáček rotoru a rovněž točivý moment stroje.

Krok.

Krok je reakce rotoru krokového motoru na řídící impuls. Rotor se při jednom kroku pootočí z výchozí polohy (klidového stavu) do nejbližší magnetické klidové polohy.

Úhel kroku.

Úhel kroku α je jmenovitý úhel, který odpovídá změně polohy rotoru po příchodu jednoho impulzu. Na velikost úhlu kroku má vliv konstrukce motoru tj. počet fází statoru, počet pólů rotoru a způsob řízení krokového motoru. Vztah platný pro velikost kroku formula_1 kde formula_2 je počet fází statoru a formula_3 je počet zubů rotoru.

Druhy krokových motorů podle buzení rotorů.

Podle konstrukčního a principiápního provedení buzení rotorů se krokové motory rozdělují do čtyř skupin:

Lineární krokové motory.

Samostatný druh strojů, které vykonávají neperiodický posuvný pohyb: Stator tohoto motoru je rozvinut do úsečky, má tedy (konstrukčně) možnost jen konečného pohybu na jednu stranu. Nesoudělností rozměrů, různými odstupy mezi póly statoru a rotoru, lze získat krok motoru, který je jen zlomkem odstupu mezi póly rotoru i statoru. Ale pořadí spínání elektrického buzení jednotlivých pólů (statoru) se pak může jevit nelogicky napřeskáčku, oproti jeho konstrukčnímu pořadí pólů v prostoru.  Rotor se netočí, nýbrž posouvá, je proto potřeba řešit pojezdy, místo ložisek.

Krokový motor je synchronní stroj, většinou napájený impulsy stejnosměrného proudu. Magnetické pole je generováno postupným napájením jednotlivých pólových dvojic. Pohyb rotoru krokového motoru je při nízkých rychlostech nespojitý, rotor se pohybuje mezi stabilními polohami vždy v určitém úhlu – mluvíme o pohybu v krocích. Počet kroků (stabilních klidových poloh) je dán počtem pólových dvojic, rovněž může být ovlivněn způsobem ovládání. K pohybu tohoto motoru je vždy třeba řídící elektronika – ovladač krokového motoru. K mechanickému kontaktu a tudíž otěru nedochází u krokových motorů jinde než v ložiscích. Vyznačují se proto velkou mechanickou odolností, dlouhou dobou života a provozem téměř bez údržby. Nevýhodou krokových motorů je tzv. ztráta kroku, která nastává při překročení mezního zatížení a sklon k mechanickému zakmitávání, které může vést k nestabilitě při pohybu. Obě tyto negativní vlastnosti lze předem vyloučit volbou vhodného motoru a ovladače s přihlédnutím k momentovým charakteristikám pohonu.

Un moteur pas à pas permet de transformer une impulsion électrique en un mouvement angulaire. On trouve trois types de moteurs pas à pas :


Původ.

La Guardia se narodil v Greenwich Village italskému katolickému otci a matce židovského původu. Jeho prostřední jméno "Enrico" bylo změněno na "Henry" (anglická forma "Enrico"), když byl dítě. Žil v Arizoně poté, co jeho otec byl propuštěn z pozice kapelníka v armádě v roce 1898. La Guardia sloužil na amerických konzulátech v Budapešti, Terstu a Fiume v letech 1901 až 1906. Poté se La Guardia vrátil do USA, aby dokončil své vzdělání na New York University. Během této doby působil v Newyorské společnosti pro prevenci týrání dětí a jako tlumočník amerického úřadu pro imigraci na přistěhovalecké stanici Ellis Island (1907–1910).

Léta v Kongresu.

V roce 1914 se stal náměstkem generálního prokurátora New Yorku. V roce 1916 byl zvolen do Sněmovny reprezentantů, kde měl pověst jako ohnivý a oddaný reformátor. V kongresu pak La Guardia zastupoval italský východní Harlem téměř nepřetržitě až do roku 1933. Podle jeho životopisce, historika Howarda Zinna, tam byla dvě přerušení, jedno, když sloužil v ozbrojených silách v letech 1917–1919 a druhé, když sloužil jako šéf městské rady v New Yorku v letech 1920 a 1921.

Mimo kancelář.

La Guardia krátce sloužil v ozbrojených silách v letech 1917–1919 a dosáhl hodnosti majora v Armádní letecké službě Spojených států. Létal s bombardérem Ca.5 na italsko-rakouské frontě během první světové války.  V roce 1921 zemřela jeho žena na tuberkulózu. La Guardia se s rostoucí depresí obrátil k alkoholu. Po roce se uzdravil a stal se abstinentem.

Starostou New Yorku.

Byl italského původu a vyrůstal v době, kdy byla v New Yorku velká zločinnost. La Guardia nenáviděl gangstery, kteří přinesli škodu italské komunitě. Když byl zvolen do prvního funkčního období v roce 1933, první co udělal poté, co složil přísahu bylo, že zvednul telefon a uložil šéfovi policie zatknout gangstera Lucky Luciana.  La Guardia byl ortodoxní republikán. Byl otevřeným kritikem Hitlera a nacistického režimu. V místním rozhlasu v roce 1934 La Guardia varoval, že "Součástí Hitlerova programu je kompletní vyhlazení Židů v Německu."  V roce 1941, ještě před začátkem účasti USA ve druhé světové válce prezident Roosevelt jmenoval La Guardiu ředitelem nového "Úřadu pro civilní obranu". Úřad byl zodpovědný za přípravu ochrany civilního obyvatelstva v případě, že by byla Amerika napadena. Úřad byl také zodpovědný za údržbu veřejné morálky, podporu dobrovolnické služby, a koordinace s dalšími federálními orgány, aby bylo zajištěno, že slouží potřebám země ve válce. Kromě toho La Guardia zůstal ve funkci starosty New Yorku.

Smrt.

Zemřel na rakovinu slinivky ve svém domě na 5020 Goodridge Avenue v Bronxu ve věku 64 let a je pohřben na hřbitově Woodlawn v Bronxu.  Po La Guardiovi je pojmenováno newyorské letiště LaGuardia, střední škola LaGuardia High School a Základní škola na Strossmayerově náměstí v pražských Holešovicích nesla do přeměny na jedenáctiletou střední školu název La Guardiovo gymnasium, a to v letech 1947-53.

Fiorello Henry La Guardia (narozen jako Fiorello Enrico La Guardia; 11. prosince 1882 – 20. září 1947) byl starosta New Yorku po tři volební období, v letech 1934–1945. Byl republikán, populární starosta a silný stoupenec politiky New Deal. La Guardia vedl obnovu New Yorku po Velké hospodářské krizi.

Fiorello Enrico La Guardia, né le à New York et mort le au même endroit, est un homme politique américain. Membre du parti républicain, il est représentant de New York (1917-1919 et 1923-1933) puis maire de New York à trois reprises de 1934 à 1945, élu la première fois en 1933.


Život.

Inženýr.

Sóiči Noguči se narodil v Jokohamě, dětství prožil v blízkém městě Čigasaki. Vystudoval Tokijskou univerzitu – bakalářem se stal roku 1989, magistrem roku 1991. Po škole pracoval ve společnosti (IHI).

Kosmonaut.

V květnu 1996 byl vybrán mezi astronauty oddílu JAXA. Od srpna 1996 procházel všeobecným výcvikem v Johnsonově středisku NASA v Houstonu. V dubnu 1998 získal kvalifikaci letového specialisty raketoplánu. Poté zůstal v Houstonu v oddělení užitečného zatížení a modulů (). Červenec – srpen 1998 strávil na stáži ve Středisku přípravy kosmonautů (CPK) ve Hvězdném městečku. V dubnu 2001 byl určen do posádky letu STS-113 plánovaného na červenec 2002, později byl přeřazen na let STS-114 určený na duben 2003. Po mnoha odkladech vzlétl raketoplán Discovery k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS) až 26. července 2005. Let STS-114 trval 13 dní, 21 hodin, 32 minut. Během letu provedl Noguči tři výstupy do otevřeného vesmíru s celkovou délkou 20 hodin a 5 minut.  Od ledna 2006 se v CPK připravoval na dlouhodobý let na ISS, srpnu 2006 byl předběžně určen náhradníkem Kóiči Wakaty v Expedici 16 na ISS a zahájil přípravu na let Sojuzem, ale záhy byl posádky odvolán. Ve dnech 16. - 27. ledna 2007 absolvoval s Saližanem Šaripovem a Sóičim Nogučim výcvik k přežití v lesích za Moskvou. Od února 2007 se vrátil k roli náhradníka Wakaty, tentokrát v Expedici 18, se startem v březnu 2009.  V květnu 2008 JAXA oznámila zařazení Nogučiho do posádky Expedice 22/23 se startem v Sojuzu TMA-17 v prosinci 2009. Ke stanici odstartoval s kolegy Olegem Kotovem a Timothy Creamerem 20. prosince 2009, trojice po půlročním pobytu na ISS přistála na Zemi 2. června 2010. Sóiči Noguči je ženatý, má tři děti.

Sóiči Noguči (,, * 15. dubna 1965 Jokohama, Japonsko) je japonský astronaut, zaměstnanec japonské kosmické agentury JAXA. Roku 2005 uskutečnil krátkodobý kosmický let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). V prosinci 2009 do vesmíru odstartoval podruhé, tentokrát na půl roku. Dne 31. března 2020 byl vybrán na let USCV-1.

Soichi Noguchi (野口聡一 "Noguchi Sōichi", né le à Yokohama, Japon) est un astronaute japonais. Il a participé à un vol de navette et une mission de longue durée sur la Station Spatiale Internationale.


Život.

Dětství a mládí.

Princ Ota se narodil v mnichovské rezidenci 27. dubna 1848, neplánovaně o dva měsíce dříve. Jeho rodiči byli král Maxmilián II. Bavorský a Marie Frederika Pruská. Ota již měl staršího bratra, korunního prince Ludvíka. Otovým kmotrem se stal jeho strýc, král Ota I. Řecký.  27. dubna 1863 byl Ota jmenován podporučíkem, a 1. března 1864 započal jeho vojenský výcvik. 26. května 1864 byl povýšen do hodnosti nadporučíka. Mezitím, 10. března 1864 vstoupil po smrti svého otce na trůn jeho bratr Ludvík II. Během roku 1865 se u Oty objevily první příznaky duševní poruchy.  S dosažením plnoletosti, 27. dubna 1866 byl Ota povýšen do hodnosti kapitána a převelen do aktivní vojenské služby u bavorské královské pěchoty. Tuto funkci zastával jak během prusko-rakouské války v roce 1866 tak během prusko-francouzské války v letech 1870-1871.  Krátce po skončení německo-francouzské války se začala Otova duševní nemoc zhoršovat. Od roku 1871 se vyhýbal kontaktu s cizími lidmi. Byl dán pod lékařský dohled, a o jeho stavu byl informován říšský kancléř Otto von Bismarck. Od roku 1872 byl Ota oficiálně označován za choromyslného, a od roku 1873 držen v izolaci v jižní části zámku Nymphenburg. Hlavním odborníkem na duševní nemoci v Bavorsku byl tehdy Dr. Bernhard von Gudden, který ve svém odborném posudku z roku 1873 Otovu duševní nemoc potvrdil. Od 1. června 1876 se na nařízení svých lékařů zdržoval na zámku Ludwigsthal. Poté, co jeho stav ještě jednou výrazně zhoršil na jaře 1880, měl doživotně zůstat na právě zrekonstruovaném zámku Fürstenried u Mnichova.

Bavorský král.

Když byl 10. června 1886 král Ludvík II. zbaven svým ministrem svéprávnosti, převzal vládu nad Bavorskem jako princ regent jeho strýc Luitpold (jeho oficiální titul v této funkci byl ""Správce Bavorského království""). Jen tři dny po této události, 13. června 1886, přišel Ludvík II. za nevyjasněných okolností o život. Podle zákona se tak stal od tohoto data bavorským králem Ota. Protože ten ale nebyl kvůli své nemoci schopný vládnout (oficiálně byl nazýván ""Trudnomyslným králem""), vládl Luitpold jako princ regent i nadále. I přes to, že král Ota obdržel zprávu o svém nástupnictví, úřadu se nechopil, a uznal Luitpolda jako řádného krále.  Po Luitpoldově smrti, 12. prosince 1912 se jako princ regent ujal vlády jeho syn Ludvík. V listopadu 1913 byla vládou změněna bavorská ústava tak, aby v případě, kdy by vladař nemohl kvůli nemoci vykonávat svůj úřad, se mohl stát oficiálním králem jeho nástupce. Díky této změně zákona se stal 5. listopadu 1913 dosavadní princ regent regulérním bavorským králem, jako Ludvík III. Otovi však bylo dovoleno zachovat si všechny královské pocty a tituly.  11. října 1916 Ota nečekaně umírá vinou zauzlení střev. O tři dny později, 14. října je pochován v hrobce kostela sv. Michaela v Mnichově, poblíž hrobky jeho bratra, Ludvíka II.

Zajímavosti.

Ve filmu "Ludwig II. – Glanz und Ende eines Königs" ("Ludvík II. - Lesk a konec krále") z roku 1954, ztvárnil Otu ve vedlejší roli Klaus Kinski.

Ota Vilém Luitpold Vojtěch Valdemar Wittelbašský, "Otto Wilhelm Luitpold Adalbert Waldemar von Wittelsbach" (27. dubna 1848 v Mnichově – 11. října 1916 zámek Fürstenried) byl od roku 1886 do roku 1916, kdy byl sesazen, bavorský král. Protože nebyl kvůli své duševní nemoci nikdy schopný vládnout, zastupoval ho v letech 1886-1912 jako princ regent jeho strýc Luitpold a od roku 1912 do roku 1913 jeho bratranec Ludvík.

Othon Guillaume Léopold Adalbert Valdemar de Wittelsbach, roi de Bavière (en, né le à Munich - décédé le dans la même ville) est le second fils du roi Maximilien II de Bavière et de son épouse Marie de Hohenzollern.


Příběh.

Húrinovy děti jsou velkolepým příběhem o statečném válečníku Túrinu Turambarovi, tragickém hrdinovi, který byl za skutky svého otce proklet Temným pánem Morgothem. Děj se odehrává na severu Beleriandu. Celý život ho pronásleduje kletba, před kterou se snaží skrýt, ale pokaždé ho dostihne. Nejsmutnější a nejtemnější příběh z Tolkienových příběhů.  Přesto je také hrdinou, mezi jeho největší činy patří usmrcení Glaurunga, otce draků.

Pozadí vzniku příběhu.

Příběh Húrinových dětí je jedním z nejstarších příběhů, až po Silmarilionu který začal Tolkien o Středozemi vytvářet – dávno před tím, než tušil, že do stejného světa jednou zasadí hobity a svůj největší příběh, Pána prstenů. Tolkien vytvořil mytický svět se svými „velkými dějinami“, které jsou vyprávěny v Silmarillionu, do nějž zasadil několik příběhů, které mohou stát víceméně samostatně. Vedle příběhu o dětech nezlomného hrdiny Húrina je to romantický epos o smrtelném člověku Berenovi, který se zamiluje do elfí dívky Lúthien, a vyprávění o zkáze skrytého města Gondolinu. Tyto tři příběhy začal Tolkien vytvářet někdy v letech I. světové války a ač se k nim po celý život vracel, aby je přepracoval, ani jeden z nich se mu nepodařilo dovést do finální podoby. Od Húrinových dětí existuje několik protichůdných verzí, mimo jiné i rozsáhlá aliterační báseň. Příběh dotvořil pouze ve zkrácené podobě, v níž byl publikován v Silmarillionu (1977, česky 1992). Delší verze se objevuje v Nedokončených příbězích (1980, česky 1994), vyprávění je však útržkovité, přibližně na třech místech je příběh zcela přerušen. Dalším zkoumáním otcovy pozůstalosti se však Christopheru Tolkienovi podařilo sestavit jeden ucelený příběh.  V sindarštině se příběh nazývá "Narn i Chîn Húrin" (původně uvedeno jako "Narn i Hîn Húrin").

Húrinovy děti (v originále "The Children of Húrin") je román J. R. R. Tolkiena, odehrávající se ve fantasy světě Středozemi. Příběh Húrinových dětí se odehrává přibližně 6500 let před dějem nejslavnějšího Tolkienova románu Pána prstenů. Ve zkrácené a poněkud odlišné verzi se příběh objevil už ve starších Tolkienových knihách (připravených k vydání jeho synem Christopherem) Silmarillion a Nedokončené příběhy. Rovněž Húrinovy děti připravil k vydání Christopher Tolkien a poprvé byly publikovány v r. 2007, česky rovněž 2007.

Les Enfants de Húrin (titre original ) est un roman de l'écrivain et philologue britannique, publié de façon posthume le dans le monde entier. L'ouvrage a été reconstitué par le fils de Tolkien, Christopher à partir de textes inachevés laissés par son père, textes qui avaient déjà été en partie publiés dans les "Contes et légendes inachevés" et dans l’"Histoire de la Terre du Milieu". Les aventures des enfants de Húrin, "Narn i Chîn Húrin", avaient aussi été relatées sous forme d'un résumé dans "Le Silmarillion".


Výroba.

V dnešní době se DME vyrábí především konverzí uhlovodíků, převážně těch, které jsou obsaženy v zemním plynu (a v menší míře též ze zplyněného uhlí), na syntézní plyn. Syntézní plyn se pak za přítomnosti katalyzátoru (obvykle na bázi mědi) převádí na methanol ; ten se dehydratuje za přítomnosti jiného katalyzátoru (například z oxidů křemičitého a hlinitého) a vzniká dimethylether. Tento dvoukrokový proces (nepřímá syntéza) tedy začíná syntézou methanolu a končí syntézou DME (dehydratací methanolu).  Stejný proces lze použít pro organický odpad nebo biomasu. V roce 1985 se v západní Evropě vyrobilo pomocí dehydratace methanolu cca 50 tisíc tun DME.  Alternativně lze DME vyrábět také přímou syntézou s duálním katalytickým systémem, který umožňuje provádět syntézu i dehydrataci methanolu v jedné procesní jednotce, aniž by musel být methanol izolován a čištěn. U této procedury, která odstraňuje mezikrok syntézy methanolu, slibují poskytovatelé licence vyšší účinnost a nižší náklady.  Jak jednokrokový, tak dvoukrokový proces se komerčně využívají. Aktuálně se mnohem šířeji využívá proces dvoukrokový, protože je relativně jednoduchý a má nízké počáteční náklady. Stojí za zmínku, že se vyvíjí také jednokrokový proces prováděný v kapalné fázi.

Použití.

Dimethylether má dvě hlavní oblasti použití: jako hnací plyn ve sprejích a jako prekurzor pro výrobu dimethylsulfátu. Jako hnací plyn je užitečný i proto, že je částečně polárním rozpouštědlem. Lze ho využít i jako chladivo.

Chemická surovina.

Několik tisíc tun DME ročně se spotřebuje na výrobu methylačního činidla dimethylsulfátu, s využitím jeho reakce s oxidem sírovým:  DME lze převádět také na kyselinu octovou pomocí karbonylační technologie podobné Monsanto procesu:

Laboratorní reagens a rozpouštědlo.

Dimethylether je nízkoteplotní rozpouštědlo a extrakční činidlo, použitelné pro specializované laboratorní procedury. Jeho užitečnost je omezena nízkou teplotou varu (-23 °C), ovšem tatáž vlastnost se hodí pro jeho snadné odstranění z reakčních směsí. DME je prekurzorem užitečného alkylačního činidla trimethyloxoniumtetrafluorborátu.

Palivo.

DME je slibným palivem pro vznětové motory, zážehové motory (směs 30 % DME + 70 % LPG) a spalovací turbíny, díky svému vysokému cetanovému číslu, které je 55 (kdežto motorová nafta mívá 40-53). Pro spalování DME jsou na vznětovém motoru nutné pouze mírné úpravy. Jednoduchost této sloučeniny s krátkým uhlíkovým řetězcem znamená, že při spalování vznikají jen velmi nízké emise pevných částic, NO a CO. Z těchto důvodů, stejně jako díky nepřítomnosti síry, splňuje DME i ty nejpřísnější emisní normy v Evropě (EURO 5), USA (U.S. 2010) a Japonsku (2009 Japan).  DME se vyvíjí jako syntetické biopalivo (BioDME), které lze vyrábět z lignocelulózové biomasy.. Aktuálně EU uvažuje o zařazení BioDME do potenciálního mixu biopaliv pro rok 2030; koordinátorem pro evropský projekt BioDME je skupina Volvo. Mobil používá DME ve svém procesu výroby benzinu z methanolu.

Odstraňování bradavic.

Směs dimethyletheru a propanu se používá v prostředcích pro léčbu bradavic. Bradavice se vymrazují.

Bezpečnost.

Na rozdíl od jiných alkyletherů odolává autooxidaci. Je relativně netoxický, je však velmi hořlavý.

Dimethylether (DME, systematický název "methoxymethan") je organická sloučenina se vzorcem CHOCH. Je to nejjednodušší ether. Tento bezbarvý plyn je užitečným prekurzorem jiných organických sloučenin, též se využívá jako hnací plyn ve sprejích. Je také slibným uhlovodíkovým palivem s čistým hořením.

Le méthoxyméthane, appelé aussi éther méthylique ou bien encore diméthyléther (DME), est un composé chimique de formule semi-développée CHOCH. Il fait partie de la famille des éthers.


Historie.

O založení řádu uvažoval car Petr I. Veliký už v roce 1724 u příležitosti převezení ostatků Alexandra Něvského z Vladimiru do St. Petersburgu. Tyto plány ale přerušila imperátorova nemoc a smrt a dokončila je jeho nástupkyně Kateřina I. Ruská, a to 21. května 1725. Původním plánem Petra I. bylo založit vojenský řád inspirovaný francouzským Řádem sv. Ludvíka, který by byl odlišitelný od již existujícího Řádu sv. Ondřeje (tak jako byl ve Francii odlišený Řád sv. Ducha od Řádu sv. Ludvíka). Tomu napovídá i volba řádových barev: Řád sv. Ondřeje měl modrou stuhu (jako Řád sv. Ducha) a Řád sv. Alexandra Něvského dostal červenou stuhu (tak jako Řád sv. Ludvíka).  První řádový statut byl vydán až carem Pavlem I. v roce 1797 v rámci dokumentu "Imperátorské stanovy pro rytířské řády". V pořadí ruských imperátorských řádů se nacházel hned na druhém místě za Řádem sv. Ondřeje a popřípadě za dámským řádem sv. Kateřiny. Pavlova úprava potvrzovala jeho výlučné místo mezi ruskými řády. Byl udělován jenom v jedné třídě a mohl být udělován ruským poddaným i cizincům. Pro nositele nekřesťanského vyznání byla postava Alexandra Něvského nahrazena ruským imperátorským orlem. Za nejvyšší formu tohoto řádu se považovala hvězda s brilianty. Při udělení řádu se vyplácel jednorázový finanční příspěvek. V případě udělení řádu šlo o 400 rublů a v případě udělení mečů k už udělenému řádu šlo o celkem 200 rublů v tehdejší měně. Za udělení briliantové hvězdy se příspěvek neuděloval. Řádový svátek se slavil 30. srpna ve svátek sv. Alexandra Něvského.

Třídy a pravidla nošení.

Řád sv. Alexandra Něvského byl udělován pouze v jedné třídě. Briliantová hvězda se považovala za nejvyšší formu udělení tohoto řádu.  Odznak řádu se nosil na velkostuze přes levé rameno. Hvězda řádu se nosila na uniformě na levé straně hrudi. V případě kombinace s jinými řády byla umístěná pod hvězdou řádu sv Jiří I. stupně a II. stupně a nebo pod hvězdou řádu sv. Vladimíra. Pokud byl nositel řádu vyznamenán zároveň řádem sv. Ondřeje, hvězda se nenosila a řád byl reprezentován odznakem na stuze umístěné u krku. Obdobná pravidla platila také pro občanské nositele (nevojáky).

Vzhled.

Odznakem řádu byl zlatý tlapatý kříž v červeném smaltování. Uprostřed kříže byl potom umístěný medailon s vyobrazením sv. Alexandra Něvského, v případě držitele-nekřesťana potom černý imperátorský orel. Mezi jednotlivými rameny kříže byly vsazeny celkem čtyři ruští říšští orli ve zlatě, jejichž křídla zasahovala do kříže. Hvězda řádu byla osmicípá a stříbrná. V jejím středu bych medailon s korunou zdobenými iniciálami S.A. v latince Svatý Alexandr) a okolo s ruským nápisem За труды и отөчөство (Za práci a vlast).

Řád svatého Alexandra Něvského nebo celým jménem Imperátorský Řád svatého Alexandra Něvského (rusky: Императорский Орден Святого Александра Невского) byl vysoký ruský záslužný řád vzácně udělovaný za vojenské a občanské zásluhy v jedné třídě. Řád byl založen carevnou Kateřinou I. v roce 1725 na paměť ruského středověkého knížete sv. Alexandra Něvského. Řád zanikl s koncem monarchie v Rusku v roce 1917. V době SSSR byl založen sovětský Řád Alexandra Něvského (1942), udělovaný především za vojenské zásluhy. V rámci dnešní Ruské federace existuje od roku 2010 Řád Alexandra Něvského, který navazuje na imperátorskou tradici.

L’ordre de Saint-Alexandre Nevski (en ) est une décoration de l’Empire russe décernée de 1725 à 1917. L’ordre est conçu par Pierre de Russie comme une distinction militaire. À cette époque, la Russie vivant en paix, l’empereur de toutes les Russies ne prit pas le temps de préparer le décret. L’ordre fut instauré par Catherine de Russie le qui en fit une récompense à la fois militaire et civile. Il est chronologiquement le troisième ordre russe après l’ordre de Saint-André et l’ordre de Sainte-Catherine.


Filmy série.

Rocky.

Rocky Balboa (Sylvester Stallone) je boxer žijící v chudé čtvrti Filadelfie. Boxuje v různých klubech, ale nikdy na žádný větší úspěch nedosáhl. Jeho trenér Mickey Goldmill (Burges Meredith) na něj v podstatě zanevřel. Pracuje jako vymahač dluhů a usiluje o přízeň Adriany (Talia Shire), která žije se svým bratrem Pauliem (Burt Young). Jednou si však úřadující šampión Apollo Creed (Carl Weathers) vybere Rockyho jako svého protivníka a ten vycítí svou životní příležitost.

Rocky II.

Apollo Creed zůstává světovým šampiónem těžké váhy ale je obviňován, že zápas byl zmanipulovaný a pravým vítězem má být Rocky Balboa. Creed proto požaduje další zápas. Rocky si mezitím vzal Adrianu a postupně vyčerpal peníze vydělané reklamou. Chce dopřát své ženě více a chce více dokázat i sobě a proto výzvu přijímá.

Rocky III.

Rocky je světovým šampiónem těžké váhy a vyhrává jeden zápas za druhým. Všechny utkání bedlivě sleduje James "Clubber" Lang (Mr. T) v jehož životě nic jiného než box neexistuje. Vyzývá Rockyho k vzájemnému zápasu. Rockyho manažer a trenér Mickey je proti tomu, protože Clubber je podstatně silnější soupeř, ale Rocky na tom trvá. Zápas šampión prohraje, ale navíc ztrácí svého přítele a trenéra, který po zápasu umírá. Balboa chce odvetu a na místo jeho trenéra nastupuje bývalý soupeř Apollo Creed.

Rocky IV.

Do U.S.A přijíždí boxer Sovětského svazu Ivan Drago (Dolph Lundgren), aby se utkal s Creedem. Ačkoliv je zápas pouze exhibiční, Apollo Creed při něm umírá. Dragův tým žádá souboj se šampiónem a Rocky se spolu s Pauliem vydává do SSSR pro důkaz, že titul šampióna těžké váhy nepatří "druhé straně".

Rocky V.

Rocky Balboa se vrací do U.S.A. jako hrdina, ale záhy zjišťuje, že díky podvodům jeho účetního přišel téměř o veškerý majetek. Stěhuje se s Adrianou a svým synem zpět do staré čtvrtě Filadelfie, kde začínal. Kvůli zranění z posledního zápasu s Dragem již nemůže nadále boxovat, ale stává se trenérem nového talenta Tommyho Gunna (hraje skutečný zápasník Tommy Morrison).

Rocky Balboa.

Je to už 16 let od doby, co Rocky vybojoval poslední vítězství proti jeho svěřenci a od té doby neboxoval. Jeho syn mezitím vyrostl, Paulie se vrátil do práce a Adriana zemřela s čímž se Rocky stále nemůže vyrovnat. Má svou restauraci, kde návštěvníkům vypráví příběhy z ringů. Jednoho dne sleduje počítačovou simulaci zápasu mezi ním ve vrcholné formě a úřadujícím šampiónem Masonem Dixnem (Antonio Tarver). Pro zájem veřejnosti, pro Adrianu a také sám pro sebe Rocky usuzuje, že jeho boxerský duch ještě není mrtvý a naposledy navléká rukavice a vydává se do ringu.

Creed.

Je film zabývající se boxerskou kariérou začínajícího Adonise Johnsona, který je synem Apolla Creeda. Rocky Balboa vystupuje v roli jeho trenéra.

Creed 2.

Je pokračování příběhu Adonise Johnsona, který má v USA premiéru 25. Prosince 2018.

Postavy.

Robert "Rocky" Balboa.

Rocky Balboa je italsko-americký boxer, který je svým trenérem přehlížen, protože si myslí, že promrhal svůj talent na box. Jeho americký sen se plní, když Apollo Creed jej náhodou vyzve k zápasu. V událostech filmu Rocky II se Balboovi daří porazit Creeda a stává se novým šampiónem. Následně čelí několika zápasům pro obhajobu titulu. Za zmínku stojí především soupeři James "Clubber" Lang, ale také boxer Sovětského svazu Ivan Drago.  Rocky je předurčen k boxu už jenom kvůli nízkému vzdělání. Nemůže tak vykonávat administrativní práci a když pracuje, tak na jatkách, jako výpomoc v tělocvičně nebo později, kdy vlastní svou restauraci Adriana, kterou pojmenoval po své ženě se kterou má syna Roberta Balboa jr.

Adriana Balboa.

Adriana Pennino, později Adriana Balboa je velmi plachá dívka o jejíž srdce Rocky usiloval již ve filmu Rocky. Ve filmu Rocky II si vzala Rockyho a porodila mu syna Roberta Balboa jr. Dříve, než poznala Rockyho, žila se svým bratrem Pauliem, kterému vařila, prala a dělala všechny potřebné práce. Byl to ovšem Paulie, který chtěl, aby se dal Rocky s Adrianou dohromady, protože se nemohl dívat na to, jak jeho sestra promrhává život.  Adriana má strach především o Rockyho zdraví a několikrát během celé série jej prosí, aby s boxem nadobro skončil. Zpravidla kvůli penězům Rockymu většinou nezbývá než znovu boxovat a Adrianu poslechne až po zápasu s Ivanem Drago. Adriana umírá na rakovinu 3 roky před událostmi filmu Rocky Balboa.

Paulie.

Paulie byl Adrianin bratr a Rockyho švagr. Jelikož byl alkoholik a cholerik,tak se s Rockym sem tam pohádali, ale byl vždy pro něj dobrá opora a přítel. Povzbuzoval Rockyho při každém jeho zápasu.

Mickey.

Mickey byl Rockyho blízký přítel a trenér v prvních dvou dílech a na začátku třetího dílu. Ale pak dostal infarkt a zemřel. Rockyho se jeho ztráta hodně dotkla, byl pro něj jako jeho otec. Po jeho smrti se Rockyho ujal jeho bývalý soupeř Apollo.

Apollo.

Apollo Creed byl úřadujícím mistrem těžké váhy do doby, než jej porazil Rocky Balboa ve filmu Rocky II. Byl přezdívaný jako "Mistr zkázy", "Král úderu" nebo také "Tančící ničitel". Jeho box je kombinací síly, ale především vysoké rychlosti a práce nohou. Boxovat začínal v chudé čtvrti Los Angeles a každý zápas považuje za velký úspěch. Ve filmu Rocky III se stal, po Mickeyho smrti, Rockyho trenérem a přítelem, aby mohl Balboa porazit Langa a získat zpět titul. Naučil Rockyho se rychle pohybovat po ringu a práci nohou. Stali se následně dobrými přáteli i když, jak sám uvedl, nikdy se nesrovnal s tím, že ho Rocky porazil. Zemřel při exhibičním utkání s Ivanem Drago, kdy nepřežil sérii silných úderů do hlavy. Creedův trenér Tony Duke následně pomáhal Rockymu se dostat do formy, aby mohl oplatit smrt Apolla.

Tony Duke.

Tony byl Apollův nejlepší přítel a trenér,Apollo byl jako jeho syn. Po jeho smrti začal trénovat i Rockyho a pomohl mu porazit Ivana Draga a pomstít tak Apollovu smrt.

Ivan Drago.

Ivan Drago ("rusky:" Иван Драго) je postava boxera vyskytující se ve filmu Rocky IV. Jde o favorita Sovětského svazu, který disponuje extrémně silným úderem, vyšší postavou a velkou odolností. Sami sověti jej vydávají za nový typ boxera, který je uzpůsoben vydržet extrémní bolest i zátěž. K těmto vlastnostem mu však dopomáhá silné zázemí, které v Sovětském svazu má a především práce nejen trenérů, ale i doktorů a vědců, kteří na něm zkouší různé injekce. Díky této péči se jeho úder pohybuje v rozmezí 1850 - 2150 psi. Kromě boxu je také kapitánem rudé armády a nositelem vyznamenání Sovětského svazu.  Drago zabil při exhibičním utkání Rockyho přítele Apollo Creeda. Další zápas, proti Rockymu, se odehrál v SSSR, kde byl poražen Rockym. Sám Drago moc nemluví. Toto za něj zastává jeho žena a manažerka v jednom - Ludmilla Drago. Během celého filmu promluvil pouze 4x anglicky:  Rusky promluvil dvakrát (nepočítaje krátké fráze jako "Привет" nebo "Давай"):

James „Clubber“ Lang.

James „Clubber“ Lang je boxer objevující se ve filmu Rocky III, kde usiluje o titul mistra těžké váhy. Nemá žádného trenéra, ani manažera a celý svůj život zasvětil boxu. Opakovaně se snaží dostat do ringu s Rockym, ale jeho trenér Mickey tomu brání, protože ví, že Clubber je mnohem silnější, než ostatní Rockyho soupeři. Když se proti sobě postaví v ringu, odchází Clubber jako nový mistr těžké váhy a Rocky je poražen.  Clubber působí rozpolcenou osobností, kdy na jednu stranu dokáže v naprosté tichosti čekat a sledovat každý z Rockyho zápasů a na druhou stranu projevuje výbuchy vzteku a téměř není schopen udržet svůj hněv do začátku formálního zápasu.  V dalším zápasu, který se odehrál v Madison Square Garden v New Yorku, Clubber podcení Rockyho rychlost a nově získanou obratnost, což zapříčíní, že se rychle unaví. Rockymu posléze nedělá potíže Clubbera poslat k zemi K.O.

Hudba.

Jelikož byla většina dílů filmové série Rocky natočena v 80 letech, tak tam hraje spoustu známých tehdejších rockových písniček. Např Survivor-Eye Of The Tiger, Burning Heart nebo Robert Tepper-No Easy Way Out

Rocky je série boxerských filmů, které z většiny režíroval a ve kterých hrál hlavní roli Sylvester Stallone. V prvních šesti filmech je hlavní postavou boxer Rocky Balboa, který zasvětil svůj život boxu, ale úspěšným se stal až v pozdní části své kariéry, kdy se opakovaně stal světovým šampiónem, který nikdy nepřišel o titul. V posledním filmu série Creed se postava Rockyho Balboy objevuje v roli trenéra začínajícího boxera Adonise Johnsona.

Rocky est une série cinématographique écrite par Sylvester Stallone, dont il incarne le personnage principal. Elle raconte la vie d'un boxeur italo-américain des quartiers pauvres de Philadelphie devenu champion du monde de boxe puis luttant sans cesse pour conserver son titre et son honneur.


Popis.

Zástupci čeledi "Monimiaceae" jsou stálezelené stromy a keře se vstřícnými kožovitými listy bez palistů. Výjimečně jsou listy uspořádány v přeslenech po třech. Čepel listů je celokrajná nebo na okraji zubatá. Rostliny jsou lysé nebo se odění skládá z jednoduchých či hvězdovitých chlupů. Květenství jsou vrcholová nebo úžlabní, někdy vyrůstají i na kmenech (kauliflorie), nejčastěji vrcholíky nebo svazečky. Květy jsou jednopohlavné, dosti velké, většinou pravidelné nebo řidčeji dvoustranně souměrné, obvykle s dobře vyvinutým receptákulem. Okvětí je tvořeno 3 až mnoha okvětními lístky, které mohou být podobné kališním lístkům nebo nápadně zbarvené a nahrazující korunu. Samčí květy obsahují několik až mnoho tyčinek. V samičích květech je 1 až mnoho volných pestíčků (apokarpní gyneceum), které jsou u některých zástupců srostlé se stěnou receptákula. V každém pestíčku je jediné vajíčko. Plodem jsou nažky nebo peckovice, u některých zástupců uzavřené v masitém a často nápadně zbarveném receptákulu.<ref name="mam-10/2"></ref>

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje (v současném pojetí) asi 134 až 200 druhů v 17 až 25 rodech. Je rozšířena v tropech téměř celého světa, některé druhy přesahují do subtropů a výjimečně i do mírného pásu. Rozšíření zástupců "Monimiaceae" v tropech je nerovnoměrné. Centrum druhové diverzity je na Nové Guineji, kde roste celkem 75 druhů v 10 rodech. V Austrálii roste 26 druhů, na Nové Kaledonii 10 druhů ve 2 rodech, na Madagaskaru a Maskarénech 63 druhů ve 4 rodech, ve Střední a Jižní Americe 30 druhů v 5 rodech. V Africe roste jediný druh rodu "Xymalos".  Většina druhů čeledi "Monimiaceae" jsou keře nebo nízké stromy rostoucí v podrostu tropických deštných lesů od nížin až po horní hranici lesa. Řidčeji jsou to liány pnoucí se do korun stromů. Výjimečně rostou jako keře na písčitých půdách mořského pobřeží ("Kibara rigidifolia") nebo nad horní hranicí lesa ("Kibara oligocarpella"). V tropické Asii roste největší počet druhů v nižších horských lesích.

Taxonomie.

Podle kladogramů Angiosperm Phylogeny Group jsou nejblíže příbuznými skupinami čeledi "Lauraceae" a "Hernandiaceae", s nimiž tvoří čeleď "Monimiaceae" monofyletickou skupinu. V minulosti byly součástí čeledi i rody řazené dnes do čeledí "Siparunaceae" a "Atherospermataceae".  Pojetí rodů je v této čeledi dosti neustálené, podobně jako udávaný počet druhů.

Rozlišovací znaky.

Kořenitá vůně při rozemnutí a jednoduché vstřícné listy odlišují "Monimiaceae" i v nekvetoucím stavu od většiny ostatních čeledí s výjimkou "Siparunaceae" a "Atherospermataceae". Některé nemnohé vavřínovité ("Lauraceae") mají rovněž vstřícné listy, jsou však vždy celokrajné, kdežto většina zástupců "Monimiaceae" má listy na okraji víceméně oddáleně zubaté. "Chloranthaceae" mají charakteristické ztlustlé nody.

Význam.

Využití "Monimiaceae" není velké. Boldovník vonný ("Peumus boldus") je používán v lékařství i v domorodé medicíně Latinské Ameriky. V Chile je také používán jako koření.

Seznam rodů.

"Austromatthaea", "Decarydendron", "Ephippiandra", "Grazielanthus", "Hedycarya" (včetně "Carnegieodoxa"), "Hemmantia", "Hennecartia", "Hortonia", "Kairoa" (vč. "Faika"), "Kibara", "Kibaropsis", "Lauterbachia", "Levieria", "Macropeplus", "Macrotorus", "Matthaea", "Mollinedia", "Monimia", "Palmeria", "Parakibara", "Peumus", "Steganthera", "Tambourissa", "Wilkiea", "Xymalos"

Monimiaceae je čeleď nižších dvouděložných rostlin z řádu vavřínotvaré ("Laurales"). Jsou to stálezelené dřeviny se vstřícnými, kožovitými a většinou zubatými listy, rozšířené v tropech téměř celého světa. Pro některé zástupce jsou význačná nápadná souplodí nažek uzavřených v dužnatém a nepravidelně pukajícím květním lůžku. Nejznámějším zástupcem je boldovník vonný, rostlina používaná v lékařství.

La famille des Monimiacées regroupe des plantes angiospermes de divergence ancienne. En la famille est plus grande (voir "Atherospermataceae" et "Siparunaceae") qu'en.


Život.

Huc se narodil v malé vesnici Caylus ve francouzském departementu Tarn-et-Garonne. Ve věku čtyřiadvaceti let vstoupil mezi pařížské lazaristy. Krátce po své ordinaci v roce 1839 byl vyslán do Číny, aby tam vykonával práci misionáře. Zhruba 18 měsíců však ještě strávil v Macau, kde se intenzivně připravoval na misionářskou práci, což zahrnovalo především studium čínského jazyka. Po této přípravě začal se samotnou křesťanskou misií, a to nejdříve v jižních oblastech Číny. Za nějaký čas poté se přesunul do severněji ležícího Pekingu, kde získal hlubší znalosti čínštiny. Poté se vydal dále na sever (okolo 480 kilometrů severně od Pekingu) až na samotnou hranici Číny s Mongolskem, kde se věnoval studiu dialektů a zvyků Tatarů, pro jejichž potřeby přeložil i několik náboženských textů.

Cesta do Tibetu.

Huc měl v úmyslu cestovat z Číny dále do tibetské Lhasy, odkud zamýšlel putovat do Indie. V roce 1844 se s dalším lazaristou Josephem Gabetem a mladým Dahurem, který konvertoval ke křesťanství, vydali z Duolunu do Lhasy. Jelikož byl tehdy vstup do Lhasy cizincům zakázán, malá skupina cestovala v převleku za tibetské lámy. Po překročení Žluté řeky muži museli přejít rozsáhlé oblasti pouště Ordos ve Vnitřním Mongolsku. Po těžkých útrapách se jim podařilo dosáhnout Kan-su a jít dále, až se jim v lednu 1845 podařilo dojít na čínskou hranici, kde strávili nějaký čas studiem tibetského jazyka, buddhistické literatury a pobytem v klášteře Kumbum.  Poté se vydali na další cestu. Po překročení pouštních oblastí Čching-chaje došli k jezeru Kukunor s ostrovem s meditujícími lámy. Po namáhavé a vyčerpávající cestě skrz sněhem pokryté hory se jim podařilo 29. ledna 1846 dosáhnout Lhasy. Ve Lhase byli přijati tibetským regentem a bylo jim dovoleno zřídit ve Lhase malou kapli. Než však mohli začít se samotnou misií mezi lhasskými obyvateli, byli 26. února ze Lhasy za doprovodu stráží vyhoštění. Vyhostit je nechal čínský amban Čchi-šan v důsledku politických bojů během první opiové války. Huc, Gabet a mladý láma se tak vydali na zpáteční cestu, Kantonu dosáhli v září 1846. O měsíc později zakončili svou cestu v Macau.

Zpět v Evropě.

V roce 1852 se Huc vrátil zpět do Evropy a již následujícího roku vystoupil z řádu lazaristů. Již dva roky před jeho návratem však ve Francii vyšla jeho cestopisná kniha pod názvem "Souvenirs d'un voyage dans la Tartarie, le Thibet, et la Chine pendant les années 1844, 1845 et 1846". Roku 1951 se objevila anglická verze spisu, roku 1855 vyšla kniha v Lipsku německy. Následovaly holandské, španělské, italské, švédské a ruské překlady. V českém jazyce tento spis vyšel poprvé roku 1887 pod názvem "Cesty missionářské, které Mongolskem, Tibetem a říší Čínskou vykonali Huc a Gabet, kněží kongregace sv. Lazara v Paříži". Dílo pak vyšlo v českém překladu ještě několikrát, naposledy v roce 2002 pod názvem "Putování Tibetem l.p. 1845–1846" v překladu Václava Durycha. Tento cestopis patřil mezi nejmilejší knihy (a byl také zdrojem inspirace) mladého Jaroslava Haška.

Évariste Régis Huc (1. srpna 1813, Caylus (Francie) – 26. března 1860, Paříž) byl francouzský misionář známý především díky svým cestám do Tibetu, Číny a Tatarska. Huc společně se svým druhem Josephem Gabetem byli prvními Evropany, kteří navštívili Lhasu od dob Thomase Manninga (ten ve Lhase pobýval v letech (1811–1812)). Huc o svých cestách napsal cestopis, který několikrát vyšel i v českém jazyce.

Depuis les voyages de l'Anglais Thomas Manning au Tibet (1811-1812), aucun Européen n'avait visité Lhassa. Les récits du Père Huc vont stimuler l'intérêt des Européens pour l'Asie centrale et ouvrir la voie aux études asiatiques.


Životopis a kariéra.

Rocky Balboa se narodil 7. července 1948. Pocházel z římsko-katolické rodiny, školu opustil po ukončení devátého stupně a začal boxovat ve věku patnácti let, protože jak jeho otec řekl, neměl toho příliš v hlavě, tak by mohl používat alespoň tělo. Od poloviny sedmdesátých let žil ve Philadelphii v Pensylvánii, pracoval jako vymahač pro místního lichváře a boxoval v klubových zápasech. Do té doby měl Rocky 64 zápasů, 44 výher (38 knockoutů) a 20 porážek. Jeho poslední zápas skončil knockoutem ve druhém kole proti místnímu boxerovi Spideru Rico. Chloubou Rockyho bylo, že v 64 zápasech nikdy neměl zlomený nos. Byl blízkým přítelem Paulieho Pennino (Burt Young) jehož sestru, Adrian Pennino (Talia Shire), si nakonec vzal. V listopadu 1975, byl Rocky požádán aby byl vyzyvatelem o "Titul mistra světa Těžké váhy" proti neporaženému panujícímu šampionovi Apollo Creedovi (Carl Weathers), poté, co naplánovaný vyzyvatel Mac Lee Green si poranil ruku během tréninku. Boj byl naplánován na 1. leden 1976. Apollo vzal boj jako žert a novinku. Rocky dostal šanci "jedna k milionu", že vyhraje pás a "jedna k pěti", že vydrží víc než tři kola s Creedem. Rocky však "ušel kus cesty" při trénigu a na konci zápasu stále stál na nohou. Ačkoliv Rocky zápas prohrál na body, nemělo to pro něj význam. Vše co chtěl bylo, aby dokázal, že nebyl jen další flákač ze čtvrti. Po zápase a nějakém čase, tráveném v nemocnici si Rocky vzal Paulieho sestru Adrian. Nedlouho potom byla Adrian v jiném stavu. Rocky pak nechal boxu a sháněl si kancelářskou práci a zkoušel hrát v reklamách. Nicméně na to neměl schopnosti a tak skončil v továrně na maso Shamrock Mezte, kde jeho švagr dříve pracoval, ale později byl také propuštěn. Apollo Creed hledal záminku jak ho donutit k odvetnému utkání aby prokázal, že první zápas byl jen šťastná náhoda. I když mu hrozilo úplné oslepnutí, díky zranění z prvního zápasu s Apollem, přijal Rocky odvetu, která se konala v listopadu roku 1976. V té době bylo Rockymu 30 let. Odvetu však přijal navzdory přání jeho ženy Adrian, ale bez její podpory postrádal motivaci k tréninku. Adrian předčasně porodila poté, co na ní její bratr Paulie křičel, že nepodporuje Rockyho. Porodila syna Roberta "Rocky" Balboa, Jr., ale upadla do kómatu díky komplikacím při porodu. Rocky zůstal u jejího lůžka do té doby, než se probudila. Když se probrala, řekl jí, že nebude bojovat s Creedem jestli ona nechce, ale na to mu odpověděla jedinou věc : “Vyhraj!”. Motivovaný narozením syna a tím, že se Adrian zotavuje, vyhrál zápas doslova v poslední sekundě, když se zvedl ve chvíli, kdy rozhodčí počítal 10, když oba, Rocky i Apollo leželi na zemi v 15. kole zápasu po Rockyho zničující kombinaci na bradu Apolla. Rocky vyhrál zápas KO a stal se “Mistrem světa v Těžké váze”. Rocky po tomto vítězství ještě desetkrát obhájil titul a svedl exhibiční boj s Mistrem světa ve Wrestlingu, nazývající se Velká tlama (Thunderlips - ve filmu ztvárněn známým wrestlerem Hulkem Hoganem), se kterým Rocky remízoval. Postupující a přicházející vyzyvatel, Clubber Lang (Mr. T), opětovně napadal a vyzýval Rockyho na zápas, když se Rocky chystal jít na odpočinek. Poté, co se dozvěděl, že jeho dřívější soupeři byly vybráni tak aby bylo zajištěno, že je schopen je porazit, Rocky už si nadále nemohl věřit. Pak prohrál zápas a ztratil titul proti jedinému možnému vyzyvateli Clubberu Langovi. Stalo se to v ten samý večer kdy jeho dlouhodobý manažer Mickey Goldmill (Burgess Meredith) zemřel. Apollo pak za ním přišel s nabídkou, že ho bude trénovat pro odvetné utkání s Clubberem. V rychlém odvetném utkání Rocky vítězí a stává se ještě jednou Mistrem světa v Těžké váze. Apollo a Rocky zůstávají přáteli a s Rockyho pomocí Apollo trénuje na exhibiční utkání proti sovětskému světovému amatérskému šampionovi a olympijskému vítězi, Ivanu Drago (Dolph Lungren). Během zápasu jsou Apollovi schopnosti viditelně neúčinné a je divoce zbit mladým Olympionikem. Rocky má příležitost hodit ručník do ringu, přiznat porážku a zastavit zápas, ale drží se Apollova přání a nechá zápas pokračovat. V tomto zápase Apollo umírá po několika přímých úderech na hlavu. Rocky se cítí vinen a zodpovědný za Apollovu smrt a rozhodne se k zápasu s Ivanem Drago v Rusku o vánocích v roce 1985. Zápas, ale nebude schválen a Rocky se musí vzdát titulu světového šampiona aby mohl zápasit. Adrian opět nechce aby zápasil, věří, že je to sebevražda. Řekne mu, že nemůže vyhrát a nedoprovází ho do Ruska trénovat. Pak ale změní názor a rozhodne se ho podporovat s tím, že s ním bude, ať se děje cokoliv. S její podporou Rockyho trénink a soustředěnost nabírá na intenzitě. Rocky vítězí v brutálním zápase, když knockoutuje Draga v 15. kole a vítězí dokonce i nad sovětským davem, který mu postupem času začíná fandit. Po návratu ze Sovětského svazu se Balboa dozvěděl, že jeho účetní ukradl všechny jeho peníze, když mu Paulie podepsal nevědomky plnou moc. Rocky je navíc přinucen odejít na odpočinek, protože mu lékaři potvrdí že léta strávená v ringu mu způsobily poškození mozku. Balboa znovu otevřel Mickovu tělocvičnu a začal trénovat nové boxery. Jeden z jeho boxerů, Tommy "The Machine" Gunn (Tommy Morrison), se ukázal jako nadějný borec v těžké váze a Rocky v něm viděl svůj možný trenérský úspěch. Nakonec se Gunn rozešel s Balboou ve zlém a upsal se kontroverznímu promotérovi George Washington Dukeovi (Richard Gant), který slíbil Gunnovi zápas o titul. Gunn dostal svůj slíbený zápas a vyhrál titul Mistra světa v Těžké váze porážkou úřadujícího mistra, Union Canea. Po Gunnově vítězství ho však mnohá média napadala, že nemá srdce jako Balboa. S pocitem, že to musí skončit, vyhledal Gunn Balbou a přinutil ho k pouličnímu boji, který Balboa vyhrál. V roce 1995 Balboa otevřel ve Filadelfii restauraci, kterou pojmenoval po Adrian. Ozdobil jí mementy z jeho boxerských dnů a často bohatě zasypával zákazníky historkami z časů, kdy boxoval. U Adrian Balboa se později rozvinula rakovina vaječníků na kterou 11. ledna roku 2002 zemřela. Balboa později požádal a byla mu udělena boxerská licence aby mohl odboxovat několik zápasů menšího významu. Nicméně se tyto boje nikdy neuskutečnily. Kvůli ohromné popularitě virtuálního zápasu vytvořeném počítačovou grafikou mezi Rockym Balboou a úřadujícím Mistrem světa v Těžké váze Masonem "The Line" Dixonem (kterého Rocky snadno porazí), spolu s Dixonovou potřebou dokázat si a celému světu, že je skutečný šampion, promotéři dohodnou skutečnou dobročinnou exhibici na 10 kol v Las Vegas mezi těmito dvěma boxery (který oba pojmou, jako by jejich život a titul byly totéž). Rocky trénoval se zbytkem svého starého týmu i s bývalým Apollovým trenérem Tony Dukem (Tony Burton), který ho vyzýval že “necítí bolest” a znovu vstoupil do ringu, aby porazil Dixona v Las Vegas v Nevadě. Rocky byl pomalejší než Dixon, ale neuvěřitelně silný a svalnatý. Tito dva muži boxovali impozantní zápas ve kterém byly oba mnohokrát na zemi a během zápasu byly značně pohmoždění a zkrvavení. V posledních sekundách posledního kola byl Rocky inspirovaný myšlenkami na Adrian, Mickeyho a také motivační řečí, kterou pronesl ke svému synovi několik týdnů před zápasem, a sebral se. Zasadil velmi pevný úder na Dixonovu čelist a vyřadil ho v okamžiku, kdy zazvonil finální gong. Dixon nakonec vyhrál zápas na body, ale také projevil úctu k Balboovi. Všichni diváci Balboovi tleskali, když naposledy opouštěl arénu. Balboův profesionální záznam je 57-23-1 (ze šesti dílů) s 51 KO.

Zdroj charakteru.

"Začátkem mojí herecké kariery, jsem si uvědomil, že jediná cesta jak se zviditelnit je vytvořit svou vlastní roli v mém vlastním scénáři. O mých 29. narozeninách jsem měl v bance 106 dolarů. Můj nejlepší dárek k narozeninám bylo náhlé zjištění, že musím napsat takový druh scénáře, abych z něj měl sám radost. Oblíbil jsem si historky o hrdinství, velké lásce, důstojnosti a kuráži, drama lidí, kteří se snaží vyšplhat nad svoje možnosti, drží život pod krkem a nepustí, dokud nejsou úspěšní. Ale já měl v hlavě tolik myšlenek, že jsem se na žádnou nemohl soustředit. Abych se vzpružil, vzal jsem své poslední peníze, co jsem šetřil na zábavu a šel jsem se podívat na zápas Muhammad Ali vs. Chuck Wepner na uzavřeném TV kanále. Chuck Wepner, bojující, zraněný klubový rváč, který nikdy neměl moc dobrou úroveň měl svůj den. Nikdo to nepovažoval za skutečný zápas. Ale jak boj postupoval, vyvinul se z toho zázrak. Bylo to nerozhodné. Lidi absolutně šíleli. Wepner byl knockoutován v 15. a posledním kole, které trvalo věčnost. Byli jsme svědky neuvěřitelného triumfu lidského ducha a zamilovali jsme si to. V tento den se zrodil Rocky Balboa. Vykašlal se na střední školu, lidi se na něho dívali jako na ryze Americkou tragédii, muže bez jakéhokoliv intelektu a sociálních hodnot. Avšak on měl hluboký cit a duchovno a také byl dobrý vlastenec. A také měl dobré srdce, ačkoliv k němu příroda nebyla příliš shovívavá. Viděl jsem ho vždycky jako gladiátora 20. století v páru tenisek. Tak jako mnozí z nás, on prostě nešel s dobou. Do toho všeho já vložil porci svých vlastních zkušeností z osobního života, má zklamání, která se nestávají každý den.

Boxerský styl.

Ačkoliv byl Balboa pravák, boxoval jako levák. Rocky byl hybridní boxer, měl kvalitní vlastnosti z obojího postavení, dobrý rohovník, rváč a v nečekanou dobu zasypal soupeře tvrdými ranami. Ve všech jeho významných utkáních, s výjimkou odvety proti Clubberu Langovi, kde bojoval jako outsider (stejná technika, kterou používal Apollo Creed), vždy postupoval rychle proti svému protivníkovi a po neúspěšných pokusech zasadit svůj levý hák (a po inaksování mnoha soupeřových úderů), vžene soupeře do provazů a zničujícím útokem pošle soupeře během kola k zemi. Balboa zřídka používal krátký úder v jeho zápasech, dostatečně ho ušetřil pro odvetu s Langem a první dvě kola v odvetě s Creedem, kde boxoval jako pravák. V ringu byl enormně tvrdohlavý, opakovaně vyrážel proti svým protivníkům dokonce i po těžkém poškození obličeje nebo těla. Bylo to zvláštní a skutečnost, že se Rocky zdál po každém útoku mít ještě větší impuls v jeho odhodlání, zapříčinil Stu Nahan (v jeho prvním zápase s Creedem), který o Rockym prohlásil, že je jako “býk v Čínském obchodě” (orig. "bull in the China shop" pozn. Autora)(poté, co knockdownoval Creeda). Stejně jako s mnoha boxery ze “svého světa” (šetřil se možná jen pro Apollo Creeda), zdá se, že Rocky Balboa, s výjimkou jeho odvety proti Clubberu Langovi, postrádal jakoukoliv schopnost obrany. Běžně utrpěl mnoho ran do hlavy a stále zvládal dál bojovat, což je skutečnost, která ho dovedla k vítězství nad Ivanem Dragem a také k jeho poškození mozku, které utrpěl z bojů. Balboa, jak uvedl Jim Lampley, během zápasu proti Emmy McKennovi, nakonec proslul díky jeho “litinové hubě”, zuřivým útokům na tělo a železné vůli, díky kterým léta vyhrával proti fyzicky zdatnějším soupeřům. Bojové scény v posledním filmu, Rocky Balboa, jsou považovány za jedny z nejrealističtějších jaké jsou vidět v boxerských filmech, mnoho boxerských expertů považuje Stalloneho výkon v ringu za nejlepší, který udělal.

Robert "Rocky" Balboa přezdívaný jako "Italský hřebec" je fiktivní postava boxera z filmové série Rocky, kterou ztvárnil Sylvester Stallone. Postava se také vyskytuje v počítačové hře "Rocky Balboa" pro PlayStation 2.

Robert « Rocky » Balboa, Sr. est un personnage de fiction et personnalité du monde de la boxe créé et interprété par Sylvester Stallone dans les films de la saga "Rocky" (1976-2018). Cette saga compte 8 films : "Rocky", "Rocky 2 : La Revanche", "Rocky 3 : L'Œil du tigre", "Rocky 4", "Rocky 5", "Rocky Balboa", puis deux spin-offs : "" et "Creed 2", décrivant la vie d'un boxeur inconnu devenant célèbre en se battant contre Apollo Creed (Carl Weathers) et se mariant avec Adrian Pennino (Talia Shire).


Popis.

Zástupci čeledi "Winteraceae" jsou stálezelené dřeviny s velkými střídavými kožovitými listy bez palistů. Listy jsou celokrajné, spirálovitě uspořádané, se zpeřenou žilnatinou, na ploše čepele průsvitně tečkované siličnými žlázkami, aromatické. Průduchy jsou překryté voskem, což je u tropických rostlin neobvyklý jev. Rostliny jsou většinou lysé. Ve stoncích jsou trilakunární nody. Dřevo je homoxylické, t.j. bez cév, pouze s protáhlými, úzkými cévicemi. Květy jsou velké, téměř spirální, oboupohlavné, s krátkým receptákulem, uspořádané v koncových nebo úžlabních vrcholičnatých květenstvích, řidčeji redukovaných na jediný květ. Kalich je složen ze 2 až 4 volných či srostlých lístků. korunních lístků je obvykle 5 až mnoho, řidčeji méně, a jsou volné. Tyčinek je 15 až mnoho, jsou volné, s plochou nitkou s 1 centrální žilkou. Gyneceum je apokarpní, svrchní, složené z 1 až mnoha volných plodolistů. Plodolisty jsou na okraji již srostlé, blizna sbíhá po okraji plodolistu nebo je téměř hlavatá. V každém pestíku je 1 až několik vajíček, placentace je laterální. Plodem je souplodí měchýřků či bobulí, které u některých zástupců druhotně srůstají.

Rozšíření.

Čeleď winterovité zahrnuje asi 100 druhů v 5 rodech. Je roztroušeně rozšířena ve Střední a Jižní Americe, v Australasii od východní části jihovýchodní Asie po Austrálii, Nový Zéland, Novou Kaledonii a na Madagaskaru. Chybí v kontinentální Africe a Asii. Zástupci čeledi rostou zejména v horských oblastech tropů, v některých oblastech (např. v Jižní Americe) zasahují i do vlhkých oblastí mírného pásu. Nejčastěji rostou v podrostu vlhkých horských lesů, v chladných horských lesích nebo na bažinatých místech.

Ekologické interakce.

Květy jsou opylovány řadou drobnějšího hmyzu, zejména brouky, třásněnkami, můrami a mouchami. Nektar se tvoří pouze u některých zástupců, květy navštěvuje spíše hmyz hledající pyl. Některé druhy rodu "Tasmannia" jsou opylovány větrem. Semena druhů s dužnatými plody jsou šířena různými obratlovci.

Taxonomie.

"Winteraceae" jsou předkládány jako čeleď, mající ze všech žijících čeledí krytosemenných rostlin nejvíce starobylých znaků. Soudobá taxonomie se však k této interpretaci nestaví tak jednoznačně. Starobylé znaky se týkají zejména plochých tyčinek primitivního typu, u nichž je prašníková část málo diferenciovaná od nitky, a dřeva postrádajícího pravé cévy.  Rod "Tasmannia" je některými autory vřazován jako sekce do rodu "Drimys".

Význam.

Plody druhu "Drimys lanceolata" zvaného tasmánský pepřovník, jsou používány jako náhrada pepře nebo nového koření. Rostlina pochází z Austrálie a Tasmánie.  Z českých botanických zahrad je uváděn jediný druh této čeledi, rozpylec lékařský ("Drimys winteri") z Pražské botanické zahrady v Tróji.

Přehled rodů.

"Drimys", "Pseudowintera", "Takhtajania", "Tasmannia", "Zygogynum"

Winterovité ("Winteraceae") je čeleď nižších dvouděložných rostlin z řádu kanelotvaré ("Canellales"). Jsou to dřeviny s velkými, tuhými, střídavými listy a drobnějšími květy. Květy mají některé znaky které jsou považovány za starobylé, ve dřevě chybějí pravé cévy. Čeleď zahrnuje asi 100 druhů v 5 rodech a je roztroušeně rozšířena zejména v horských oblastech tropů.

La famille des Wintéracées est constituée de plantes angiospermes archaïques ; elle contient de 4 à 9 genres. Ce sont des arbres ou des arbustes de l'hémisphère sud Malaisie, Australie, Nouvelle-Zélande, Amérique du Sud et Amérique centrale.


Příběh.

Do Spojených států přijíždí sovětská delegace včetně boxera Ivana Drago (Dolph Lundgren) a jeho ženy Ludmilly. Na území USA se má odehrát první americko-sovětská exhibice, kde proti Dragovi nastoupí Rockyho přítel Apollo Creed (Carl Weathers). Apollo bere zápas poměrně na lehkou váhu a Rocky Balboa (Sylvester Stallone) jej ještě před zápasem varuje, že o Dragovi vlastně vůbec nic neví.  Tato nevýhoda se projevuje ihned v ringu. Drago disponuje neuvěřitelnou silou úderu a Apollo je několikrát sražen k zemi. Ve druhém kole se mu navíc nedaří upadnout, ale opírá se o provazy a Drago mu během chvilky uštědří několik velmi tvrdých úderů do hlavy. Rocky Apollovi slíbil, že zápas nepřeruší vhozením ručníku do ringu. Creed je nejen poražen už ve druhém kole, ale navíc záhy umírá na následky těžkých úderů.  Rocky se rozhodne přijmout výzvu Ivana Drago a souhlasí i se zápasem na území SSSR. Vydává se se svým trenérem a Pauliem do nehostinné části Sovětského svazu, aby mohl trénovat. Během tréninku je celou dobou sledován dvojicí mužů v autě a navíc musí snášet Paulieho neustálé stížnosti na zimu, pohodlí, Rusko apod.  V druhé části tréninku za Rockym přilétá také Adriana, aby ho podpořila při nadcházejícím zápasu. Mezitím Ivan Drago podstupuje řádný trénink, zvyšuje sílu svého úderu až na 2150 psi a jsou mu také podávány různá anabolika.  Když dojde na zápas, Rocky oproti Dragovi působí jako David proti Goliášovi. Od počátku je převaha spíše na sovětské straně. Ovšem i Drago si trenérovi stěžuje a přirovnává Rockyho ke kusu železa. Zápas se dostane až do 15. kola, kde se soupeři už ani moc nekryjí a pouze rozdávají / inkasují údery protivníka. V závěru Drago už nemá sílu se pořádně krýt a Rocky mu dá několik finálních úderů a vyhrává zápas.  Rocky místo ovací pronese řeč k přítomným rusům ve smyslu, že když se dokázal změnit on, dokážou se oni změnit také.

Hudba.

Hudbu k filmu tentokrát složil Vince DiCola, který nahradil Billa Contiho. Ten byl tou dobou příliš zaneprázdněn prací na filmu Karate Kid.

Rocky IV je americký film z roku 1985, čtvrté pokračování filmové série Rocky, navazující na snímky Rocky, II, III a následovaný filmem Rocky V. Scénář napsal a film sám režíroval hlavní představitel Rockyho Balboa "Sylvester Stallone".

Rocky 4 ("Rocky IV") est un film américain écrit et réalisé par Sylvester Stallone, sorti en 1985. Plus grand succès de la saga "Rocky", ce volet fit beaucoup parler de lui pour son message manichéen et ses relents de guerre froide pendant les années de présidence de Ronald Reagan.


Pravidla italské zahrady.

Italská zahradní architektura, její styl tvorby, se v období od renesance po baroko řídí těmito pravidly Italská renesanční zahrada mívala tyto zvláštní prvky: barokní zahradě).  Samozřejmě že v některých bylo možné najít další méně typické prvky jako je například "ragnaia", loubí, tunel tvořený vegetací.

Vývoj italské zahrady.

Původním vzorem je zahrada Castello di Firenze (Florencie). Začaly se zde používat cesty jako perspektivní osy spojující různé části zahrady. Zvláštní pozornost je věnována scénickým efektům, terasám a dramatickému působení optiky schodiště. Objevuje se zde umělecké tvarování keřů (používané i ve starověkém Římě). V šestnáctém století, zahrady podléhají přísnějšímu geometrickému formování, přichází objev vlivu architektury rostlin na kvality zahrady, jsou objevovány vlivy a pravidla stavebních a rostlinných prvků.  Od 15. století se stala zahrada neodmyslitelnou součástí italského městského paláce a venkovské vily. Zahrada sloužila jako obytný prostor budovaný podle stejných hledisek jako celá stavba na jejíž půdorys navazuje. Na dvorech panovníků nesloužila jen obytným a dekoračním účelům, ale i jako sbírka rostlin, zoologická sbírka cizokrajných živočichů, často ptáků a hříček. Taková zahrada se někdy zvrhla v chaotickou změť a proto ji bylo nutné architektonicky cestami, zídkami, dřevěnými a živými ploty rozčlenit na jednotlivé sekce.  Půdorys zahrady dlouho zůstává šachovnicovou skládankou upomínající na původ v užitkové (zelinářské) zahradě. Řady monotónně se opakujících čtverců jako je známe například z římského Quirinalu se obměňují jen ornamenty. Vnitřní část čtyřúhelníku má nejrůznější náplň. – trávník, užitkové záhony, drť, stříhané keře, bylinkářskou zahrádku, broderiový ornament nebo vysazovaná květinami nebo jenom zatravněná, květinovou dekoraci, nebo stříhaný labyrint. Jednotlivé čtverce vytvářejí samostatné prostory. Křížení cest akcentuje fontána, vodní nádrž, nebo tvarovaný strom. Nejnáročněji se upravuje giardinetto na terase před lodžií, nebo salou terrenou budovy. Leží na hlavní ose zahrady a je zpravidla totožná s hlavní osou domu. Závěr osy podtrhuje casino, grotta s kaskádou a fontána v náročně řešené nice, nebo theatron, rybníčky, štěpnice, ptáčnice, zvěřinec a stromovky se umisťují na obvod reprezentační zahrady a tvoří přechod do volné krajiny. Navzájem je propojují loubí, pergoly a aleje, které vedou k vinicím a polím.  V 16. století se již požaduje působivý výhled z vily,nebo paláce a letohrádku do okolní krajiny. Sběratelská vášeň plní zahrady sochami, a mění je v sochařské galerie a lapidária. Zahrada Villa Medici soustředila ve svých prostorách a pavilonech přední díla antiky. Barokní zahrada má záhony a terasami, které pouze u paláce udržují geometrickou přísnost. S větší vzdáleností se tvary italské zahrady (stejně jako vzdálenější části u pozdní francouzské zahrady) stávají klikatými, oválnými i nepravidelnými. Jedním z největších příkladů italské renesanční zahrady jsou zahrady Boboli, což je park u paláce Pitti ve Florencii.  Komplikované a výstřední vrcholně renesanční zahrady, někteří historici umění nazývají manýristické. Jsou oproti původním, pravidelným raně renesančním zahradám bohatě zdobené a mají komplikovanou stavbu. Pro mnoho pozdně renesančních zahrad je typická elegantní hravost, která je nejtypičtějším znakem manýrismu v renesančním umění.

Italská renesanční terasovitá zahrada.

Patrně nejvýznamnějším architektonickým útvarem je italská renesanční terasovitá zahrada, která je pod pojmem italská zahrada často myšlena. Je zřejmě ovlivněna olivovými sady a vinicemi, které jsou také pěstovány v terasách na slunných svazích. Pomocí ornamentálních schodišť, sochařských prvků, vodních kaskád a stékající vody je vytvořena na umělém pahorku zahrada s vyvýšenou plošinou. Nádhera těchto uměleckých děl kde sochařské, vodní a zahradní prvky tvoří jedinečný celek se objevuje v okolí Říma, Florencie a Janova. Jejich utváření může připomínat asyrské zahrady, které však překonává. Na zahradě vatikánského Belvederu (Cortile del Belvedere 1515) je jedna z prvních takových zahrad tvořena jako soustava tří teras. Raffael Santi založil (dnes již zaniklou) zahradu vily Villa Madama s bohatými a malířskou invencí skloubenými terasami. Tyto zahrady se stávají vzorem pro architekty 15. století, zejména pro tvorbu zahrad u vil v Tivoli (Villa d'Este Tivoli) a ve Frascati.  Ukázkovým příkladem mezi italskými terasovými zahradami je Villa Lante v Bagnai, dílo architekta Giacomo Barozzi da Vignola z šedesátých let 16. století. Zahrada dosahuje mimořádného účinku soustavou kaskád a vodních stružek končících u náročného parteru s klidnými vodními zrcadly. Kromě palácových zahrad vznikají v Itálii také první botanické zahrady, které se svým rozsahem podstatně liší od středověkých botanických zahrádek. Botanická zahrada v Padově z druhé poloviny 16. století připomíná svým kruhovým půdorysem schéma ideálních měst, jak je vytvářeli renesanční teoretikové. Teprve později v roce 1632 vznikla botanická zahrada v Oxfordu a v témže roce Jardin des Plantes v Paříži.  S nástupem baroka se mění i renesanční italská zahrada a rozvíjí se propojováním os a prostorů. Stále bohatší a náročnější tvarování zeleně přechází až v nejnepřirozenější tvary a tvary napodobují předměty a zvířata – zelené sochy (topiary). Jedinečné terasy, Opus topiarium, například ve Villa Garzoni v Collodi dovádí možnosti stříhané zahrady na okraj. Vodní prvky a sochařská díla jsou umocněna v jedinečný soulad bohatě zdobené architektury a upravované zeleně. Italské zahrady si zachovávají svoji typickou podobu i v době kdy převládají francouzské parky, jak je možné poznat z úpravy zahrady u Villa Albani z poloviny 18. století a francouzské zahrady, jako zahrada zámku Caserta u Neapole zůstávají v Itálii spíše výjimkou. Krajní mez barokní formy italské zahrady představuje Isola Bella na jezeře Lago di Maggiore.

Italské terasovité zahrady v střední a severní Evropě.

Z terasovitých zahrad na severu lze zmínit i pražské zahrady, Palácové zahrady pod Pražským hradem, které se čestně řadí k předním dílům evropského vývoje italské terasové zahrady. Do střední a severní Evropy přichází znalosti o italské terasovité zahradě již v 15. století. Přesto se ale v těchto severnějších zemích stále udržuje stylově středověká zahrada. Nemění to ani příchod vlašských (italských) zahradníků a renesanční zahrada v střední a severní Evropě vyrůstá jako směs středoevropských prvků s italskými, posléze ovlivněná i zahradami francouzskými, nizozemskými a vlámskými a na počátku 18. století anglickým parkem.

Významnější italské renesanční zahrady.

Významnější italské renesanční terasovité zahrady.

Villa d'Este Tivoli.

Nepřekonaným skvostem renesančních zahrad je Villa d ́Este v Tivoli založená architekty Pirro Ligorio a Alberto Galvani pro kardinála Ippolito II. d'Este. Zahrada se rozkládá na pěti terasách, kolmých k hlavní ose s palácem na vrcholu. Zahrada byla několikrát upravena v období baroka. Po roce 1605 dal kardinál Alessandro d'Este obnovit a opravit výsadbu a vodního díla, ale také vytvořit novou řadu inovací v uspořádání zahrady a dekorací fontán. Další renovační práce byly provedeny mezi lety 1660 až 1670 pod vedením sochaře a architekta Gianlorenza Berniniho  Villa d'Este v Tivoli, jeho palác a zahrady, je jedním z nejvýznamnějších a komplexních pohledů do renesanční kultury. Její inovativní design spolu s architektonickými prvky v zahradě (fontány, okrasné nádrže, atd.), jsou jedinečným příkladem italské zahrady 16. století. Villa d'Estese stala vzorem vzorem pro rozvoj evropské zahrady.

Isola Bella.

Ostrovní zahrada Isola Bella na jezeru Lago di Maggiore budovaná od 16. století je takřka sochařskou pagodou na umělých devíti terasách, vrcholících plastickým theatronem a vyhlídkou na jezero a obrysy Alp na obzoru. Je barokní variací na visuté zahrady Semiramidiny.

Villa Gamberaia.

Villa Gamberaia je soustava zahrad, rozdělených do několika částí v svažitém terénu. Před palácem je systém vodní hříček s vyhlídkou,v zahradách se také nachází oranžérie a azalková zahrada. Tak jako v jiných italských renesančních zahradách, i zde jsou vysázeny vysázeny citrusy, zimostrázy, vavříny a jiné subtropické rostliny.

Villa la Petraia.

Vila rodu Medici Villa la Petraia leží na severozápadě Florencie, blízko Villy di Castelo. V 16. století zde vybudovali renesanční zahradu. Zahrada se rozprostírá na svahu pod vilou. V zahradě je několik fontán a bazénů, celý prostor je bohatě doplněn sochařskou výzdobou a rozdělen živými ploty ze zimostrázu. V zahradě je sbírka citrusů.

Villa Lante.

Zahrady Villy Lante nejsou bohaté na druhovou pestrost použitých dřevin, ale jsou zajímavé jako architektonický, stavební celek. Vyjadřují stylizované filosofické ztvárnění přirozeného světa jako alegorii vodního toku od pramene v kopcích po jeho ústí v moři.

Italský park, nebo prostor označený jako italská zahrada je obvykle obecně vnímán jako termín pro specifický styl zahradní úpravy. Tento styl italského parku má pro svou dobu typickou pravidelnou zahradní architekturu, která jej podle zásad sadovnické tvorby řadí mezi geometrické styly zahradních úprav, tedy styly, kde má architektura rozhodující vliv pro úpravu zahrady.

Le jardin à l'italienne ("Giardino all'italiana") naît sur les collines qui bordent l’Arno, dans la région de Florence, au début de la Renaissance italienne, inspiré des et napolitains et synthétisant leurs nouvelles manières.


Popis.

Zástupci rodu "Lindera" jsou dvoudomé, stálezelené nebo opadavé keře nebo stromy s aromatickými, střídavými nebo vstřícnými listy. Čepel listů je celokrajná, řidčeji trojlaločná, se zpeřenou nebo triplinervní žilnatinou. Květy jsou jednopohlavné, žluté až zelenavě žluté, v úžlabních svazečcích připomínajících okolík a uspořádaných v hroznu. Okvětí je nerozlišené, v počtu 0 až 6 plátků, obvykle opadavé. Samčí květy s 9 (nebo 15) tyčinkami a zakrnělou čnělkou. Samičí květy obsahují jednoplodolistové gyneceum a nejčastěji 9 staminodií. Plodem je červená až fialová bobule nebo peckovice. Plod nasedá na drobnou číšku nebo rovnou na ztlustlou stopku.

Názvy.

Pro druh "Lindera benzoin" je občas používán český název lindera vonná. Protože je však tento název používán i pro druh "Lindera fragrans", je lépe používat pro druh "Lindera benzoin" název lindera benzoin.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 92 druhů. Je rozšířen převážně ve východní a jihovýchodní Asii, v menší míře i ve východních oblastech Severní Ameriky a v Austrálii. Areál v Asii sahá od východního Himálaje a jižní Číny po Japonsko a přes Indočínu po některé ostrovy či souostroví jihovýchodní Asie. Z Číny je uváděno 38 druhů, z toho 23 endemických. V Severní Americe rostou 3 druhy. Největší areál má lindera benzoin, rozšířená od jihovýchodní Kanady až po Texas. V roce 1989 byl popsán z australského Queenslandu nový druh "Lindera queenslandica" a areál rodu lindera se tak rozšířil na další kontinent.

Ekologické interakce.

Květy linder obsahují nektar a jsou opylovány hmyzem. Květy lindery benzoin neobyčejně sladce voní. Semena jsou šířena ptáky, kteří vyhledávají dužnaté plody jako potravu. Na keřích "Lindera melissifolia" byly pozorovány 2 druhy pěvců konzumující zralé plody. Na šíření semen se nejvíce podílí drozd rezavoocasý, zatímco kardinál červený se živí i semeny a při požírání plodů jich většinu zničí.  Lindery jsou v Severní Americe živnými rostlinami housenek otakárků rodu "Papilio" ("Papilio glaucus", "Papilio palamedes", "Papilio troilus"), martináčů "Callosamia promethea" a "Eacles imperialis" a některých drobnějších můr z čeledí bekyňovití a "Apatelodidae". V Asii se na nich živí housenky otakárka "Graphium sarpedon", martináče "Samia cynthia" a můr z čeledí píďalkovití a vzpřímenkovití.

Taxonomie.

Rod "Lindera" v současném pojetí je prokazatelně parafyletický a čeká na taxonomickou revizi.

Význam.

Lindery jsou jedni z mála zástupců čeledi vavřínovité, kteří snášejí středoevropské zimy. Lze se s nimi setkat zejména ve sbírkách botanických zahrad a arboret. V České republice jsou nejčastěji pěstovanými druhy severoamerická lindera benzoin a východoasijské druhy lindera tupolaločná a "Lindera erythrocarpa". Jsou to vápnostřežné rostliny se sbírkovým významem.  Některé robustnější asijské druhy (zejména "Lindera bibracteata", "L. lucida" a "L. oxyphylla") jsou těženy pro dřevo, které je v Malajsii obchodováno pod názvem "medang". Pod tímto názvem se ovšem nabízí i řada druhů z jiných rodů vavřínovitých. Dřevo je poměrně lehké, bělavé, s jemnou strukturou.  Některé druhy mají význam v lékařství. Čerokíové používali linderu benzoin na léčení celé řady chorob včetně nachlazení, kašle, dyspepsie, chřipky a zvracení. Používaly ji i jiné indiánské kmeny, např. Irokézové. V asijské medicíně jsou používány kořeny "Lindera aggregata" na bolesti břicha a hrudníku a na revmatické bolesti. Zralé plody "Lindera neesiana" vložené mezi zuby ulevují od bolesti zubů. Na zubní bolesti se používá také nálev z větévek "Lindera umbellata". Během Americké války za nezávislost byly plody lindery benzoin používány jako náhrada nového koření a v průběhu Americké občanské války vařili vojáci Konfederace z listů aromatický čaj.

Lindera ("Lindera") je rod nižších dvouděložných rostlin z čeledi vavřínovité ("Lauraceae"). Starší české jméno je linderovka. Jsou to stálezelené nebo opadavé keře a stromy s jednoduchými aromatickými listy a drobnými žlutými květy. Plody jsou dužnaté bobule nebo peckovice. Rod zahrnuje asi 92 druhů, z nichž převážná většina roste v Asii. Celkem 3 druhy rostou v Severní Americe a 1 v Austrálii.

Lindera est un genre appartenant à la famille des lauracées représenté par environ 150 espèces d'arbustes ou petits arbres. Ils sont originaires pour la plupart de l'Asie orientale mais trois espèces sont originaires d'Amérique du Nord.


Popis.

Tento hmyz objevil v roce 1913 Filippo Silvestri, našel však jen bezkřídlé jedince, proto tento hmyz pojmenoval Zoraptera (v řečtině "zor" znamená čistý a "aptera" znamená bezkřídlý). V roce 1920 objevil Andrew Nelson Caudell i okřídlené jedince, ale název Zoraptera už řádu zůstal.  Hmyz tohoto řádu je velký jen 3 mm nebo méně. Vzhledem i společenským chováním se podobá všekazům. Vývoj má proměnou nedokonalou. Má kousací ústní ústrojí, krátká tykadla z devíti článků a na zadečku krátké cérky obvykle složené z jednoho článku. Čelistní makadlo (maxilární palpy) má složené z pěti článků, retní ze tří, u obou je nejvzdálenější článek od trupu rozšířený.  Všechny druhy jsou mnohotvárné (polymorfní). Většina jedinců jsou bezkřídlé formy, bez očí a bez, nebo jen s trochou, pigmentace. Některé samičky a ještě méně samečků jsou okřídlené formy s velkými blanitými křídly, které se mohou ulamovat u základny křídel. Mají složené oči i jednoduchá očka (ocelli) a jsou i pigmentovaní. Tuto mnohotvárnost forem lze pozorovat i ve dvou formách nymf (larev). Rozpětí křídel dosahuje až 7 mm a křídla se mohou samovolně odlamovat. Křídla mají tvar pádla s redukovanou žilnatinou. Pokud má kolonie dobré životní podmínky, tak převažují bezkřídlí jedinci, ale pokud dojde ke zhoršení životních podmínek tak se začnou vyvíjet okřídlené formy.

Rozšíření.

Na celém světě je známo 34 druhů, vyskytují se především v tropických a subtropických oblastech. Jen čtyři druhy se vyskytují na sever od obratníku Raka, dva z nich v USA a dva v Tibetu.

Způsob života.

Žijí v malých koloniích pod tlejícím dřevem nebo v opuštěných termitištích. Živí se sporami plísní a detritem, ale také mohou lovit menší členovce jako jsou roztoči nebo chvostoskoci.

Fylogeneze.

Příbuznost s ostatním hmyzem je zatím nejasná. V současnosti je nejvíce rozšířený názor, založený na morfologických zvláštnostech drobnělek, že patří do skupiny hmyzu Polyneoptera s blízkou příbuznosti ke snovatkám. Nicméně molekulární analýza 18S ribozomální DNA naznačuje blízký vztah k nadřádu Dictyoptera (obsahuje šváby, všekazi a kudlanky).

Drobnělky (Zoraptera) jsou řád hmyzu, obsahující jedinou čeleď Zorotypidae s jediným dochovaným rodem "Zorotypus", který obsahuje 34 žijících a 9 vyhynulých druhů.

Les zoraptères (Zoraptera) sont un ordre d'insectes, de la sous-classe des ptérygotes, de la section des néoptères et du super-ordre des orthoptéroidés.


Příběh.

Hvězdného data 1704.2 přilétá USS Enterprise pod vedením kapitána Kirka na planetu Psi 2000, kde se nachází výzkumná stanice. Výsadek však nachází všech 6 vědců zmrzlých, veškeré systémy podpory života jsou vypnuté. V průběhu průzkumu místa se Joe Tormolen, člen výsadku, infikuje neznámým virem, když si sundá rukavici.  Na palubě lodi se Tormolen začíná chovat podivně. V jídelně napadá poručíka Sulua, který se tak také virem infikuje. Tormolen je dopraven na ošetřovnu, kde později umírá. Dr. McCoy je tím zaskočen, protože zranění nebyla nikterak vážná, a vše nasvědčuje tomu, že Tormolen pouze ztratil vůli žít. Nákaza se dále šíří po lodi. Sulu svévolně opustí své stanoviště a začne posádku ohrožovat svým kordem. Poručík Riley sám sebe označí za kapitána lodi a ve strojovně převezme ovládání lodi, přes rozhlas žádá pro posádku dvojité porce zmrzliny a zpívá. Enterprise navíc začíná klesat na orbitě a být pomalu přitahována planetou Psi 2000. Zatímco se Scotty snaží dostat do strojovny, je Spock infikován virem, když mu sestra Chapelová vyzná lásku na ošetřovně. Rileyho se daří dostat ze strojovny a Scotty s Kirkem se snaží o opětovné spuštění motorů, protože Riley je stihl odstavit. Jejich opětovné spuštění však může zapříčinit implozi lodi. McCoyovi se daří izolovat virus a najít protilátku. Kirk se snaží donutit Spocka, aby vypočítal směšovací vzorec pro rychlé spuštění motorů, ale ten je částečně nakažen virem a nevnímá, dokud se navzájem s Kirkem fyzicky nenapadnou. Kirk je tak také infikován, ale Spock nemoc přemáhá a dává pro Scottyho dohromady potřebný vzorec. Kapitán dostává na můstku od McCoye protilátku a dává rozkaz strojovně k nouzovému spuštění motorů.  Enterprise se daří opustit orbitu Psi 2000. Při vzdalování se od planety Sulu hlásí, že lodní čas běží pozpátku. Kapitán Kirk a jeho posádka tak objevují zakřivení času, neboli cestování časem. (Zakřivení času se později využije ve filmu.)

„Čas obnažení“ (v originále „The Naked Time“) je sedmý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 29. září 1966

L'Équipage en folie ("") est le quatrième épisode de la première saison de la série télévisée "Star Trek". Septième épisode à avoir été produit, il fut diffusé pour la première fois le sur la chaîne américaine NBC


Život a dílo.

William Abner Eddy se narodil v bohaté rodině v New Yorku. Jeho otec byl pastorem. Zkušenosti s draky sbíral již v raném věku: Když mu bylo 15, úspěšně zkonstruoval šestihranného draka. Po závěrečné zkoušce na University of Chicago se vrátil do New Yorku, kde pracoval jako účetní pro New York Herald. V roce 1887 se oženil s Cynthií S. Hugginsovou (1856-1922 ) a přestěhovali se do nedalekého Bayonne v New Jersey, kde už žil jeho bratranec. Jejich dcera Margaret se narodila 11. ledna 1888 v New Yorku.  Eddy projevil zájem o draky znovu, když se dozvěděl o světových úspěších pokusů s draky. V roce 1883 Archibald Douglas používal draky pro měření rozdílů rychlosti větru. Alexander McAdie zopakoval pokusy Benjamina Franklina s drakem a elektroměry. V roce 1887 se Eddy dozvěděl o řiditelných dracích Woodbridge Davise.  Na základě zkušeností s bezocasými kosočtvercovými draky, které byly běžné na ostrově Jáva, se snažil doplnit chybějící detaily. U standardního kosočtvercového draka je ke stabilizaci zapotřebí ocas, který je však problematický při řetězení několika draků s cílem dosáhnout vyšších poloh. Eddy dodal do příčného nosníku „luk“ a otvor do místa křížení latí. V roce 1893 na světové výstavě využil šance získat autentického malajského draka, který jej inspiroval k dalším vylepšením a dovedl jej k výsledku, který je dnes známý jako „čtyřúhelníkový drak Eddy“ (anglicky: "diamond Eddy kite"). Zlepšil také způsob řetězení několika draků. Dříve byl každý drak spojen s předchozím. Místo toho Eddy vedl jednotlivé draky z odboček ze společné hlavní linie.  Eddyho zveřejnění teplot vzduchu, které naměřil ze svého draka, upoutalo pozornost Americké meteorologické společnosti. V roce 1894 pak následovalo pozvání ke spolupráci s meteorologickou observatoří Blue Hill. Pomohl řešit technické problémy observatoře, a tím významně přispěl k její dobré pověsti.  Dne 30. května 1895 Eddy pořídil první fotografie ze vzduchu v USA. Bylo to 37 let po prvních Nadarových snímcích z balónu a 7 let po prvních fotografiích z draků Arthura Batuta. Eddy vylepšil Batutovu technologii a dokonce experimentoval s telefonováním přes draky a „dračími zrcadly“.  Deník "New York Times" pravidelně informoval o Eddyho plánech, výsledcích, ale také kuriózních nehodách. Například v roce 1897 do jednoho z jeho experimentů v průběhu noci zasáhly děti. V roce 1898 doufal, že pomůže námořnictvu ve španělsko-americké válce. Na Štědrý den roku 1900 zjistil, že divoké kachny na pobřeží létaly 76 km/h v nadmořské výšce 460 metrů. V roce 1908 Eddy s pomocí leteckých snímků pořízených z draka vyřešil krádež zmrzliny ze své pavlače. Jedna fotografie zachytila dva muže, jak svou kořist pojídají.  Vědecký význam technického zlepšení Eddyho draka měl krátké trvání kvůli příchodu krabicového (komorového) draka obdélníkového tvaru, zkonstruovaného Lawrencem Hargravem. Nicméně rok po Eddyho smrti vlek deseti jeho draků dosáhl výšky 7 128 metrů a ustanovil výškový rekord, který zůstal nepřekonaný několik let.

William Abner Eddy (28. ledna 1850 - 26. prosince 1909) byl americký novinář, účetní, fotograf a vynálezce, známý svými fotografickými a meteorologickými experimenty s draky.

William Abner Eddy (New York, - Bayonne, 1909) est un journaliste américain et l'inventeur du cerf-volant "Eddy". À partir de 1890, il travaillera beaucoup sur les cerfs-volants diamant malais, dans le but de trouver la forme idéale leur permettant de voler sans queue, afin de voler plus facilement en train. En effet, il utilisait un montage en train où chaque cerf-volant avait une ligne indépendante prise sur la ligne principale, ce qui fait que les cerfs-volants du bas emmêlaient leur queue dans la ligne principale. La particularité du "Eddy" n'est pas la forme en diamant, mais sa capacité à voler sans queue, contrairement à ce que l'on peut lire sur de nombreux sites Web et livres.


Příběh.

Hvězdného data 1533.6 se USS Enterprise, pod vedením kapitána Jamese Kirka, setkává s lodí "Antares", která předává Kirkovi adolescenta jménem Charlie Evans. Charlie je raritou, protože se mu jako jedinému podařilo přežít havárii lodi na planetě Thasus. Zde následujících 14 let sám vyrůstal, naučil se mluvit díky informační databance a encyklopedie mu pomohly přežít.  Kapitána zaskočilo, s jakou rychlostí se členové lodi "Antares" vrátili zpět na svou loď. Charlie postupně poznává nové věci. Zvláště pak když prvně vidí ženu, pobočníka Janice Randovou. Ihned se do ní zamiluje, ale není schopen rozeznávat, co se sluší a co naopak ne. Janice s ním přesto má trpělivost, ale postupem času jí začne nahánět strach. McCoy zjišťuje, že Charlie je naprosto zdravý, ale nikdo zatím netuší, že disponuje enormními mentálními schopnostmi. Krom toho, že dokáže změnit sekanou na krocana, nechává explodovat "Antares", která se snaží dodatečně varovat "Enterprise". Když se kapitán Kirk snaží naučit Charlieho několik chvatů z juda, jeden člen posádky Charlieho naštve svým smíchem a ten jej nechá zmizet. Kirk volá ostrahu a domlouvá Charliemu, aby s nimi šel do kajuty. Při poradě se Kirk, McCoy i Spock shodují, že největší hrozbou je momentálně Charlieho puberta. Charlie se navíc přiznává ke zničení lodi "Antares". Charlie se pak dostává do kajuty Janice. Té přiběhnou na pomoc Kirk se Spockem, ale když Janice dá Charliemu facku, nechává ji také zmizet. Nyní už si Charlie začíná diktovat podmínky a začíná útočit na různé členy posádky. Nevyvedený mladík nutí "Enterprise" nabrat kurz ke Kolonii 5 a Kirka a jeho členy velení ponechává naživu pouze protože je potřebuje.  Charlie ovládá "Enterprise" a Kirk zkouší taktiku jeho schopnosti přetížit zapnutím všech možných systémů. Než dojde ke konfliktu Charlieho a Kirka, objevuje se Janice a Charlie ztrácí svou moc. Na pravoboku se objevuje thasijské plavidlo a záhy na můstku hologram osoby, která vysvětluje, že Charlieho naučili jeho mentálním schopnostem, a omluvá se za ztrátu životů na "Antares". Přes usilovné prosby si cizí rasa odvádí Charlieho na svou loď.

„Tajemný Charlie“ (v originále „Charlie X“) je osmý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéru měla epizoda 15. září 1966 jako první řadový díl na NBC.

Charlie X ("Charlie X") est le deuxième épisode de la première saison de la série télévisée "Star Trek". Huitième épisode à avoir été produit, il fut diffusé pour la première fois le sur la chaîne américaine NBC.


Život a kariéra.

Woolsey má právnický a obchodní doktorát z Harvardu. Je rozvedený, a nemá žádné děti. Předtím, než Woolsey získal pozici u NID, velel divizi americké vládní agentury USACE (United States Army Corps Of Engeneers) a později pracoval na ministerstvu obrany v divizi DPBAC (Defense Policy Board Advisory Comitee). Byl přeložen, protože bylo zjištěno, že má vazby na velkou společnost, která má 800 miliónový kontrakt s Pentagonem.

Woolsey ve Hvězdné bráně.

Po smrti Dr. Janet Frasierové na konci 7. série "Hvězdné brány" (epizoda: "Hrdinové") přichází Woolsey na Velitelství Hvězdné brány, aby provedl vyšetřování. Později, v epizodě "Inaugurace" předkládá prezidentovi USA důkazy o neschopnosti SGC. Znovu se Woolsey objevuje v 9. sérii, v epizodě "Prototyp", kde má zájem o znalosti a informace goa'uldsko-lidsko-antického hybrida jménem Khalek. V epizodě "Metla" prochází Woolsey poprvé hvězdnou bránou spolu s dalšími členy nově vzniklé IOA na pozemskou základna Gama, kde jsou však napadeni neznámými brouky, a zachráněni na poslední chvíli. V seriálu "Hvězdná brána" se Woolsey objevil ještě v epizodách "Z masa a kostí" a "Morpheus" a naposledy v epizodě 10. série "Maskování.

Woolsey v Hvězdné bráně: Atlantidě.

Poprvé se Woolsey objevil v seriálu "" v epizodě třetí řady "". Zde byl členem komise, která předvolala Dr. Weirovou na Zemi, aby ta zde zodpověděla otázky týkající se dočasného spojenectví s Wraithy. V epizodě "" je Woolsey pověřen letět na Atlantidu, aby zde zhodnotil situaci, a hlavně potenciál Dr. Weirové k velení základny. Později (v dvojepizodě "") se Woolsey společně s generálem Jackem O'Neillem vydávají na Atlantidu poté, co Antikové znovu převezmou kontrolu nad základnou, a lidé se evakuují zpět na Zem. Woolsey a O'Neill zde vyjednávají s Antiky o spolupráci Země a Antiků. Později, když se velitelkou stanice stane Samantha Carterová, přichází Woolsey opět na základnu, aby její velení hodnotil.  Poté co je Samantha Carterová přeřazena zpět k SG-1, stává se Woolsey velitelem Atlantidy na začátku 5. série.

Richard Woolsey je fiktivní postava ze sci-fi světa Hvězdné brány. Ztvárnil ho herec Robert Picardo. Při prvním setkání byl Woolsey členem organizace NID, později se stal členem mezinárodní organizace IOA. V páté sérii seriálu "" se stal velitelem základny Atlantida.

Richard Woolsey est un personnage de l'univers de fiction des séries télévisées "Stargate SG-1" et "Stargate Atlantis", interprété par l'acteur Robert Picardo. Il apparaît pour la première fois en tant que membre bureaucratique du NID dans l'épisode 7x18 - "Héros ", et réapparaît dans plusieurs épisodes de Stargate SG-1 jusqu'à la saison 10. Il est aussi un personnage récurrent dans les saisons 3 et 4 de "Stargate Atlantis" avant d'en devenir un des principaux dans la saison 5.