Vznik a vývoj.

V roce 1936 firma Heinkel obdržela od RLM detailní požadavky na nový Bomber A. Tento požadavek stanovovala kritéria: stroj s maximální rychlostí 540 km/h, schopným nést náklad 2 000 kg bomb s doletem 1 600 km nebo 1000 kg na vzdálenost 2 900 km. Šlo o náročné požadavky, které znamenaly, že stroj bude muset být schopen letět rychleji než jakákoliv tehdejší stíhačka a výkonově se značným náskokem předstihnout jakýkoliv bombardér ve výzbroji. Aby to dokázal splnit, šéfkonstruktér Heinkelu Siegfried Günter musel zavést do té doby několik nevyzkoušených prvků.  Prvním byl pohon nového stroje, na který Günter potřeboval pár leteckých motorů s výkonem 2 000 k. Jenže Němci v té době takovým motorem nedisponovali. Aby obešel tento problém bez použití čtyř menších motorů, se Günther rozhodl zakomponovat nový dvojitý motor Daimler-Benz DB 606. Tento motor se skládal z páru vodou chlazených, 12 válcových, proti sobě otočených motorů DB 601, pohánějících jeden rotor pomocí spojené převodovky v jedné motorové gondole. He 177 měly pohánět dva nové motory DB 606, z nichž každý poskytoval výkon 2 600 k.  Při své snaze o aerodynamicky čistý design bylo Günterovým původním záměrem, aby se defenzivní výzbroj nového bombardéru skládala ze tří dálkově ovládaných věží s kulomety a konvenčním ocasním střelištěm. Ve srovnání s klasickými věžemi nabízely dálkově ovládané věže technickou komplexnost v podobě snížení hmotnosti a velikosti. Navíc měly výhodu, že střelec se nacházel v pozici, kde měl nejlepší možný výhled a kde by nebyl s největší pravděpodobností oslepený výstřely z vlastních zbraní. Ale podobně jako i chladicí systém, ani dálkově ovládané věže nebyly ještě v roce 1939 dostatečně vyvinuty. To znamenalo, že se konstruktér musel vrátit ke klasickému ručně ovládanému střelišti a smířit se s vyplývajícími omezeními.  Další problém nastal, když technický úřad na německém RLM rozhodl, že bude od Heinkelu He 177 požadovat schopnost střemhlavého bombardování. Samozřejmě toto řešení nabízelo množství výhod, protože běžné německé horizontální bombové zaměřovače měly slabší efektivitu. Střemhlavé bombardování bylo mnohem přesnější, ale tento manévr a následné vyrovnání letadla působilo velkou zátěž na trup letadla. Z tohoto důvodu musel být trup zesílen s nezbytným nárůstem hmotnosti.  Všechny tyto kroky zamotávaly vývoj He 177 do bludného kruhu. Hmotnosti se navyšovaly, což znamenalo, že bombardér byl stále pomalejší, ale výkon pohonné jednotky nebyl úměrný nárůstu hmotnosti. V důsledku toho by spotřeboval více paliva na pokrytí dané vzdálenosti a potřeboval by ho ještě mnohem více, pokud by měly být dodrženy původní parametry. To znamenalo, že do křídel musely být nainstalovány přídavné nádrže a křídla musela být posílena, aby se vypořádala s nárůstem hmotnosti. Tak se stalo, že každý krok vyústil v bludný kruh snižování doletu a zvyšování hmotnosti. Na konci byl nárůst hmotnosti takový, že Günter musel přepracovat hlavní podvozek. Namísto původně plánovaného jednoduchého podvozku – zatahování do gondoly pod motorem – musela být použita dvojitá podvozková noha.  19. listopadu 1939 Ing. Franke, vedoucí leteckého výzkumného centra v Rechlinu, poprvé s prototypem He 177 vzlétl, přičemž celý let trval jen dvanáct minut. Důvodem byly motory, které se nesmírně přehřívaly. Pilot si také stěžoval na slabou stabilitu letadla a tendenci k flutteru (třepotání) křidélek.  Druhý prototyp, v zásadě podobný prvnímu, podstoupil první let zanedlouho po něm. Po letu Ing. Franka byly ocasní části letadla přepracovány a zvětšeny. Ale tato změna nebyla u druhého prototypu provedena, dokud nezačaly zkušební lety. Při následné kontrole střemhlavého bombardování letadlo trpělo flutterem a rozlomilo se ve vzduchu. Zkušební pilot Ricker nestihl vyskočit a zemřel. V důsledku této havárie byly ocasní plochy třetího (D-AGIG), čtvrtého (CB-RP) a pátého (PM-OD) prototypu, které byly téměř hotové, zvětšeny.  Když byly obnoveny testy střemhlavého bombardování, čtvrtý prototyp nezvládl při návratu ze střemhlavého letu vyrovnávací manévr a spadl do Baltského moře. Příčina byla připsána selhání mechanismu nastavování úhlu náběhu vrtule. Zanedlouho potom, začátkem roku 1941, při testování útoku z malé výšky, zachvátily motory pátého prototypu plameny, následně narazil do země a vybuchl. Toto byl nepříliš úspěšný začátek pro nový německý těžký bombardér. Tři z pěti prototypů v začátcích testovacího programu havarovaly. Firma Heinkel musela zakomponovat řadu změn, aby odstranily nedostatky svého letadla.  Ale i poté provázel bombardér jeden problém během celé jeho služby: neustálé přehřívání motorů a následné požáry. Příčin bylo více. První bylo, že mazání motoru DB 606 bylo nedostatečné, v důsledku toho se spojovací tyče hřídelí zasekávaly, způsobujíc proražení tyčí přes ochranný obal motoru, což způsobilo unikání oleje na rozžhavené výfuky motoru. Navíc, pokud pilot zacházel s plynem příliš drsně, vstřikovače paliva propouštěly benzín, který stékal na dno motorové gondoly. Pokud letadlo letělo pod vysokým úhlem, například při přistávání nebo ve velké výšce, palivo se přelilo na výfukové potrubí motoru. V každém případě byl výsledek stejný – požár. Během testovacího programu se vyskytly další, i když méně závažné nedostatky. Zanedlouho bylo jasné, že navzdory přáním RLM Heinkel 177 byl příliš velký na střemhlavý bombardér. Aby pilot dostal He 177 do střemhlavého letu, musel prudce snížit rychlost předtím, než nasměroval letadlo dolů. Poté, co provedl střemhlavý let, byl nutné dostat letadlo do normální letové hladiny. A navzdory speciálně posílenému trupu bylo velmi snadné přetížit bombardér během střemhlavého útoku. Naštěstí – protože tento nedostatek byl očividný – potřeba He 177 jako střemhlavého bombardéru byla zrušena. Nový bombový zaměřovač měl být brzy zaveden do služby a sliboval stejnou přesnost, jaká byla u střemhlavého bombardování.  Celkový objem předsériové výroby zahrnoval 35 strojů; tyto Heinkely He 177 A-0 byly téměř ve všech případech použity ke zkoušení výkonů a technických možností stroje. Poté následovala první sériová verze, He 177 A-1. Celkem výrobní linku ve Warnemünde mezi březnem 1942 a červnem 1943 opustilo 130 kusů. Ale se svými závažnými nedostatky byly stále daleko od použitelnosti v bojových podmínkách. Téměř všechny verze He 177 A-1 byly přeloženy k druhořadým úkolům, a to i přesto, že 34 kusů jich bylo doručeno první Gruppe KG 40 se základnou na letišti Bordeaux/Merignac v létě 1942 a při nepromyšleném pokusu zařadit letadlo do operační služby byly krátce na to vyřazeny.  Výzbroj předsériových He 177 A-0 tvořila jedna dálkově ovládaná střelecká věž vzadu za kabinou, tři flexibilní posty v přední části letadla a jeden v kořeni ocasu. Heinkel He 177 A-1 nesl jednu z nově vyvinutých, dálkově ovládaných střeleckých lafet nad středem trupu, v místě bývalých ručně ovládaných střelišť, který obsahoval jeden kulomet MG 131. Zbytek zůstal nezměněn. Další sériová verze (He 177 A-3) byla navíc doplněna o další stanoviště střelce. Nová zádová střelecká věž obsahovala jeden kulomet MG 131 a také kanonovitá věžička byla rozšířena, aby pojala dva 13 mm kulomety místo jednoho. He 177 A-3 také dostal prodloužený trup o 1,6 m, nové konce křídel pro zlepšení stability a motorové gondoly byly o 0,2 m delší a překonstruované, aby se snížila pravděpodobnost požáru.  Na konci roku 1942 I. Gruppe of Ergänzungs Kampfgeschwader (Záložní a výcviková bombardovací jednotka) KG50 se základnou v Brandenburgu/Bries obdržela první kusy verze A-3. Během zoufalého pokusu Luftwaffe zásobovat ze vzduchu odříznuté jednotky 6. armády ve Stalingradu, byly Heinkely 177 z jednotky KG50 dotlačeny k transportním úlohám. Ale s letadlem jen provizorně upraveným, naplno vystaveném ruské zimě, zmohla KG50 jen opravdu málo. V pumovnici letadla bylo jen málo místa k uložení zásob, což udělalo z Heinkelu neefektivní transportní letoun. Po několika zásobovacích letech se He 177 vrátily zpět k bombardovacím úkolům, ale jen s o něco málo větším úspěchem. Starý problém s přehříváním motorů stále nebyl dostatečně vyřešen a několik strojů na to doplatilo. Když se v únoru 1943 obránci Stalingradu vzdali, zbylé He 177 se vrátily do Německa.  Předtím, než byla zastavena výroba různých podvariant ve prospěch verze A-5, bylo postaveno 170 ks Heinkelu 177. Verze A-4 byla samostatný projekt – výšková verze se čtyřmi samostatnými motory – se ale do sériové výroby nedostala. První Heinkel He 177 A-5 opustil továrnu Heinkelu v únoru 1943. Tato podvarianta byla poháněna dvěma motory DB 610, které se skládaly ze zdvojených motorů DB 605. Tato kombinace vyvinula ve výšce 2 100 m výkon 3 100 k. Přesto mnoho problémů spojených s předešlým dvojitým uspořádáním zůstalo. Během roku 1943 továrny v Oranienburgu a Warnemünde vyprodukovaly celkem 261 strojů verze A-5. Přestože německé ministerstvo letectví uznávalo chyby He 177, situace vyžadovala, aby byl nasazen do první linie.

Bojové nasazení.

Nad Atlantikem.

Téměř od začátku války byl Heinkel 177 zamýšlen jako náhrada za Focke-Wulf Fw 200, jednotky KG40, která operovala proti lodím a konvojům v Atlantiku. V létě 1943 začalo pomalé přezbrojování na He 177. Posádky se musely učit zacházet s novou klouzavou protilodní střelou Henschel Hs 293. Mohly být neseny dvě takové klouzavé pumy, jedna pod každým křídlem na speciálních pylonech.  Tato puma byla ve skutečnosti malý raketový kluzák, s rozpětím 3,1 m a s 500 kg náloží v přední části střely. Po vypuštění motor na tekuté palivo pod trupem umožnil střele dosáhnout rychlosti 595 km/h po dobu 12 sekund. Poté zhasl a střela se spustila střemhlav letem na svůj cíl. Maximální dolet závisel od výšky, ze které byla střela vypuštěna. Většinou byl dolet 8 km (pokud bylo letadlo ve výšce 1 300 m). Z ocasu Hs 293 šlehal světlý plamen, který umožňoval pozorovateli v Heinkelu sledovat letovou dráhu střely. Na kontrolování letu se používal malý joystick, který vysílal signály do Hs 293. To znamenalo, že pozorovatel jen kontroloval plamínek v ocase střely, pokud se nedostala nad cíl a držet ji v střemhlavém letu, dokud nezasáhla cíl. Navzdory jednoduchosti této střely ani ona nepřinesla konec spojenecké nadvlády nad Atlantikem. Jelikož Hs 293 měla dopadovou rychlost jen 720 km/h, znamenalo to, že její průrazové schopnosti byly nízké a byla hlavně určena proti obchodním lodím a lehce obrněným válečným lodím.  Odpoledne 21. listopadu 1943 vyrazil Heinkel He 177 na svou první větší misi. V ten den major Mons, velitel druhé Gruppe Kampfgeschwader 40, vedl 25 He 177 proti velkému konvoji "SL139/MKS 30" směřujícím severně 680 km na severovýchod od mysu Finisterre ve Španělsku. Každý z bombardérů nesl dvě klouzavé bomby. Zachovalé německé záznamy o této události jsou strohé, ale naštěstí se zachovaly i britské záznamy. Počasí k pumovému útoku mělo k dokonalosti daleko a skupiny nízkých mraků téměř jistě ovlivňovaly ovládání klouzavých střel. Ale počasí nebylo jediné, s čím posádky Heinkelu 177 zápasily. Nejprve minuly hlavní konvoj, a místo toho se soustředily na dvě obchodní lodě, Marsa a Delius.  Zatímco Marsa a Delius bojovaly o přežití, v jejich blízkosti se odehrával jiný, neméně pozoruhodný souboj. Pilot A. Wilson se svou posádkou, na palubě Liberatoru 'K', ze stavu 224. Squadrony pobřežní stráže RAF, vykonával protiponorkové krytí. Protože jejich povinností bylo provést vše potřebné, aby byl zajištěn "bezpečný a včasný příchod konvoje", rozhodli se, že by to mohlo zahrnovat i vzdušný boj. Když těžko naložené Heinkely začaly svůj útok klouzavými bombami, britská posádka způsobila mezi nimi zděšení. První Heinkel 177, na který zaútočili, utekl, zanechávaje za sebou kouřovou stopu. Druhý právě vypustil klouzavou bombu a odlétal. Pilot Wilson ho následoval a přednímu střelci umožnil zamířit a vystřelit dávku, která způsobila požár jednoho z motorů He 177. V tomto případě se německému bombardéru podařilo uniknout do nízkých mraků. Pak se Liberator vrátil ke konvoji, kde se nacházely ještě dva Heinkely 177.  Wilsonova agresivita nepochybně přispěla k tomu, že německé bombardéry neuspěly ve zničení hlavního konvoje, a také že sám Liberator neutrpěl žádné škody z opětované palby. Pro II./KG40 to byl neslavný začátek operační služby jejího nového stroje.  Dva z bombardérů se vrátily předčasně a s rozbitou pumovnicí; jeden havaroval 50 km od základny z neznámých příčin; další zmizel beze stopy během útoku; jednomu nevystačilo palivo na zpáteční cestu, ale posádka stihla vyskočit; další přistál nouzově "na břicho" a utrpěl 45% poškození. Hauptmann (kapitán) Nuss dosáhl se svými klouzavými bombami potopení dvou lodí, což by mohlo znamenat, že to byl on, kdo potopil Marsu a Delia. Tři stroje a dvě posádky ztraceny, jeden stroj vážně poškozen – to vše za cenu potopení jedné malé lodě a poškození druhé. Nejhorší však bylo zjištění, že He 177 stále ještě trpí mnoha závadami.  O pět dní později, za soumraku 26. listopadu 1943, II./KG40 zaútočila znovu. Tentokrát vzlétlo 21 Heinkelů s klouzavými pumami, aby zaútočily na konvoj KMF 26, který proplul kolem Bougie na alžírském pobřeží. Téměř hned po startu se jednomu z Heinkelů zlomila kliková hřídel v jednom z motorů; po následném nouzovém přistání shořel. Tak neradostný byl začátek služby Heinkelu He 177 pro Němce.  Když dosáhli konvoje, znepokojili se nad koncentrovanou protiletadlovou palbou z lodí. A k té se ještě přidaly i stíhačky: Spitfiry francouzské squadrony GC 1/7, Airacobry z 350. stíhací skupiny USAAF a Beaufightery ze 153. Squadrony RAF. Během následujícího zmatku bylo sestřeleno 6 Heinkelů, včetně stroje pilotovaného majorem Monsem a kapitánem Nussem. Naopak, posádkám II./KG40 se podařil nejméně jeden zásah, když potopili loď Rolma, vezoucí vojáky. Po rychlém setmění, které značně ztížilo záchrannou akci, zahynulo více než tisíc amerických vojáků.  Při návratu, II./KG40 našla svou základnu kvůli počasí téměř nepoužitelnou. Další dva Heinkely byly zničeny při nouzovém přistání; posádky přežili. Celkem, dvě akce stály II./KG40 12 zničených strojů – a co je důležitější – 8 z jejich nejlepších posádek.  Po tomto krvavém neúspěchu, Hauptmann Dochtermann převzal velení nad jednotkou He 177. Odteď bylo jasné, že spojenecká obrana nad Atlantikem a Středozemním mořem byly příliš silné na to, aby II./KG40 mohla vykonávat denní nálety na konvoje bez značných ztrát. Od té doby posádky zaměřily své protilodní aktivity na méně efektivní, ale zároveň méně nebezpečné z hlediska ztrát; aby byla spojenecká lodní doprava, procházející středomořím, pod neustálým tlakem. Od té doby odpalovaly He 177 klouzavé pumy proti lodím vhodně osvětleným světlicemi, které byly shozeny z letadel umístěných po stranách konvoje. Ale taková technika vyžadovala vysoký stupeň koordinace mezi bombardéry a osvětlujícím letadlem; takže úspěchů bylo nemnoho. Pro protilodní jednotku nová fáze ofenzívy začala 22. ledna 1944, když se spojenci vylodili u Anzia, jižně od Říma. Heinkely 177 z jednotky II./KG40, spolupracovaly s Dorniery Do 217 z jednotky KG100; ale spojenecká obrana byla silná a tomu odpovídaly i ztráty. Po této operaci II./KG40 pokračovala s napadáním konvojů plujících Středozemního moře.

Operace Steinbock.

V prosinci 1943 Göring rozeslal depeše svým velitelům perutě na západě a generálmajoru Peltzovi, náčelníku štábu bombardovacího letectva, v nichž uváděl: "Abychom odplatili nepřátelský teror, rozhodl jsem se zintenzivnit boje nad Britskými ostrovy, koncentrovanými útoky na města, konkrétně na průmyslová centra a přístavy. Operace musí být provedeny v závislosti a intenzitě úměrnou ztrátám a zásobování, takže naše útočná síla zůstane neoslabena. Je to nezbytné z hlediska potřebnosti dosáhnout permanentní defenzivní schopnost proti vždy přítomné hrozbě spojeneckého pokusu o vylodění na západě. "  Důležitým prvkem útoků bylo rozsáhlé rozptýlení účastnících se jednotek, aby se předešlo pozorování spojeneckými průzkumnými letadly, a které by mohlo přitáhnout houfy spojeneckých těžkých bombardérů. Německé bombardéry měly být rozptýleny na letištích od Lamanšského průplavu na západě až po Německo na východě. Před plánovaným útokem se měly shromáždit na předsunutých základnách. Na začátku útoku byly k dispozici dvě jednotky vyzbrojené Heinkely He 177 – operaci s kódovým označením "Operation Steinbeck"; první Gruppe od KG40 a třetí Staffel od KG100, operující spolu z letiště Rheine západně od Osnabrücku a z letiště Châteaudun severozápadně od Orleans; zpočátku kombinovanou silou 46 strojů.  První ze série útoků se odehrál v noci z 21. na 22. ledna 1944; bombardéry letěly ve dvou vlnách v osmihodinových intervalech. Dvě jednotky Heinkelů 177 nasadily kolem tuctu strojů do každé vlny, některé z letadel letěly i dvakrát. Celkový souhrn německých vzletů se pohyboval kolem 270. Bylo to právě během první vlny operace Steinbock, když pilot H. Kemp z 151. squadrony R.A.F. sestřelil první He 177, který dopadl na britskou půdu. Otočil svůj noční stíhací de Havilland Mosquito směrem k protiletadlovému reflektoru, když jeho radarový operátor, seržant J. Maidment zachytil cíl zhruba 3 km před sebou. Kemp se přiblížil a dostal se nepříteli na dostřel, právě když prováděl úhybný manévr. Posádka Mosquito ztratila kontakt, ale znovu ho získala zanedlouho, a Kempovi se podařilo přiblížit a začít palbu s jeho čtyřmi 20mm kanóny. Zasáhl křídlo, spatřil prudký výbuch a bombardér se dostal do střemhlavého pádu a zřítil se poblíž Haslemere v hrabství Surrey. Z posádky patřící k I./KG40, dva zemřeli a čtyři se dostali do zajetí.  Po první vlně přistály He 177 zpět na Châteaudun; po druhé na Rheine. Tempo německého útoku a pohyb různých jednotek je zřejmý ze změn jednotek vybavených He 177 v tomto období. Noc z 29. na 30. ledna 1944: K náletu na Londýn vzlétlo kolem 285 strojů. Zúčastnily se ho He 177 z I./KG40 a 3./KGI00, vzlétající a přistávají z letiště Rheine. Po této operaci byla I./K.G.40 stažena. Noc z 3. na 4. února; na Londýn směřovalo více než 240 letadel. Zúčastnily se jen He 177 z jednotky 3./K.G.100. Také vzlétaly a přistávaly v Rheine.  Během období od 4. do 13. února se druhá staffel KG100 přesunula z Lechfeldu na západ od Mnichova spolu se svými He 177. Připojila se ke třetí staffel a tyto dvě jednotky přesouvaly své stroje mezi Rheine, Châteaudunem a Rennes v přípravě k útokům, které se nakonec nikdy neuskutečnily. Od té doby tyto jednotky spolupracovaly při náletech na Velkou Británii.  Noc z 24. na 25. února; s cílem bombardovat Londýn vzlétlo 170 letadel z nichž 6 bylo He 177 z jednotky I./KG100. Cílem tohoto útoku byly vládní budovy v oblasti Westminsteru; měly být osvětleny Junkersy Ju 88 a Ju 188 a pilotovány posádkami z "naváděcí" jednotky I. / KG60, které měly shodit bílé světlice na padácích. Na tento nálet letěly He 177 ze Châteaudunu s otočným bodem na severozápad od High Wycombe v Buckinghamshire. Po tom se vrátily na Châteaudun.  Od začátku března se pozornost Němců zaměřila na nálety na Bristol a Hull, ale nevynechali ani Londýn. Posledním velkým bombardovacím útokem na Londýn během operace Steinbock nebo celkově v druhé světové válce se odehrál v noci z 18. na 19. dubna. Útok se skládal ze 125 letadel a z toho bylo 5 Heinkelů He 177.  Na tyto operace se I./KG100 připravovala na základně v Rheine. Toto letiště bylo považováno jen za dočasnou základnu a nabízelo jen omezené možnosti údržby a oprav; většina práce spojená s nakládáním bomb byla prováděna mládeží z Říšské pracovní služby. Během tohoto náletu měly zkušenější posádky naloženy dvě 1800 kg a dvě 1000 kg bomby; ostatní letěli naložení čtyřmi 1000 kg bombami. Těsně před odletem byla letadla seřazena na konci vzletové plochy v určeném pořadí. Těžší naložené bombardéry letěly jako první, protože měly sníženou stoupavost. Každý ze startujících letadel vzlétl se zapnutými ocasními světly a když se dostal dostatečně vysoko, vypnul je jako signál pro další letadlo ke startu.  Po vzletu bombardéry zamířily na západ, směrem k rádiovému vysílači v Noordwijku, severovýchodně od Haagu v Nizozemsku; pokračoval nad Severním mořem, proletěly přes orientační bod složený ze šesti zápalných bójek, shozených naváděcími letadly a proletěly nad anglickým pobřežím ve výšce 5000 m na jih od Orfordness. Při hranici 40 km před pobřežím; rádiooperátor začal shazovat dávky hliníkové fólie, zvané "okno", aby zmátl britskou pozemní kontrolu a radary nočních stíhačů. Dvakrát za minutu, v pravidelných intervalech shazovaly posádky další a další dávky "okna". Německé bombardéry často měnily směr a výšku aby zmátly noční stíhače a protiletadlové baterie. Některé z He 177 nesly ocasní radar FuG 217 Neptun, který signalizoval přílet nočního stíhače. Ale i přesto se podařilo jednomu Mosquitu ze 410. Squadrony kanadského královského letectva sestřelit jeden stroj.  Když vletěli do oblasti Londýna, každý He 177 stáhl plyn a dostal se do klouzavého sestupu, během kterého sestoupil do výšky potřebné k odhození pum, v tomto případě 4500 m. To sloužilo ke dvěma účelům: znemožnilo předvídat britské protiletecké palbě směr letu a stroje letící bez plynu se nedaly vypátrat ani po zvuku. Zároveň němečtí rádiooperátoři zvýšili množství odhozených rušičů, "oken", na jednu dávku každých 5 sekund. Přímo nad cílem shazovala naváděcí letadla červené světlice.  Po vypuštění pum piloti He 177 znovu zapnuli motory, ale pokračovali v klesání rychlostí 200 metrů za minutu. Tímto způsobem byly He 177 schopné udržovat rychlost nad 550 km/h během opouštění bojiště. Toto a změna výšky dělala noční stíhání velmi komplikované. Bombardéry proletěly nad francouzským pobřežím v Boulogne ve výšce 750 m a odtud letěly domů do Rheine přes Arnhem.  Od konce dubna německé útoky na Británii začaly oslabovat. Jednotky zapojené do bombardování si musely uchovat svou sílu na "pokus o nepřátelské vylodění na západě."

Invaze.

Dlouho očekávaná spojenecká invaze do Francie se uskutečnila 6. června 1944. Tuto noc byly He 177, nesoucí klouzavé bomby, jednotky II./KG40 označené Göringem jako "štít proti invazním jednotkám" znovu v akci. Ale spojenečtí noční stíhači také. Jedni z úspěšných byly Flying Officer F. Stevens a jeho rádiový operátor Flying Officer Kellett, letící na Mosquitu z 456. Squadron RAAF. Operující pod dohledem lodního radaru obdrželi koordináty na přilétající "vetřelce". Kelley brzy zaměřil cíl na svém vlastním radaru a naváděl Stevense 300 m na dohled za cíl. Australský pilot se prosmykl vedle boku nepřátelského bombardéru kvůli identifikaci, brzy odhalil, že to byl skutečně He 177.  Později vypověděl: "Byl snadno rozeznatelný podle svého velkého směrového kormidla a vyčnívajícího baňatému nosu, a také díky svému ohromnému rozpětí křídel, viditelně v nepoměru s délkou trupu. V této fázi byly také viditelné podvěšené klouzavé bomby a antény radiolokátoru na špici trupu. " Stevens opět klesl na 100 m a vypálil dvousekundovou dávku. Teprve tehdy se zdálo, že se německá posádka probudila a uvědomila hrozící smrtelné nebezpečí; zadní střelec opětoval palbu, ale bezvýsledně. Jeden z motorů byl již v plamenech a po dalších dvou přesných dávkách z 20mm kanónu Mosquita otřásl trupem He 177 výbuch a v spirále se zřítil do moře a vybuchl. O necelých dvacet minut později Stevens a Kelley svůj výkon zopakovali a sestřelili druhý He 177. Během noci ze 6. na 7. června, australská 456. Squadrona nahlásila čtyři sestřely letadel tohoto typu, když se snažily dostat do zóny vylodění se svými klouzavými bombami.  Německá letadla z jednotky Fliegerkorps IX, operující proti lodím, se statečně vrhala proti silné spojenecké protivzdušné obraně během června 1944. Ale byla schopna dosáhnout jen málo na oplátku za své těžké ztráty. Během deseti dnů od vylodění se jim podařilo potopit jen 5 lodí.  V důsledku neschopnosti ovlivnit události, německé bombardéry zanechaly strategii přímých útoků na lodě; místo toho se soustředily na zaminování okolních moří. Během následujících týdnů Luftwaffe shodila přibližně 3000 min různých typů, včetně nových typů tlakových min. Do konce června bylo těmito minami potopeno 9 válečných a 17 pomocných a obchodních lodí, stejně způsobujíc značné nepříjemnosti. Ale oběma stranám bylo jasné, že takové ztráty nebudou pro největší invazivní loďstvo všech dob žádný problém. V polovině července Němci stáhli zbývající protilodní letadla a jejich posádky na základny v Norsku a Německu.

Operace na východní frontě.

Zatímco na začátku roku 1944 Heinkely He 177 jednotek I./KG40 a I./KG100 útočily na cíle v Británii, kompletní jednotka těchto letadel byla zformována v Německu. Touto jednotkou byla Kampfgeschwader 1 (KG 1), pod velením oberstleutnanta Horsta von Riesen. Během května dosáhla část jednotky operativní schopnost a přesunula se na frontové letiště ve Východním Prusku. Před koncem měsíce dorazil i zbytek strojů, a tak von Riesenova letka se svými devadesáti He 177 představovala nejsilnější údernou sílu na celé východní frontě.  Letka byla nasazena hned po příchodu do Východního Pruska útočíc na ruská zásobovací centra a shromaždiště vojsk. Strategické cíle byly na dosah těžkých bombardérů, ale KGI se o jejich zasažení nepokoušela. Ruská letní ofenzíva roku 1944 už na sebe nenechávala dlouho čekat a němečtí vojáci potřebovali veškerou dostupnou pomoc.  Během těchto útoků, často prováděných za denního světla a ve velké výšce, byly ztráty extrémně nízké. Sovětské letectvo bylo vybaveno zejména ke stíhání v nízkých výškách a k pozemním útokům a proti vysoko letícím bombardérům zmohlo jen málo. Jednotliví sovětští piloti zachytili He 177, ale protože nebyli vycvičeni na stíhání takových velkých cílů a zastrašeni koordinovanou nepřátelskou palbou, raději stíhání vzdali a vrátili se na základnu.  Při několika příležitostech jednotka KG 1 uskutečnila kobercové bombardování ruských cílů. Během jednoho z největších náletů vedl ven Reisen celou svou 87 člennou letku do útoku na železniční uzel Velikije Luki, přibližně 500 km západně od Moskvy. Na letku letící ve formaci tří uzavřených "V", z nichž každá obsahovala 30 strojů musel být ohromující pohled. Von Reisen letící ve vedoucím bombardérů vydal rozkaz na shození bomb přes vysílačku a všechny He 177 svůj náklad bomb shodili zároveň.  Ostatní útoky se odehrávaly v noci, ale stále v bezprostřední blízkosti fronty. Během těchto operaci již netrpěly He 177 problémy s přehříváním motorů. V té době už modifikovaný He 177 zahrnoval množství zlepšení, které toto riziko téměř odstranilo. Kromě toho, základní důvod požárů He 177 – necitlivé zacházení s plynem příliš dlouho na příliš vysokých otáčkách- už bylo dobře známo; to bylo oznámeno pilotům KG1, a ti se podobnému zacházení vyhnuli. A když se požár vyskytl, byl způsoben necitlivým zacházením nezkušeným pilotem. Rusové zahájili 23. června 1944 svou ofenzívu na centrálním frontě. Německé předsunuté pozice byly brzy proraženy a tankové klíny prorazily hluboko do německého týlu. V zoufalství byly He 177 nasazeny při pozemním útoku, ale ztráty byly velké a drobné úspěchy je v žádném případě nevyvážily.

Palivová krize.

V létě roku 1944 byl He 177 konečně dostupný v dostatečném množství a byl schopen vykonávat užitečnou práci tam, kde nebyla silná obrana. Právě tehdy osud zasadil Heinkelu He 177 smrtelný úder. Od května 1944 se spojenecké bombardéry soustředily na německý ropný průmysl, a to s dramatickým úspěchem. V srpnu 1944 se produkce leteckého benzínu snížila o 90% ve srovnání s květnem. Luftwaffe hned přijala opatření v podobě zákazu letů všem bombardérům; zanedlouho nato se zastavila i výroba Heinkelu He 177 A-5 po tom, co bylo dokončeno 565 kusů. Posádky KG1 se přesunuly se svými stroji na týlové základny v Německu, kde zůstaly až do konce války odstaveny na vzletových plochách, spolu s opuštěnými novými He 177. Na konci války si na nich spojenečtí piloti vylepšili své skóre.  I když He 177 A-5 byla poslední verze, která se dostala do sériové výroby, byly vyvíjeny zlepšené modely. He 177 A-6 měla obsahovat překonstruovaný nos s přetlakovou kabinou. Také měla nést dálkově ovládanou střeleckou věž osazenou čtyřmi kulomety MG 81 ráže 7,9 mm. He 177 A-7 měla být podobná verzi A-5, ale měla mít zvětšené rozpětí o 4,5 m a tím pádem i zlepšené letové vlastnosti ve výškách. Ale zájem o tato zdokonalení po rozpuštění bombardovacích jednotek rychle rozplynul.  Heinkel přesto pokračoval s vývojem ještě těžších letounů Heinkel He 274 a He 277.

Závěr.

Takto skončil příběh Heinkelu He 177 a s ním i německá naděje na flotilu bombardérů dlouhého doletu, která by byla srovnatelná s tou spojeneckou. Přesto, že to byla palivová krize, která nakonec dorazila oddíly těžkých bombardérů Luftwaffe, je těžké rozhodnout, zda by He 177 mohl dosáhnout více. Nebyl to úspěšný bombardér jako Avro Lancaster nebo Boeing B-17 Flying Fortress. Důvod úspěchu těchto strojů spočíval v tom, že mohly být pilotovány i branci – byly snadno ovladatelné, odpustily i necitlivé pilotování a byly dostatečně jednoduché, aby mohly být udržovány v letuschopném stavu personálem s nízkým výcvikem. Na druhé straně He 177 se svými mnoha pokročilými systémy netoleroval necitlivé zacházení a byl mnohem komplikovanější než jeho spojenečtí protivníci. To bylo základem pádu He 177, a to ho ovlivňovalo po celou jeho operační kariéru.

Uživatelé.

Německo

Heinkel He 177 Greif ("Gryf") byl německý těžký bombardér. Největší, jaký byl v Německu během druhé světové války vyráběn. Stroj se však kvůli přetrvávajícím technickým problémům a nesmyslným požadavkům ze strany RLM většího rozšíření nedočkal. Pokud by byly odstraněny nedostatky s přehříváním motorů a některé další, mohl být tento stroj pro spojence vážnou hrozbou. Na konci války zůstalo Luftwaffe ještě kolem 900 Heinkelů 177 – většina z nich zcela nových a nepoužitých, ale byly odeslány na šrotiště. Byl to potupný konec ságy Heinkelu 177. Ale ve skutečnosti německé strategické bombardovací letectvo – rival západních spojenců, bylo nehybné nejméně už rok před koncem války.

Le Heinkel He 177 est un bombardier lourd allemand à long rayon d'action utilisé par l'Allemagne nazie pendant la Seconde Guerre mondiale.


Championnat d'Europe de hockey sur glace 1921

Průběh.

Na kongresu LIHG, který se konal během hokejového turnaje na OH v Antverpách, bylo československým zástupcům nabídnuto pořadatelství ME 1921. Důvodem bylo, že československý hokejový svaz byl přímým nástupcem Českého svazu hokejového v LIHG (členství Čech v LIHG nikdy nezaniklo, bylo jen převedeno na Československo), který byl posledním mistrem Evropy a měl být pořadatelem ME 1915. Česká strana ale pořadatelství odmítla z obavy ze špatného počasí a nabídla pořadatelství Švédsku. Švédská strana tuto nabídku přijala. Účast na turnaj přislíbily všechny země, které se zúčastnily OH v Antverpách (Kanada, USA, Švýcarsko, Francie, Belgie a Československo). Turnaj měl být druhým mistrovstvím světa, ale zámořské i evropské týmy postupně odmítly vážit dlouhou cestu na sever Evropy. Českoslovenští hokejisté se však jako obhájci titulu mistra Evropy (navazovali přirozeně na české účasti na předválečných mistrovstvích) přijet rozhodli. Domácí byli za tuto skutečnost vděčni a soupeři dovolili v dějišti odehrát dvě přípravná střetnutí proti tamním klubům.  Jediné utkání mistrovství se hrálo na stadiónu, který sloužil při Letních olympijských hrách v roce 1912 za umělého osvětlení. Než si českoslovenští hráči na tuto novinku zvykli, rychle prohrávali. Přes zlepšení ve druhé části střetnutí již náskok soupeře nedokázali dohnat. Domácí publikum pak oslavovalo zdařilou odvetu za utkání o bronzové medaile z olympiády, která se konala o rok dříve.

Výsledek a pořadí.

Švédsko – Československo 6:4 (4:1, 2:3)  21. února 1921 – Stockholm (Olympiastadion) Branky: 1:0 Lundell, 2:0 Burman, 3:0 Burman, 4:0 Johansson-Brandius, 5:1 Johansson-Brandius, Burman (tento gól Česká strana neuznává), 6:4 Burman – 4:1 Pešek-Káďa, 5:2 Šroubek, 5:3 Loos, 5:4 Jirkovský. Rozhodčí: Raoul Le Mat (USA) Vyloučení: (2pol) Lindqvist na 2 min, (2pol) Lundell na 2 min – (1pol) Palouš na 2 min. Diváků: 6 000  Švédsko: Säfwenberg – Lindqvist, Lundell – Johansson-Brandius, Burman, Svensson – Arwe  ČSR: Wälzer – Palouš, Vindyš – Jirkovský, Šroubek, Pešek-Káďa – V. Loos.

Soupisky.

1. Švédsko Brankáři: Sven Säfwenberg. Obránci: Einar Lundell, Einar Lindqvist, (Erik Abrahamsson nenastoupil). Útočníci: Wilhelm Arwe, Erik Burman, Georg Johansson-Brandius,Einar Svensson, (Gunnar Galin a Louis Woodzack nenastoupili).  2. Československo Brankáři: Karel Wälzer, (Jan Hamáček nenastoupil). Obránci: Jan Palouš, Otakar Vindyš, (nenastoupil Karel Hartmann). Útočníci: Josef Šroubek, Karel Pešek,Jaroslav Jirkovský, Valentin Loos, (Jan Fleischmann, Karel Kotrba a Trachta nenastoupili). Vedoucí výpravy: předseda svazu J. Říha.

6. mistrovství Evropy v ledním hokeji se konalo 21. února ve Stockholmu ve Švédsku. Do historie vešlo jako nejkratší, protože se ho zúčastnila pouze dvě mužstva. První mezinárodní titul zde získali hokejisté Švédska.

Le sixième championnat d'Europe de hockey sur glace n'a eu de championnat que le nom. En effet, seulement deux équipes y participent, les Tchécoslovaques qui prenaient la suite de la Bohême et les Suédois qui pour leur première participation ont accueilli l'unique match. C'est le premier tournoi du championnat d'Europe depuis la fin de la Première Guerre mondiale.


Mládí.

Louis-Joseph byl synem Louise-Daniela de Montcalm a Marie-Thérèse de Lauris. Narodil se v rodinném sídle Chateau de Candiac poblíž Nîmes v jižní Francii. Po smrti svého otce (1735) získal titul markýze a s ním související práva, povinnosti i značně zadlužený rodový majetek. Jeho svízelná finanční situace se však vyřešila krátce poté sňatkem s Angelikou de Bulay. Původně byl domluven z čistě politických a finančních důvodů, přesto byl výsledkem milující pár, z něhož vzešlo 10 dětí.

Vojenská kariéra.

Louis-Josef byl odmalička připravován pro vojenskou kariéru, již zahájil v roce 1729 ve věku 15 let v hodnosti kapitána, kterou mu otec koupil. Sloužil ve válkách o dědictví polské a rakouské, v nichž si vysloužil hodnost plukovníka, a u auxerroiského pluku (1743). O dva roky později byl raněn a zajat při tažení v Itálii. Po několika měsících věznění byl propuštěn na čestné slovo, po návratu k francouzské armádě byl povýšen na brigadýra.  V roce 1756 byl Montcalm vyslán do Severní Ameriky jako vrchní velitel francouzských vojsk na tomto válčišti sedmileté války (v USA se konflikt nazývá francouzsko-indiánská válka). Jeho pozice byla nelehká, neboť musel čelit zdrcující početní převaze britských vojsk. Na počátku války sice dosáhl díky odvážné agresivní strategii a vyspělejší taktice rozsáhlých úspěchů, nicméně převaha na nepřátelské straně spíše rostla. Dokončil stavbu pevnosti Carillon (Ticonderoga) na jezeře Champlain, a zničil britské pevnosti Oswego (bitva o pevnost Oswego, 1756) a William Henry (bitva o pevnost William Henry, 1757). Zejména druhý případ byl jeho vynikajícím vojenským úspěchem, dosaženým promyšlenou lstí; jeho pověsti však přinesl hluboké šrámy poté, co někteří z francouzských indiánských spojenců porušili dohodu o volném odchodu a napadli neozbrojené britské vojáky a jejich rodiny.  V masakru u Fort Henry patrně tkví příčina, proč je Montcalm v americké literatuře tak haněn, ačkoliv se zdá být zřejmé, že se snažil masakru zabránit. Později dokonce vykupoval Brity a Američany odvlečené Indiány, a posílal je domů. To však nezměnilo nepříznivý dopad události na veřejné mínění zejména v amerických britských koloniích a v Evropě a na politických ztrátách, které kvůli tomu francouzská strana utrpěla. Zmíněné události byly popsány (ne zcela přesně a ne zcela nezaujatě vůči Montcalmovi) ve světově proslulém románu J. F. Coopera "Poslední Mohykán".  Vrchol Montcalmovy válečnické kariéry přišel o rok později: 8. července 1758 připravil zničující porážku 5x silnější britské armádě v bitvě u Carillonu, když britský generál James Abercrombie zcela mylně odhadl Montcalmovy plány a rozestavění jeho jednotek, a neobtěžoval se ověřit si své představy průzkumem. Navzdory tomuto vítězství však Montcalmovy síly upadaly do stále hlubší defenzívy, zapřičiněné rostoucí materiální a početní převahou nepřítele. Brzy se musel stáhnout do hloubi svého teritoria, a omezit se na obranu jádra francouzských severoamerických kolonií – Québecu. V roce 1759 ještě odrazil britský pokus o vylodění u Montmorencyho vodopádů, avšak pár dnů poté utrpěl rozhodující porážku v bitvě na Abrahamových pláních, kde byl smrtelně zraněn (v bitvě padl i velitel britských vojsk, generál James Wolfe). O den později, čtyři dny před vstupem britských vojsk do Québecu, svým zraněním podlehl. Byl pohřben v quebeckém klášteře uršulinek ve městě, pravděpodobně v kráteru vyhloubené britským ostřelováním. Jeho lebka je dnes vystavena v klášteře.

Posmrtné pocty.

Po Montcalmovi byla pojmenována čtyři plavidla francouzského námořnictva:

Louis Joseph de Montcalm-Gozon, markýz ze Saint-Véran (28. února 1712 – 14. září 1759) byl francouzský šlechtic, který se proslavil jakožto velitel francouzských severoamerických vojsk v sedmileté válce. Jde o do jisté míry kontroverzní postavu: zatímco většina ostatních (a zejména pak francouzských a kanadských) historiků jej hodnotí jako vynikajícího velitele, v americké odborné literatuře i beletrii je většinou značně haněn, ať už jde o jeho vojevůdcovské či morální vlastnosti.

Louis Joseph de Montcalm-Gozon, marquis de Saint-Véran (dit de Montcalm), né le à Candiac dans le Bas Languedoc (royaume de France) et mort au combat le à Québec (Nouvelle-France), est un lieutenant-général français des armées en Nouvelle-France. Il sera le dernier à exercer cette fonction à la suite de la conquête de 1759-1760 de la Nouvelle-France par le Royaume Uni.


Historie představy.

Augustus Le Plongeon.

Představa země Mu se poprvé objevuje v pracích antikvariáře Augusta Le Plongeona (1825–1908), cestovatele a spisovatele 19. století, který vedl vlastní výzkum mayských rozvalin na Yucatánu. Le Plongeon oznámil, že přeložil prastaré mayské spisy, které pravděpodobně ukazují, že Mayové Yucatánu byli starší než pozdější civilizace Atlantidy a Egyptu. Dodatečně vyprávěl příběh ještě staršího kontinentu Mu, který zanikl podobně jako Atlantida s tím, že přeživší obyvatelé založili mayskou civilizaci. (Pozdější experti na staré mayské texty objevili, že Le Plogeonův překlad byl spíše založen na jeho bujné fantazii).

James Churchward.

Tento ztracený kontinent byl později popularizován Jamesem Churchwardem (1852–1936) v řadě knih, začínaje "The Children of Mu" ("Děti Mu", 1931), "The Lost Continent Mu" ("Ztracený kontinent Mu", 1933) a "The Sacred Symbols of Mu" ("Posvátné symboly Mu", 1935). Knihy mají stále své příznivce, ale nejsou považovány za vážnou archeologii a v současnosti jsou v knihkupectvích umisťovány do oddílů typu "New Age" či "Náboženství a duchovno".

Ostatní autoři.

Mu je ztotožněná s Lemurií v trilogii "Illuminatus!" od Roberta Shei a Roberta Antona Wilsona. Martin Gardner učinil to samé ve své knize "Fads and Fallacies in the Name of Science" ("Výstřelky a bludy ve jménu vědy").

Archeologické důkazy.

Morien Institut identifikoval podvodní struktury umístěné u pobřeží ostrova Jonaguni, který je součástí japonského souostroví Rjúkjú, jako možné ruiny Mu. Je však velmi málo vědeckých důkazů, které by podpořily tento předpoklad. Geologové obecně věří, že tyto skalní útvary byly vytvořeny geologickým pochody a jsou tedy přírodního původu.

Mu v politice.

Na konci 30. let 20. století Mustafa Kemal Atatürk, vůdce za tureckou nezávislost, propagoval výzkum Mu a dalších ztracených kontinentů. Doufal v objevení spojení mezi tureckou civilizací a jinými prastarými kulturami (jako např. indickou, mayskou a aztéckou).

Mu je jméno ztracené země či domnělého zmizelého kontinentu v Tichém oceánu. V současnosti je údajně potopená pod mořskou hladinou (obdobně jako Atlantida a Lemurie).

Mu, le continent de Mu ou encore le continent perdu de Mu, quelquefois confondu avec la Lémurie, est un continent englouti mythique dont l'existence fut proposée au par le mayaniste Augustus Le Plongeon, qui se fondait sur la traduction — ultérieurement contestée — du "Codex tro-cortesianus" par Brasseur de Bourbourg. Il le situait dans l'Océan Atlantique et avançait que cette civilisation disparue il y a plusieurs millénaires aurait propagé sa technologie avancée dans le monde entier ; elle aurait notamment permis l'édification des grandes pyramides éparpillées sur le globe. Comme l'Atlantide, il aurait été détruit il y a par les dieux pour punir une civilisation décadente. Mu fut ensuite popularisé par les écrits de James Churchward, qui lui le situait dans le Pacifique.


Historie.

V kontextu pravěku lze považovat za výtvarnou práci ve veřejném prostoru jeskynní malby. V dějinách starověku je graffiti přítomno v Římském impériu (zachovaly dodnes např. v Pompejích) a Egyptě zpravidla jako anonymní škrábání do omítek v podobě nadávek, vyznání lásky nebo reklamy na nevěstinec.  Na fasádách objektů byly uplatňovány techniky sgrafita jako proškrabávání do různobarevných vrstev povrchové úpravy zdiva nebo fresky, kdy jsou barvy nanášeny na vícevrstvou čerstvou vlhkou omítku.  Spontánní rytí do povrchu (do dřeva, omítky kovu, skla) se objevuje na našem území ve středověku a zachovalo se na hradech, v kostelech a dalších historických objektech, současně s ním se objevuje kresba červenohnědou rudkou a v novověku i tužkou a jejich studiem se zabývá epigrafika. Dnešní graffiti však žije z odkazu novodobé historie v USA.

Novodobé graffiti.

Legenda o vzniku současného graffiti odkazuje do New Yorku, kde na konci šedesátých let jistý Demetrius řeckého původu přezdívaný "TAKI" si všimnul nápisu "JULIO 204", který byl odvozen od přezdívky a ulice bydliště autora (204. ulice v New Yorku). Tento vtip si Demetrius, pěší doručovatel pošty, osvojil a stal se autorem podpisů "TAKI 183" na nesčetných plochách. O jeho intenzivní činnosti reportovali v roce 1971 New York Times a tím se stal vzorem pro své následovníky pro tvorbu podpisů (tagů).  Následný rozvoj stylu graffiti do podoby dnešní nastal v 70. letech. Další inovátor byl SUPER KOOL 223, který vytvořil první barevný piece za pomoci improvizované výměny trysek na plechovku spreje. Autor FLINT 707 v roce 1973 vytvořil první wholecar na vagónu metra a použil 3D stylizace. Další překonání v roce 1976 bylo 11 vagónů soupravy metra autory CAIN, MAD 103 a FLAME ONE. Fenomén graffiti si tak začali osvojovat jak mladí lidé z černošských ghet tak také absolventi uměnovědných disciplín (např. Keith Harring, Jean Michel Basquiat (New York), Banksy (Anglie)), později si našla cestu do galerií. Establishment, po zkušenostech s hippies, zareagoval od opatření zákazu prodeje barev mladistvým až po zvýšení represí, trestní postihy.  Od počátku existuje několik odlišných principiálních pohledů na graffiti:

Česko.

Za počátek hiphopového graffiti v západní Evropě se považuje rok 1983, kdy byl natočen dokument "Style Wars" o graffiti v New Yorku. V roce 1987 vyšla publikace Spraycan Art, která již prezentuje díla z Ameriky i Evropy dohromady.  Jisté náznaky ještě předrevolučního potenciálu graffiti v Čechách mohou poskytnout fenomény Lennonova zeď a Servít je vůl. V Česku je počátek spojen s koncem totalitního režimu okolo let 1989 a to ještě nespojovaného s hip hop stylem. Jako rok nástupu se udává 1993, kdy již několik jedinců na graffiti pracovalo (Maniac v Ostravě od roku 1987, Timothy v Jaroměři, Mascee, Chise, CSB a BC v Praze). Zdrojem informací bylo cestování z a do zahraničí a neoficiální distribuce zahraničních časopisů. Autoři se mezi sebou napříč republikou znají a setkávají se i v běžném životě, hip hop jako životní styl nehrál ještě významnou roli.  Popularizaci v Česku umožnil od roku 1994 hudební časopis Poplife rubrikou "Graffiti Art", později časopis o skateboardingu a snowboarding Board. Tím se výrazně zvýšil počet autorů a mohou tak vznikat četné skupiny (anglicky crew). Vznikají však třenice (ideové i fyzické) mezi nováčky a starší generací: ideové o obsah díla (výtvarné umění versus syrové podpisové graffiti) a fyzické konfrontace (okrádání o spreje a potyčky o teritoria). Subkultura si také vydává magazíny o aktuálním dění.  Po roce 2000 se počet autorů zvyšuje natolik, že osobní kontakty figurují jen uvnitř jedné generace aktivních autorů, nikoliv však už mezi nimi. Vznikají první legální plochy a systematicky organizované potírání děl případně i přistižených autorů. Díky dostupné technice natáčí autoři videa z akcí, využívají internet, kde vytváří vlastní archivy děl. V roce 2006 vznikla česká kniha "In graffiti we trust", která sice vyšla v regulérním nakladatelství, je ale určena především směrem dovnitř subkultury. Po roce 2007 narůstá obliba služeb fotoblogů, jako možnosti prezentovat svoje výsledky. Později fotoblogy získávají na větší oblibě, díky snaze majitelů posprejovaných ploch, je znovu očistit či přemalovat. Životnost děl se tak stává mnohokrát prchavější, tudíž nutí autory, si je zaznamenávat a vystavovat online ve fotografické podobě.

Autoři.

Autoři jsou zpravidla mladí dospívající. Subkultura graffiti je pro ně jedna z možností, kterak si vytvořit svou identitu při dospívání dítěte v dospělého. Proto je důležitá ilegalita celé činnosti, přítomnost nebezpečí a strachu, překonání překážek (oplocení, ostraha, kamery), nutnost prokázat odolnost, statečnost a schopnost. Příslušnost mužů ke graffiti subkultuře zvyšuje prestiž u dívek. Samotné dívky tvořící graffiti jsou spíše výjimkou a jejich přítomnost spíše odporuje pojetí graffiti jako mužské iniciace.  Ze sociologického pohledu nehraje hlavní roli revolta (odpor proti faktickému útlaku), ale spíše podvědomý protest a potřeba se socializovat v prostředí města, tedy výrazně anonymním, sterilním a systematizovaném. Autoři často mluví, že si „berou zpět městský prostor“.  Subkultura vzniká v podvědomé opozici vůči establishmentu (rodiče, škola, stát), do jejichž mechanismů jako mladí nemají přístup ani kontrolu, jsou pouze jejich předmětem. V subkultuře mohou tvořit vlastní pravidla, mají přiměřený vliv na dění. Mužský archetyp lovce vede boj s tvrdou džunglí symbolizovaný systémem města (metra) ve veřejném prostoru, kde sice nezískají skutečnou moc, ale stávají se výstavou jejich dosažených vítězství. Kultura protestu se tedy projevuje až v moderní společnosti jako prostředek sociální integrace a adaptace.  Důležitá je pro začínajícího autora (slangove toy) vrstva generačních autorů se kterou vyrůstá. Musí snést kritiku zkušených a starších (slangove writer), kteří brání své teritorium, styl a piecy. Vypracovat se mezi ně se podaří jen několika jedincům. Začátečník musí nejdříve přijmout pravidla a tradici graffiti, roky pracovat na své technice, obětovat čas, finanční prostředky a teprve tehdy může získat uznání a přiznání osobitého stylu. Výtvarný talent může kariéru usnadnit, podstatou je ale ponoření se zcela do subkultury a žít jí.  Nicméně v druhém desetiletí 21. stol. se pomalu mění názor a pohled velkoměstských autorů na samotnou subkulturu a její tvorbu. Z autorů opadá naivita, a snaha "zkrášlit" či "vybarvit" město. Dostávají se do stádia kdy si mnoho z nich plně uvědomuje nepřínosnost samotného graffiti pro společnost či město. Už necítí potřebu své chování obhájit, ale naopak se vyžívají ve společenské nenávisti k této subkultuře, a v samotné ilegalitě graffiti. Jedním z faktorů, který toto myšlení podporuje, je vzrůstající snaha státních složek i majitelů domů, boje proti graffiti. Autorům tak zbývá mnohem méně času na samotnou tvorbu, a tak volí kvantitu před kvalitou. Avšak podobné záměry už můžeme vidět mnohem dříve, a to ve veřejné knižní publikaci s názvem CAP (od vydavatelství Bigg Boss), kde dvojice, jinak výtvarně zručných sprejerů, se vyžívá v primitivnosti až neuměleckosti vlastních děl. Pokouší tak celou subkulturu, která reaguje ze značnou nevolí. Postupem let však tento styl propaguje stále více autorů, někteří z nich jsou později neaktivnější ve svém okolí.

Subkultura.

Autoři přirozeně vytváří skupiny (slangově crew), pod jejímž jménem pracují a budují její váženost, získávají její ochranu a saturují tak svou osobnostní potřebu příslušnosti. Skupiny hrají významnou roli jak při technické realizaci děl, tak sociální roli, kde mají význam jako nejužšího kruhu autora a plní mýtus o bratrství, rodině. Skupiny mezi sebou vždy soutěží, někdy však i spolupracují nebo přímo vedou boj. Je-li přizván do skupiny začátečník, zastává při tvorbě díla podružné role (např. hlídá, dokumentuje) a na oplátku mu starší mohou předat zkušenosti.  Klíčem úspěchu ve vzájemné soutěži autorů a skupin je kvalita(styl, čistota a náročnost provedení, umístění na významné místo), kvantita(rozměr, rozsah, četnost) a aktuálnost (letitá díla klesají na hodnotě, avšak slavné crews z dob dávno minulých mají o to větší hodnotu). Nejvyšší hodnotou z pohledu místa je tradičně jako mobilní nosič díla (vlak, metro, tramvaj); proto velký význam mají takto vybavené metropole. Není-li k dispozici metro pak alespoň vlaky či hromadná doprava. Výrobně nejmladší vůz má nejvyšší hodnotu, díky snaze výrobců se před graffiti chránit, například pomocí kamerových systémů. Velký význam má pro subkulturu cestování a práce v cizině, často je cílem evropské metropole s metrem, v zájmu jsou i dosud nepostižené asijské země.  Hodnocení a zpětnou vazbu poskytuje subkultura, reakce veřejnosti nemají přímý význam. Veřejnost skrze média není schopna vnímat graffiti jako výtvarný projev, sami autoři jim příliš nevychází vstříc a ani o to nestojí. Nezdařené publikace veřejných médií jsou v komunitě buď předmětem výsměchu nebo pohoršení. Jsou-li autoři z vnějšku kategorizování do rolí vandalů a teroristů, tak sami tyto symboly přijímají do svých prezentací a vnímají je jako ocenění. Nadšení autoři jsou ochotni pracovat na dílech každou noc, nejméně několikrát týdně po léta svého mládí.  Je-li autor zároveň i raperem, může předávat zkušenosti a pravidla v textech svých skladeb. Nejvyšší dosažitelnou metou graffiti je "king", za něhož může být autor v rámci subkultury považován. Postupem času se obě subkultůry (rap a graffiti) stále více odštěpují, a přestávají existovat původní vazby. I když dnes již dospělí autoři považuji svou průpravu v graffiti jako důležitou zkušenost a výbavu do běžného života, kam se zpravidla zařadí po bok někdejších dospělých na úkor kariéry v subkultuře.

Techniky.

Postup vytváření díla.

Komerční sféra se snaží o produkování kvalitnějších sprejů a barev, zvýšením krycích schopností, trvanlivosti, zdokonalováním trysek pro autory. Zároveň vyvíjí techniky odstranění a preventivních nástřiků pro města a organizace.  Životnost jednotlivých technik je omezena v centru města zpravidla aktivitou čisticích služeb na několik dnů až měsíců. V případě umístění do prostoru "nikoho" je životnost řádově několik let, než barvy podlehnou povětrnostním podmínkám, vyblednou, zarostou, nebo jsou stavební úpravou asanovány, případně přemalovány jinými autory.

Výtvarný rozměr.

Každý autor si volí své jméno, pseudonym, které se stává načas jeho erbem a obvykle textovým obsahem graffiti. Jedná se krátká slova nebo zkratky (např. DTK), často anglicky znějící slova (Terror) nebo slova bez původního významu (Cae, Rweka) komolený výraz (Ecrouem) nebo slovo s číslicí odkazující na newyorskou tradici Taki183 (Wladimir 518). Důležitou roli hraje zvučnost a věrnost jménu. Vytvoří-li autoři seskupení, volí také společné jméno, často složené z počátečních písmen původců, zpravidla 2 až 4 klíčových členů (např. DRUK, ZDG), počet písmen nemusí odpovídat počtu autorů.  Dalším textovým obsahem graffiti může být i poezie, verš nebo slovní hříčka. Mimo styl písma může být předmětem nebo doplňkem díla i obraz, zakomponovaný do prostředí, ve kterém je vytvořen nebo obraz klasické koncepce např. piktogramy, loga, karikatury.  Ve výtvarném ztvárnění písma je ceněn především tvar a stavba znaků, jejich spojité vazby, ladnost tahů, jasné barvy, kontrastní hrany, provedení stínů, obtahů a výplní, prostorová stylizace znaků. Až na výjimky podléhá styl tradici odkazující k počátkům graffiti. Možnost porušit tradice a čistotu stylu však je možné demonstrovat na skupině "CAP" (Crew Against People, Praha). Ta převzala styl opovrhovaných začátečníků (nedokonalé tvary, křivé tahy, jednoduchá, infantilní stylizace, často je obsahem karikující obrázek nebo textové sdělení) upřednostnila primitivní a hrubé techniky (válečky, štětky, štětce, postřikovací stroj) a zaměřili se na méně veřejné prostory (chátrající budovy, technická infrastruktura). Vzbudila v komunitě velké rozpory, ale výsledkem bylo akceptování "cap-stylu", ne však jako hlavní proud. Skupina je tvořena také studenty VŠUP vydává od roku 2004 vlastní magazín Upstream.  Autoři ze subkultury graffiti se nevnímají jako umělci ani svá díla jako umění. Záporný vztah je také ale dán jejich nevyjasněností definice umění a spojení umění s oficiální kulturou a existující obavou o ztrátě ilegáliti. Graffiti jako jeden z technických postupů je absolventy uměnovědných škol využívána, dostávají se tak i do galerií. Ale i díla ulice si do galerií cestu nachází ať už z potřeby subkultury (např. setkání Graffix session), nebo z pozvání kurátora (např. City’s Celebrities! Street Art & Graffiti v rámci Bienále grafického designu Brno 2008, nebo přehlídka Infiltrace 2004 v Oblastní galerii Liberec).

Příklady graffiti.

Tradiční a historické.

– nadávky, vyznání lásky (např. „M + L = VSL“)

Vandalství, zákon a legální plochy.

Většinou populace je však graffiti vnímáno jako vandalství a je možné ho postihovat na základě trestního zákoníku České republiky. Ten umožňoval autora nelegální graffiti obvinit za trestný čin podle výše škody § 257 „poškozování cizí věci“; od novely zákona roku 2001 již vždy přímo podle § 257b za trestný čin, čímž se odlišuje tvrdším výchozím postihem od jiného vandalství. V roce 2009 přechází tato právní úprava do nového trestního zákoníku (Zákon č. 40/2009 Sb, účinnost od 1.1.2010) pod § 228 odst. 2, s ohledem na ustanovení odst. 3 a 4. Podle toho hrozí každému takovému sprejerovi trest odnětí svobody do 1 roku, v případě dalších uvedených okolností až na 6 let.  Autoři děl považují možné tresty uložené soudem za nutné riziko a dopadení policií jako motivaci k vyšší opatrnosti. To pak posiluje jejich postavení v subkultuře. Díky tomu je policie a stereotypní představitelé společnosti také předmětem jejich vzkazů a hrátek, nebo také přímo cílem (policejní služebny).  Jednou z uplatňovaných metod obrany státní správy a samosprávy je nulová tolerance a postavení graffiti na rovinu běžného destrukčního vandalství (např. Tony Blair ve Velké Británii), odměnu za dopadení autora. V Brně byl předmětem vtipů pouličních autorů nekompromisní primátor v letech 1998 až 2002 Petr Duchoň, který boj s graffiti subkulturou začlenil do svého politického programu a stal iniciátorem paragrafu § 257b novely trestního zákona v roce 2001, odmítl legální plochy.  Autoři graffiti etický problém cizího majetku nevnímají, nebo si připouštějí respekt k soukromému majetku. Ale skutečnost, že veřejný prostor je vyhrazený těm, kdo si ho legálně koupí (např. reklama) je pro ně nezvaný a nelegitimní. Přes prvotní snahu působit ilegálně, vyvíjí zástupci společnosti i subkultury snahu vyčlenit legální plochy, kde je možno se realizovat. Tyto plochy jsou pak užívány zpravidla jako tréninkové, kde místní autoři píšou pod jinými pseudonymy.  Další možnou metodou obrany proti graffiti je jeho moderování; navázání spolupráce subkultury s vnějším světem, objednání autorů graffiti na výmalbu vybraných ploch, avšak s regulovaným obsahem. Dále vyčlenění míst pro jakoukoliv tvorbu (Praha, Zlín, Havířov, Moravská Třebová, Třebíč, Vsetín, Brno). V zahraničí se tato metoda osvědčila, příkladem je galerie Graffiti Snösätra ve Stockholmu.  Také radnice městských částí si někdy objednávají za cenu barev úpravu veřejných míst nahrazující nebo předcházející nelegální tvorbě, zpravidla se jedná o podchody pro pěší nebo o štítové stěny obytných domů nebo o technologické stavby (např. Praha 10). Neobvyklá není ani objednávka úpravy fasády prodejny soukromé firmy či rodinného domu.

Graffiti je v obecném smyslu druh výtvarného projevu pracující ve veřejném prostoru rytím, psaním nebo malbou, v současnosti především technikou nanášení barev, často ve formě spreje nebo fixy, případně škrábání, leptání. Vychází z původního řeckého slovesa γραφειν ("grafein"), psát. Graffiti se stalo jedním z původních pilířů kultury Hip hopu, označované za kulturu protestu (přestože jde většinou o jev zcela nekulturní). Graffiti lze bez zřetele na Hip hop vnímat jako městský folklór ulice. V pozdější době je obohaceno o další techniky vyjadřování a stává se streetartem, příp. mural artem.

Un graffiti est une inscription exécutée sur une surface. On en retrouve, remontant à plusieurs siècles avant notre ère, de la simple marque de griffure à des représentations plus élaborées, en passant par des textes, parfois difficiles à déchiffrer.


Příroda a okolí.

Především severně a východně od města se rozkládá velké množství vinic a kolem 650 vinných sklepů ve 40 pojmenovaných sklepních uličkách tvořících samostatné vinařské "městečko". Dominantou Velkých Bílovic je kopec Hradištěk s kapličkou, nacházející se severně od města mezi vinicemi. Kaplička na vrcholu kopce je zasvěcena čtyřem svatým: sv. Urbanovi (patron vinařů), sv. Cyrilu a Metodějovi (patroni křesťanství v českých zemích) a sv. Václavu (patron českých zemí).  V blízkosti Velkých Bílovic se nachází rybníky Šísary a Velký Bílovec vhodné zejména k rybaření. Na jihozápad od města, za Podivínem, se nachází Přírodní park Niva Dyje a Lednicko-valtický areál, dále na západ pak CHKO Pálava a Vodní dílo Nové Mlýny.

Název.

Velké Bílovice (historicky v němčině "Groß Billowitz") jsou velké z toho důvodu, že patřily k největším osadám na bývalém břeclavském panství Lichtenštejnů. Sám název Bílovice pochází buď od jména mýtického zakladatele Biela (Bíla) a znamená ves lidí Bielových anebo název vznikl ze jména prvního písemně doloženého vlastníka obce Siegfrieda Sirotka nesprávným přeložením z němčiny slova "Waise" - sirotek jako "weisse" - bílý.

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1306, když po smrti Siegfrieda Sirotka přešla obec na Tobiáše z Bechyně. Poté se zde vystřídalo mnoho majitelů, mezi nimi i Páni z Kunštátu a Poděbrad. V letech 1416–1524 byla obec poprvé ve vlastnictví Lichtenštejnů.  Od roku 1532 až do Bitvy na Bílé hoře v roce 1620 patřila obec Žerotínům. V této době se v Bílovicích usadili Habáni a členové Jednoty bratrské. Habáni zde svou kolonii založili v roce 1545. Žerotínové dali místní středověkou tvrz přestavět na renesanční zámeček a v roce 1564 postavili kostel pro Jednotu bratrskou. Protože zdejší Žerotínové patřili k jedněm z vůdců českého stavovského povstání proti Habsburkům, museli po Bitvě na Bílé hoře emigrovat a jejich majetek byl zkonfiskován. Habáni a členové Jednoty bratrské byli poté z Moravy vyhnáni na Slovensko.  Od roku 1638 až do roku 1848 byly Bílovice opět součástí panství Lichtenštejnů. Ti také dali v letech 1764–1765 na místě původního bratrského kostela postavit kostel katolický – nynější kostel Narození Panny Marie. Začátkem 20. století odešlo mnoho místních obyvatel do Spojených států, Kanady a Argentiny. V Argentině v provincii Chaco přistěhovalci z Velkých Bílovic založili tradici pěstování bavlny.  V době socializmu zde vzniká jedno z největších a nejznámějších družstev v Československu – JZD Mír Velké Bílovice, které sloužilo představitelům státu i jako ukázka fungujícího družstevnictví v ČSSR. Z tohoto důvodu sem také zajížděly významné státní návštěvy. Po Sametové revoluci se družstvo rozpadlo, z toho je vidět, že zde myšlenka družstevnictví hluboké kořeny nezapustila. Vše se vrátilo zpět k soukromému zemědělství.

Pověsti.

O Velkých Bílovicích je známo těchto šest pověstí, uvedených v knize "Kde modrý plamének hoří":

Sportovní akce.

"Vinařský maraton" – Běžecký závod pro všechny pořádaný spolkem Báječné ženy v běhu. Běží se maraton i půlmaraton. Trasa vede mezi vinnými sklepy a vinicemi, převážně po cyklostezkách, mezi obcemi Velké Bílovice, Čejkovice a Vrbice. Dále se běží nesoutěžní rodinný běh s 1,5 km dlouhou trasou. Závod se koná poslední sobotu v říjnu.

Doprava.

Jihozápadně od města probíhá trasa dálnice D2 s výjezdem na 41. kilometru na Velké Bílovice a Podivín.  Městem prochází dvě silnice II. třídy: II/422 a II/423.  Nejbližší železniční stanice se nachází ve 3 km vzdáleném Podivíně.

Místní samospráva.

Od roku 2018 je starostkou Lenka Grofová (Nezávislí kandidáti). Zastupitelstvo města má 15 členů (8 za Nezávislí kandidáti, 4 za Sdružení nestraníků pro město a 3 za koalici stran KDU-ČSL a TOP 09).

Velké Bílovice ve filmu.

Velké Bílovice jsou již dlouho oblíbeným místem filmařů k natáčení filmů s tematikou víno. Natáčela se zde velká část trilogie „"Víno"“: "Bouřlivé víno" (1976), "Zralé víno" (1981) a "Mladé víno" (1986). Natáčelo se zde také mnoho scének filmu "Bobule" (2008).

Velké Bílovice jsou město v okrese Břeclav v Jihomoravském kraji, 10 km severně od Břeclavi. Žije zde obyvatel. Město náleží k mikroregionu Lednicko-valtický areál.První osídlení této lokality je doloženo již z neolitu, první písemná zmínka pochází z roku 1306, na město byly Velké Bílovice povýšeny v roce 2001. Velké Bílovice jsou tradiční vinařskou obcí, což také dokládají vinařské atributy na znaku a vlajce. V současné době jsou se svými více než 760 ha plochy registrovaných vinic vůbec největší vinařskou obcí v České republice.

Velké Bílovice (API: ; en ) est une ville du district de Břeclav, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Synonyma.

"Tetralobus"A. DC.

Výskyt v ČR.

V ČR se přirozeně vyskytují tyto bublinatky, všechny jsou vodní rostliny.

Popis.

Jsou to vodní, bažinaté či terestrické rostliny, mimo území České republiky i epifytické rostliny. byliny, Vytrvalé nebo jednoleté byliny.

Stonek a kořeny.

Prýty plovoucí při povrchu vodní hladiny (u vodních druhů), jsou bez kořenů nebo vytvářejí jen rhizoidy. K uchycení v půdním prostředí mají některé druhy speciální nezelené prýty s lapacími měchýřky, pronikající do bahnitého substrátu. Prýty jsou většinou větvené. Na koncích větví se u druhů mírného pásu na zimu vytvářejí kulovité, 1 - 20 mm dlouhé zimní pupeny (turiony), které se oddělují se od umírajícího prýtu a přezimují u dna.  V případě nedostatku kyslíku a oxidu uhličitého v přehřáté vodě se vytvářejí tzv. „dýchací prýty“ - vynořené, tenké, 2 - 20 cm dlouhé k hladině stočené útvary s 5 - 16 podlouhle vejčitými, 1 - 2.5 mm dlouhými šupinovitými listy.

Listy.

Listy jsou střídavé, řapíkaté i přisedlé, členité až celokrajné (druhy rostoucí v ČR mají listy členité pouze v čárkovité až nitkovité úkrojky), někdy štítnaté, opatřené +,- přisedlými, vakovitými, v ústí brvitými lapacími měchýřky.

Lapací měchýřky.

Každá past tvaru měchýřku je velká 0,5 - 4,0 mm v průměru. Vznikla přeměnou listů. V lapacím měchýřku je vakuum a každý z měchýřků má víčko opatřené titěrnými chloupky. Víčko bývá obvykle zavřené, ale když se nějaký drobný živočich (prvok, roztoč, korýš, drobný hmyz, nebo jeho larva) dotkne chloupků, víčko se prudce otevře a podtlak vsákne kapku vody i s živočichem do měchýřku. Víčko se opět přiklopí, a proto oběť nemůže uniknout. Tento proces trvá pouze zlomek sekundy. Botanik Větvička v rozhlasovém pořadu použil příměr, že otevření a uzavření víčka je rychlejší než uzávěrka fotoaparátu (rychlost uzávěru pasti bublinatky je 1/160s, běžná spoušť fotoaparátu 1/150s). Průměrný exemplář může mít až 7000 lapacích měchýřků.  Někteří autoři uvádějí, že se měchýřky vyvinuly v obydlí pro mikroorganismy, které v nich žijí a pomáhají trávit kořist. Jiní říkají že si bublinatka vytváří vlastní trávící žlázky, na vnitřních stranách lapacích měchýřků a těmi tráví kořist.

Květy.

Jsou primárně pěti četné, nápadité, většinou ve volných, hroznovitých květenstvích, vyrůstajících nad hladinu vody či substrátu. Mohou být i jednotlivé, různé velikosti a barvy. Stopka květenství mívá většinou několik šupinovitých listenů. Květní stopky vyrůstají v úžlabí listenu se dvěma listenci nebo bez nich.  Kalich je vytrvávající, dvoupyský (podrod "Utricularia"), nebo čtyřpyský (podrod "Polypompholix" se třemi druhy v Austrálii), téměř až k bázi členěný, horní pysk je srostlý ze dvou lístků, dolní ze tří lístků.  Koruna je dvoupyská, ostrouhatá. Horní pysk je srostlý ze dvou lístků, je vzpřímený, většinou celistvý nebo měkce na špičce vykrojený. Dolní pysk je srostlý ze tří lístků, je zřetelně větší než horní. Bývá dvou až tří laločnatý nebo celistvý, většinou se zřetelně vyklenutým, někdy dvojdílným patrem, uzavírajícím ústí koruny.  Tyčinky má dvě, nitky jsou tlusté a krátké, přirůstající k bázi koruny mezi květní stopkou a ostruhou s krátkými obloukovitými, sekundárně sloučenými jednopouzdrovitými prašníky.  Blizna je téměř přisedlá nestejně dvoulaločná, dolní lalok je větší a delší než sotva patrný horní lalok.

Plod.

Plodem je tobolka se dvěma chlopněmi. Semena jsou četná, malá, často křídlatá, nebo s chlupy.

Stanoviště.

Vyhledávají mělké břehy, laguny jezer a vodních toků, stále vlhké mělké písčiny, kmeny stromů, mechovité skály a růžice broméliovitých rostlin. Rostou v plytké vodě, bažinách a v kyselém písčitém substrátu s různým podílem organického humusu. Někdy přečkávají období sucha podzemními stonky nebo hlízami či pomocí semen.

Vhodné podmínky.

Druhy mírného pásma 7 °C - 28 °C, tropické druhy 10 °C - 35 °C, hlíznaté druhy 4 °C - 38 °C, severoamerické druhy 1 °C - 32 °C.

Ohrožení.

Třináct druhů bublinatek je zapsáno v Červeném seznamu ohrožených druhů.

Využití.

Akvaristika.

U našich akvaristů a ve sbírkách tropických vodních a bažinatých rostlin se můžeme setkat s bublinatkou vedenou pod jménem "Utricularia exoleta". Ve skutečnosti jde o "Utricularia gibba", nejrozšířenější druh rodu, rozpadající se na dva poddruhy "Utricularia gibba var. gibba", který ma květy 8 - 20 mm a ostruhu kratší nebo nepatrně delší než dolní pysk a "Utricularia gibba var. exoleta", který má květy 4 - 8 mm a ostruhu zřetelně delší (až o 1/3) než dolní pysk koruny. Oba poddruhy rostou a kvetou při dobrém oslunění v mělké vodě nebo ve spleti plovoucích vodních rostlin, nebo jako bahenní rostliny. V našich vodách v přírodě obvykle nepřezimují, vyskytují však v termálních vodách na Slovensku (Bojnice) a v Maďarsku (Hévíz).

Léčitelství.

Dříve byly bublinatky v lidovém léčitelství používány na rány a otoky pod jménem "Herba lentibulariae'. Také je uváděna jako diuretikum.

Milovníci masožravých rostlin.

Preferují pro pěstování barevně kvetoucí druhy. Lehce se pěstují a množí. Hodí se k osazování pokojových vitrín, ale i jako doplněk k ostatním masožravým rostlinám.

Škodlivost.

V rybníkářství se dosud traduje, že bublinatky (obecná a jižní) jsou škůdci rybího plůdku. Tato podezření jsou však prokazatelně nesprávná, neboť ústí pastí je příliš úzké k nasátí plůdku.

Bublinatka ("Utricularia") je nejhojněji zastoupený rod masožravých rostlin, čítá 214 druhů a je rozšířen ve všech klimatických pásmech od Antarktidy po tropy s výjimkou nejsušších oblastí a mnoha ostrovů. Většina druhů se vyskytuje v Jižní Americe. Jméno tohoto velmi přizpůsobivého rodu je odvozeno od malých patiček (o průměru 0.2 - 12 mm), které vyrůstají podél stonků a listů. Zastoupení rodu ve volné přírodě, zejména v bažinatých oblastech, klesá v důsledku znečištění a ztráty původního prostředí.

Le genre Utricularia, les utriculaires, est le genre de plantes carnivores qui compte le plus grand nombre d'espèces, soit environ 180. La plupart de celles-ci sont aquatiques. Le genre appartient à la famille des "Lentibulariaceae". Leur nom provient de latin "", « petite outre », par allusion à la forme des pièges à insectes que portent certaines espèces.


Děj románu.

Děj románu se odehrává na pozadí společenských poměrů ve Francii v bouřlivém období od pádu císaře Napoleona a návratu Bourbonů na francouzský trůn v roce 1815 až do červencové revoluce v roce 1830. Jeho ústředním námětem je příběh Edmonda Dantèse, lodního důstojníka na obchodní lodi Faraón. Kapitán Faraóna během plavby zemřel a Dantès mu slíbil, že navštíví ostrov Elba. Na ostrově se setkal s Napoleonem a dostal od něj dopis pro Noirtiera. O dopisu se nesměl nikomu zmínit. Edmond Dantès měl před svatbou s dívkou Mercedes a měl se stát kapitánem na lodi Faraón. Stal se tak terčem závisti lodního účetního jménem Danglars. Ten se spojil s mladým Kataláncem Fernandem Mondegem, kterému se zase líbila Mercedes, a společně napsali udavačský dopis, ve kterém označili Dantèse za bonapartistu. Edmond byl v den svých zásnub zatčen a vyslýchán návladním Villefortem. Ten byl zprvu vstřícný, ale jakmile uslyšel jméno Noirtier, nechal Edmonda odvést do pevnosti If. Pan Noirtier byl totiž Villefortův otec, a dopis by mohl zhoršit Villefortovo profesionální postavení.  Edmond Dantès strávil ve vězení bez soudu čtrnáct let. Ze začátku věznění ho sžírala samota a pokoušel se o sebevraždu, ale později se k němu ze sousední vězeňské cely prokopal Abbé Faria. Doufal, že jím vykopaná chodba povede k moři, ale zmýlil se. Edmond v něm našel přítele a učitele. Faria mu pomohl odhalit zradu, které se na něm dopustili jeho proradní přátelé. Kopali další chodbu, která jim měla přinést svobodu, ale abbé trpěl dědičnou chorobou a pomalu umíral. Naučil Edmonda jazyky, ekonomii, právo a jiné. Než abbé zemřel, svěřil Edmondovi tajemství o ztraceném pokladu kardinála Spady. Když Abbé zemřel, Edmond jeho tělo ukryl ve své cele a sám se ukryl do jeho pohřebního rubáše, v němž chtěli strážní abbého pohřbít (tak jako každého zemřelého vězně) a nechal se vhodit do moře. Ve vodě se z pohřebního pytle za pomoci nože vysvobodil a uplaval. Jako trosečníkovi mu pomohla posádka pašerácké lodi a na své přání byl vysazen na malém ostrově Montecristo, kde posléze opravdu našel obrovský poklad.  Po nějaké době se Edmond vrátil (pod jménem lord Wilmore) do Marseille. Zjistil, že jeho otec zemřel hladem, protože ze smutku, že ztratil syna, odmítal jíst. Od přítele Caderousse, jehož navštívil jako abbé Busoni a který nyní vlastnil hostinec U Gardského mostu, se dozvěděl, co se stalo s ostatními. Fernando se stal hrabětem Morcefem a oženil se s Mercedes, manželé spolu měli syna Alberta. Danglars se stal baronem a vlastnil banku. Morrelově společnosti hrozil bankrot. Edmond daroval Caderoussovi za tyto informace diamant. Caderousse se ho pokusil prodat, přičemž zavraždil klenotníka, získal tak peníze a diamant mu zůstal. Svědkem této události se stal podvodník Bertuccio, který byl za tuto vraždu zatčen. Zachránil ho abbé Busoni a později jej najal do svých služeb, tentokrát již Edmond vystupoval jako hrabě Monte Cristo. Obratně se odměnil příteli Morrelovi a začal spřádat plány své pomsty.  Prvním na řadě byl Danglars, kterého Dantès chtěl s pomocí lupiče Luigiho Vampy utýrat hladem, ale nakonec jej jen obratnou manipulací přivedl k bankrotu. Pak se postaral o zveřejnění Villefortova tajemství, kterým bylo odložení jeho nemanželského syna, z něhož vyrostl bezskrupulózní zloděj a vrah. Poslední zaplatil Mondego, když Dantès odhalil jeho hanebný zločin vojenské zrady. Dantès také odhalil pravou identitu hraběte Morcefa, a tak Fernando po odsouzení veřejností i vlastní rodinou spáchal sebevraždu. Dantès se smiloval jen nad Mondegovým synem Albertem, protože jej o jeho život přišla požádat sama Mercedes. Jejich láska byla však již navždy ztracena a Dantès odplul začít nový život s mladou otrokyní Haydée.  Z vedlejších postav jsou důležití Morrelův syn Maxmilián a Villefortova dcera Valentina, kteří se do sebe zamilují. Právě u Valentiny Dantès pozná, že jeho pomsta má své hranice, za které nemůže jít, protože by ublížil těm, které chtěl naopak odměnit. Valentině navíc hrozí o život u druhé Villefortovy manželky, která ji chce zabít, aby zajistila dědictví pro svého syna. Dantès proto Valentinu její fingovanou smrtí dostane ven z rodiny, aby se mohla vdát za Morrela. Při mnoha adaptacích je tato vedlejší dějová linie opomíjena.

Hrabě Monte Cristo jako inspirace.

Hrabě Monte Cristo se řadí k nejproslulejším románům 19. století a jako takový se stal inspirací pro mnoho dalších autorů. Dočkal se nesčetných filmových, divadelních a muzikálových adaptací a inspiroval řadu dalších spisovatelů.  Již roku 1853 napsal Portugalec Alfredo Possolo Hogan (1830–1865) román "A Mão do Finado" přímo navazující na Hraběte Monte Crista. Román okamžitě vyšel (a to dříve než v originálním znění) pod Dumasovým jménem ve francouzském překladu pod názvem "La main du défunt (Ruka zemřelého)".  Jiné pokračování, také ještě za Dumasova života, vytvořil roku 1856 německý spisovatel dobrodružných románů Adolf Mützelburg (1831–1882) pod názvem "Herr der Welt (Pán světa)".  K velmi známým Dumasovým epigonům pak patří především Francouz Jules Lermina (1831–1882), autor románů "Le Fils de Monte-Cristo" (1881, "Syn hraběte Monte Crista") a "Le Trésor de Monte-Cristo" (1881, "Poklad hraběte Monte Crista").  Silná inspirace románem je patrná i v díle Julese Verna "Matyáš Sandorf (Nový hrabě Monte Cristo)" z roku 1885.  Francouz Paul Mahalin (1838–1899) napsal román "Mademoiselle Monte Cristo" (1896, "Slečna Monte Cristo").  Mimo jiné byl román zpracován také jako japonský animovaný seriál "Gankutsuou".

Filmové adaptace.

Román "Hrabě Monte Cristo" byl mnohokrát zfilmován. První tři adaptace pocházejí z roku 1908.

Česká vydání.

Uvedena jsou pouze první vydání překladů, mnohé se dočkaly dalších reedic.

Hrabě Monte Cristo (v češtině psaný i Christo, ve francouzském originále "Le comte de Monte-Cristo") je po "Třech mušketýrech" druhý nejznámější historicko-dobrodružný román francouzského spisovatele Alexandra Dumase staršího. Poprvé byl vydán v letech 1844 až 1845. I tento román napsal Dumas (stejně jako většinu svých nejznámějších děl) ve spolupráci s profesorem historie Augustem Maquetem.

Le Comte de Monte-Cristo est un roman d’Alexandre Dumas, écrit avec la collaboration d’Auguste Maquet et dont la publication commence durant l'été 1844. Il est partiellement inspiré de faits réels, empruntés à la vie de Pierre Picaud.


Příčiny revoluce.

Hlavní příčinou belgické revoluce byla politická a ekonomická nadvláda Nizozemců nad francouzsky mluvícím obyvatelstvem. Hospodářské aktivity, jako např. obchod a počátky průmyslové revoluce, byly soustředěny na území dnešního Nizozemska, zejména v přístavu Amsterdam. Naopak Belgie měla pouze malý vliv na hospodářství v království, potýkala se s vysokou nezaměstnaností a její průmysl nebyl příliš rozvinutý. Jádrem sporů byla také skutečnost, že Nizozemci podporovali volný obchod, zatímco Belgičané požadovali ochranu svého trhu zavedením cel.  Belgičané si rovněž stěžovali, že je s nimi nakládáno jako s druhořadými občany, ačkoliv jich v království nežilo méně než 3,5 milionu oproti 3 milionům Nizozemců. Většina úředních míst byla svěřena Nizozemcům a král Vilém I. byl Nizozemec. Dalším důvodem sporů byly náboženské a kulturní rozdíly. Belgičané byli převážně katolíci, zatímco Nizozemci protestanti. Oba národy neměly společnou minulost a společný stát sdílely z vůle velkých mocností. Belgická buržoazie mluvila francouzsky a vzhlížela k Francii, která jí byla bližší než Nizozemsko.

Průběh revoluce.

Posledním impulsem, který nastartoval belgickou revoluci, bylo představení Auberovy sentimentální a vlastenecky laděné opery Němá z Portici ("La muette de Portici") v bruselském operním sále Théâtre de la Monnaie. Během duetu "Amour sacré de la patrie" ("Svatá láska k vlasti") obecenstvo povstalo s výkřiky "„Aux armes! Aux armes!“" ("„Do zbraně!“"). Po představení se dav nahrnul do ulic za provolávání vlasteneckých hesel a zmocnil se radnice a dalších vládních budov.  Král Vilém I. nechtěl připustit rozdělení země a pokusil se obnovit pořádek silou, avšak královskému vojsku pod vedením králova druhého syna Bedřicha se nepodařilo dobýt Brusel v krvavých bojích v ulicích města, které se odehrály mezi 23. a 26. srpnem. Den poté byla v Bruselu vyhlášena provizorní vláda a 4. října následovalo prohlášení nezávislosti.  V listopadu se v Bruselu sešel Národní kongres a 7. února 1831 byla vyhlášena ústava. Prvním belgickým králem se stal 21. července téhož roku Leopold I. Evropské mocnosti oficiálně uznaly nezávislost Belgie až roku 1839, kdy byla podepsána Londýnská smlouva. Belgie měla být podle této smlouvy nezávislou a neutrální zemí, zahrnující Západní Flandry, Východní Flandry, Brabant, Antverpy, Henegavsko, Namur a Lutych, jakož i část Lucemburska a provincie Limburk.

Postavení Vlámů v Belgii po revoluci.

V určitém smyslu byla belgická revoluce valonskou revolucí francouzsky mluvící vyšší a střední třídy a nadvláda Nizozemců byla nahrazena nadvládou Valonů. Úředním jazykem byla určena francouzština, zatímco vlámština byla zakázána na školách. Na poštovních známkách sice bylo napsáno dvojjazyčně "„Belgique-België“", ale belgický občanský zákoník byl přeložen do vlámštiny až roku 1961. Během průmyslové revoluce byl těžký průmysl koncentrován do Valonského regionu. V průběhu 20. století Vlámové agitovali pro rovnoprávnost v belgickém státu, což vedlo k vyhlášení federální ústavy roku 1980, která jim zaručovala více pravomocí v oblasti školství a sociálních programů.

Belgická revoluce byl konflikt ve Spojeném království Nizozemském, který začal nepokoji v Bruselu v srpnu 1830 a vedl k vytvoření samostatného belgického státu.

La révolution belge de 1830 est la révolte, contre le roi des Pays-Bas, de plusieurs provinces du Sud du royaume, suivie de leur sécession. À la suite de l'implication des nations voisines, elle mena à la scission du royaume et à l'indépendance de la Belgique proclamée par le gouvernement provisoire de Belgique le.


Championnat d'Europe de hockey sur glace 1926

Průběh.

Vývoj ve dvou ze tří skupin byl překvapivý. Roli favorita splnili pouze českoslovenští hokejisté, kteří obhajovali titul a postoupili do finálové skupiny hladce. Zbylé dvě skupiny taktéž bez ztráty bodu vyhráli domácí Švýcaři a velmi nečekaně Rakušané vedení kanadským trenérem. Na zkušené hokejisty reprezentující Velkou Británii, Francouze a tradiční účastníky z Belgie zbyl potom boj o poslední postupové místo. Do finálové skupiny se prodrala Velká Británie, kterou však dvě utkání navíc stála příliš mnoho sil a skončila v ní beznadějně poslední. Zbylí účastníci finálové skupiny se porazili navzájem, čili měli všichni po čtyřech bodech. Turnaj se tedy prodloužil, protože se všechny tři týmy mezi sebou utkaly znovu. Jediná remíza na celém mistrovství rozhodla v posledním zápase o titulu pro domácí celek.  Československé mužstvo tentokrát díky dobrým podmínkám ohledně počasí přijelo po pečlivé přípravě v klubech. Na turnaji se především ve finálové skupině soustředilo na to, aby dalo první gól, a potom se snažilo udržet příznivý stav. O první část plánu se staral především nejlepší střelec Maleček a o druhou brankář Peka.

Výsledky a tabulky skupin.

Skupina A.

Belgie – Španělsko 5:0 (4:0, 1:0)  11. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: François Franck 2, Willy Kreitz, Roger Bureau, André Poplimont.  12. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: 5. a 30. Maleček. Rozhodčí: Jacques Ditrichstein (AUT)  13. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: Branky: 1:0 Loos, 2:0 a 3:0 Maleček, 4:0 Jirkovský, 5:1 Jirkovský, 6:1 Maleček, 7:1 Maleček, 8:1 Jirkovský, 9:1 Loos – 4:1 A. Arche (Rodriges), 9:2 Pla. Rozhodčí: Müller (SUI)

Skupina B.

Rakousko – Francie 2:1 (0:1, 2:0)  12. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: 1:1 a 2:1 Herbert Brück – 0:1 Couvert. Francie – Polsko 2:1 (1:1, 1:0)  12. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: Hassler, De Rauch – Adamowski  13. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: Walter Brück, Spewak – Kuley.

Skupina C.

Velká Británie – Itálie 8:1 (4:0, 4:1)  11. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: Cuthbert 6, Sexton, G. Reid – Botturi.  12. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: 1:0 Geromini, 2:0 Meng, 3:0 Kraatz, 4:0 Meng, 5:0 Meng, 6:0 Kraatz, 7:0 Geromini, 8:0 Geromini, 9:0 Meng, 10:0 Meng, 11:0 Dufour, 12:0 Dufour, 13:0 Dufour.  13. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: 1:0 Andreossi, 2:3 Meng, 3:3 Spengler, 4:3 Meng, 5:4 Dufour – 1:1 G. Ried, 1:2 Sexton, 1:3 Cuthbert, 4:4 Sexton.

Skupina o čtvrtého postupujícího do finálové skupiny.

Francie – Belgie 1:0 (0:0, 1:0)  14. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: Albert Hassler.  14. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: Cuthbert 4, G. Reid.  14. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: Johnston, Sexton 2 – Quaglia..

Finále.

Švýcarsko – Rakousko 5:3 (3:0, 2:3)  15. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: 1:0 Dufour, 2:0 Dufour, 3:0 Meng, 4:2 Meng, 5:3 Dufour – 3:1 Lederer, 3:2 Lederer, 4:3 Spevak.  15. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: 1:0 Maleček, 2:0 Jirkovský – 2:1 Sexton.  16. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: 6. Lederer, 25. Herbert Brück, 30. Spewak – 8. Sexton.  16. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branka: 13. Maleček. Rozhodčí: Paul Loicq (BEL)  17. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branka: 15. Lederer. Rozhodčí: André Poplimont (BEL)  17. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branka: 1:0 Meng, 2:1 Dufour, 3:2 Meng, 4:4 Geromini, 5:4 Kraatz, 6:4 Dufour, 7:4 Kraatz – 1:1 Cuthbert, 2:2 J.Ried, 3:3 Cuthbert, 3:4 Johnston. Rozhodčí: Paul Loicq (BEL)

Opakované finále.

Československo – Švýcarsko 1:3 (0:0, 1:3)  18. ledna 1926 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky: 30. Šroubek – 26. Kraatz, 32. Dufour, 35. Dufour.  18. ledna 1926 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky: 22. a 30. Jirkovsky, 36. Maleček – 37. Lederer.  19. ledna 1926 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky: 5. Meng, 23. Meng – 12. Lederer, 27. Walter Brück. Rozhodčí: Cuthbert (GBR)

O 6. místo.

Polsko – Belgie 3:1 (2:1, 1:0)  17. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: Van Reychoot – Zebrowski, Adamowski, Tupalski.

Soutěž útěchy.

Polsko – Itálie 3:1 (0:0, 3:1)  14. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: Adamowski, Kuley, Osiecimski – Paulon.Piazza.  16. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: Tupalski 2, Adamowski, Kowalski – Pla (as. Peres)  14. ledna 1926 – Davos (Eissportstadion) Branky: Piazza, Urbano – Ricardo Arche 2.

Soupisky.

1. Švýcarsko Brankáři: Charles Fasel, Adolf Martignoni. Hráči: Fritz Kraatz, Louis Dufour, Heinrich Meng, Anton Morosani, Jaques Besson, Putzi Müller, Giuseppe Penchi, Alexander Spengler, Murezzan Andreossi, Albert Geromini  2. Československo Brankáři: Jan Peka, Jaroslav Pospíšil. Obránci: Josef Šroubek,Jaroslav Pušbauer, Valentin Loos. Útočníci: Jaroslav Jirkovský, Josef Maleček, Jan Krásl, Václav Doležal, Bohumil Steigenhöfer.  3. Rakousko Brankář: Franz Bidla, Herbert Brück. Obránci: Walter Brück, Konrad Glatz, Alexander Lebzelter. Útočníci: Ulrich Lederer, Alfred Revi, Peregin Spevak, Georg Stransky, Kurt Wollinger.  4. Velká Británie Brankář: Peter Patton. Obránci: Blaine Sexton, Jeff Reid, Hanki Millington. Útočníci: Ross Cuthbert, Jack Murphy, Neville Melland, Joe Cock, Gary Reid, A.Wallace Johnson.  5. Francie Brankář: Jacques Morisson. Obránci: Alfred de Rauch, André Charlet, Philippe Payot. Útočníci: Jean-Joseph Monnard, Albert Hassler, Léonhard Quaglia, Hubert Grunwald, Raoul Couvert, Henri Couttet.  6. Polsko Brankář: Edmund Czaplicki. Obránci: Aleksander Kowalski, Lucjan Kulej. Útočníci: Tadeusz Adamowski, Kazimierz Źebrowski, Aleksander Tupalski, Wlodzimierz Krygier, Aleksander Sluczanowski, Osiecimski.  7. Belgie Brankář: Hector Chotteau. Obránci: Francois Franck, Roger Bureau, Gaston Van Volxem, Philippe Van Volckxom Útočníci: Albert Collon, Willy Kreitz, André Poplimont, Louis Franck, Pierre van Reysschoot, Jacques van Reysschoot, Charles Mulder, Charles van den Driessche, Louis de Ridder.  8. Itálie Brankář: Enrico Calcaterra. Obránci: Guido Botturi, Piazza. Útočníci: Luigi Radaelli, Decio Trovati, Paulon, Urbano.  9. Španělsko Brankář: Aguilino Sobrino, Pedro Rivas. Obránci: Juan Arche, Ricardo Arche, Fernando Merguiro, Santiago, Descluée. Útočníci: Angel Arche, Edgar Neville, Baltasar Hidaldgo, Isidorio Uceda, Quintanta.

11. mistrovství Evropy v ledním hokeji se konalo od 11. do 18. ledna v Davosu ve Švýcarsku. Jednalo se do té doby o nejdelší mistrovství Evropy, kterého se zúčastnil více než dvojnásobný počet týmů, než tomu bylo v předchozím roce. Reprezentační mužstva byla rozdělena do tří skupin po třech týmech. Posléze byla vytvořena čtyřčlenná finálová skupina, v níž se po dramatickém průběhu radovali z prvního titulu mistra Evropy domácí Švýcaři.

Le onzième championnat d'Europe de hockey sur glace a eu lieu du 11 au 18 janvier 1926 à Davos en.


Historie.

Začalo to vlastně v roce 1952. Odborné učiliště Dolu 1. máj v Karviné 6 se jen hemžilo mladými chlapci. Někdy neměli po vyučování co na práci a tak vychovatelé pro ně hledali zábavu, nabízeli jim zájmové kroužky, sport. Vychovatel Břetislav Kaplan, hráč Sokola Telnice u Brna přitahoval učně svými kousky s míčem. A tak zanedlouho byl vytvořen házenkářský kroužek, z něhož pak vzniklo první dorostenecké družstvo české házené na Karvinsku. Tréninkové hřiště bylo však daleko. Chlapci tedy neměli příliš velkou chuť k tréninku.  Teprve podzim 1954 přinesl změnu. Do učiliště přišla nová směna, vzniklo nové družstvo a to se už přihlásilo do krajského přeboru. Mezi jmény se objevují Fabián, Votánek, Čičmanec a jiní, kteří později proslavili oddíl v mezinárodní házené.  V létě 1955 jelo toto družstvo dorostenců k mistrovskému utkání do Ostravy-Přívoza lokálkou. Max Fabián zahlédl v novinách zprávu, že v Paskově se hraje dorostenecký turnaj v mezinárodní házené a bylo jednohlasně rozhodnuto: "Po zápase se jede do Paskova!" Pořadatelé byli velmi udiveni příchodem neznámého a nezvaného kolektivu, ale nakonec byla Karviná zařazena do turnaje. Mezi kluky vznikla panika: "Mezinárodní jsme nikdy nehráli! Vždyť neznáme pravidla!" Po bleskové instruktáži bohumínského trenéra Karviná nastoupila do semifinále proti ŽD Bohumín a překvapivě zvítězila 8:2. Ve finále prohráli se Sokolem Paskov 8:6. Krajská sekce mezinárodní házené vyhlásila tento turnaj jako první kolo krajského přeboru dorostu. Paskov tak znamenal konec české házené v Karviné. Za 14 dní se hrála odveta a překvapení pokračovalo. Karviná porazila Paskov 12:8 a stala se krajským přeborníkem v mezinárodní házené pro rok 1955.  V zimním období přicházívali hrávat do tělocvičny učiliště košíkáři Baníku ČSA Karviná. Nedalo mnoho námahy zakrátko přemluvit celé družstvo k přechodu na házenou. Tréninky družstva dorostu a už i mužů byly zpočátku spojené, později, když se družstva přihlásila do soutěží, začal každý samostatně. 1. dubna 1956 se družstvo mužů vypravilo sehrát svůj první zápas v házené do Paskova. V historicky prvním utkání mužů nastoupila Karviná v této sestavě: M. Salava - Kaplan, Schulhauser, J. Salava, Palas, Feranc, Louženský a Čičmanec. Na podzim 1956 hrálo družstvo krajský přebor mezinárodní házené, tuto soutěž vyhrálo a postoupilo do II. ligy házené. V ročníku 1961/1962 Karviná vyhrála II. ligu a postoupila do kvalifikace o postup do 1. ligy. Hrálo se ve Znojmě a Karviná po vítězství postupuje mezi Československou házenkářskou elitu. O postup se zasloužili: Novák, Kepl, Čičmanec, Brůna, Boř, B. Janík, O. Janík, Ing. Kaufman, Schulhauser, Malík, Feranc, Szczepanski, Hruška a Šivara.  Po příchodu do ligy málokdo věřil v udržení. Konečné 5. místo bylo obrovským úspěchem. Na zápas s tehdy suverénní Duklou Praha přišlo 3000 diváků! Již po šesti sezónách v 1. lize, kdy mužstvo neskončili hůře než na 6. místě, v ročníku 1967/1968 se Karviná stává mistrem Československa. Kanonýr František Brůna, spolu s Klimčíkem a Cinerem již reprezentant, se stává druhým nejúspěšnějším střelcem ligy. V témže roce je Karviná poctěna historicky prvním utkání výběru Světa s národní reprezentací.  Utkání se hrálo 11. srpna 1968 před 7000 diváky. Svět porazil ČSSR 24:21. V mužstvu Světa hrál i karvinský Brůna, za Československo to byli karvinští V. Konečný, Janík, Klimčík, J. Konečný, Raník, Hadrava, Ciner a Čičmanec. 1962/1963 5. místo 1963/1964 6. místo 1964/1965 5. místo 1965/1966 4. místo 1966/1967 2. místo 1967/1968 mistr ČSSR 1968/1969 3. místo 1969/1970 4. místo.  Když se s mužstvem rozloučil trenér Oldřich Spáčil, měli funkcionáři šťastnou ruku, ke kormidlu přišel internacionál Dušan Růža. Pod jeho vedením v sezóně 1971/1972 se Baník 1.máj Karviná stal opět mistrem Československa.  Situace v tomto ročníku vrcholila jakoby podle nejlepší režie. Až závěrečné střetnutí se Škodou Plzeň v Karviné rozhodovalo, které z těchto dvou mužstev získá mistrovský titul. Za účasti 6000 diváků Karviná vítězí, po poločase 11:10, 19:17. Brůna v tomto střetnutí vsítil 11 branek.  Baník jako novopečený mistr získal poprvé v historii oddílu právo startu v Poháru mistrů evropských zemí. Pro osmifinále určil pohárový los Karviné celek Sportingu Lisabon. V prvním zápase v Karviné přihlížel rekordní počet - 8000 diváků - výhře 24:11 (12:5). V odvetě v Lisabonu Karviná dokázala vyhrát 16:15 a postoupila do čtvrtfinále. Zde narazila na obhájce této trofeje, Partizan Bjelovar.  První zápas se hrál opět v Karviné a karvinským se podařilo, před 7500 diváky, vyhrát 16:10. Na horké půdě v Jugoslávii však již nestačili a prohráli 13:22. Ještě pár následujících let se Baník umísťuje v horní polovině tabulky. Pak se však s kolektivem loučí Konečný, Pavelka a především František Brůna. V sezóně 1976/1977 končí Karviná na 11.místě a sestupuje II. ligy. Hned v následujícím roce se podařil celku návrat mezi Československou házenkářskou elitu. Po roce Baník opět sestupuje.  Na počátku tohoto období je vítězství ve 2. lize a již definitivní postup do nejvyšší házenkářské soutěže Československa. Prvních pět sezon se Karviná pohybovala ve druhé polovině tabulky. Od ročníku 1986/1987 započal Baník cestu úspěchů v domácí soutěži. Následujících 15 sezon (1986 - 2001) skončilo pěti bronzovými, pěti stříbrnými a dvěma zlatými medailemi. Nejméně vydařenými sezonami byla tři čtvrtá místa.  Toto období lze označit jako nejúspěšnějším v celé historii klubu. Nejhorším umístěním bylo čtvrté místo. Čtyři třetí místa, tři druhá a k tomu mistrovský titul jsou důkazem velmi vydařeného desetiletí. V sezóně 1999/2000 se mužstvu daří po 28 letech získat již třetí titul mistra České republiky.  Rok poté, v sezóně 2000/2001, Karviná domácí titul mistra České republiky obhájila, přidala obhajobu vítězství v Českém poháru a vítězství v premiérovém ročníku Česko-Slovenské Handball International League.

Evropské poháry.

HC Baník Karviná je tradičním účastníkem evropských pohárových soutěží. Své účinkování v evropských pohárech měl možnost začít již v roce 1968, kdy se stal poprvé přeborníkem republiky a měl právo reprezentovat tehdejší ČSSR v Poháru mistrů.Jenže srpnové události roku 1968 tuto premiéru Karviné v evropských pohárech přerušily. Karviná si svůj premiérový start v PMEZ vyzkoušela až v roce 1972, kdy podruhé získala titul přeborníka republiky.Premiéra dopadla vcelku dobře, Karviná postoupila do druhého kola přes portugalský Sporting Lisabon, kde narazila na tehdy velice silný celek Partizan Bjelovar a po výhře v Karviné 16:10 a prohře v Bjelovaru 13:22 byla z dalších bojů vyřazena. Byl to tehdy pro Karvinou velký svátek a obě kola se hrála na nově otevřeném zimním stadionu a každé utkání vidělo 8 tisíc věrných karvinských fanoušků. Na další účast v evropských pohárech čekala Karviná dlouhých 15 let. Čekání se ale vyplatilo, protože v roce 1987 si Karviná vybojovala v Poháru vítězů pohárů postup až do semifinále, kde prohrála s německým Grosswallstadtem. Od této sezóny je karvinský Baník každoročně účastníkem některého z evropských pohárů. Stálá účast v elitní společnosti evropských klubů přinesla své ovoce. Karviná v sezónách 1997/1998 až 1999/2000 třikrát postoupila do čtvrtfinále evropského poháru a v sezónách 2000/2001, 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005, 2005/2006, 2006/2007 se sedmkrát po sobě probojovala do jedné ze skupin Ligy mistrů. Tyto získané zkušenosti již dávají o sobě vědět v podobě dobrého jména Karviné v očích těch nejkvalitnějších klubů v Evropě a každý klub, se kterým se Karviná potká na hřišti již dnes ví, že Baník patří do skupiny těch nejkvalitnějších týmů v Evropě.

Handball Club Banik Karviná je jedním z nejslavnějších českých házenkářských klubů. Byl založen již v roce 1955 a prakticky ihned po svém založení se dostal do české špičky. Klub je dvanáctinásobným mistrem své země, dvakrát mistrem Československa (v letech 1968 a 1972) a desetkrát mistrem Česka (v letech 2000-2002 a 2004-2010). Klub za dobu své existence vychoval řadu reprezentantů Česka. V posledním desetiletí odehrál Baník Karviná také několik sezón v Lize mistrů.

Le Handball Club Baník OKD Karviná est un club de handball basé à Karviná en République tchèque. Il domine le handball tchèque depuis le début du.


Život.

Narodil se v manželství jižanského kuchaře Amose Mefforda Hankse a Angličanky Janet Merilyn Fragerové, která pracovala v nemocnici. Má tři sourozence: sestru Sandru, bratry Lawrence a Jimiho. V pěti letech se jeho rodiče rozvedli.  Od střední školy se amatérsky věnoval herectví, které ho provázelo i na vysoké škole. Svoji první opravdovou hereckou zkušenost získal na festivalu Shakespearových her v Ohiu. Tři roky poté v létě vystupoval v Shakespearových hrách a přes zimu účinkoval v divadelní společnosti v Sacramentu.  V roce 1978 se oženil s herečkou Samanthou Lewesovou, s níž má 2 děti, ale v roce 1987 se rozvedli.  Po práci na festivalu se přestěhoval do New Yorku, kde dostal po velké snaze svoji první (malou) roli ve filmu "He Knows You're Alone" (1980). Velký úspěch nezaznamenala, a tak se vydal do Los Angeles, kde získal roli v televizním sitcomu "Bosom Buddies" a v dalších seriálech, jako například "Mazes and Monsters" (1982). První úspěch se dostavil v roce 1984 po filmu "Žbluňk!" ("Splash"). Poté získal další roli ve filmu "Velký" ("Big") v roce 1988.  Při natáčení filmu "Blázni a dobrovolníci" ("Volunteers") se seznámil s herečkou Ritou Wilsonovou. Vzali se v roce 1988 a mají spolu dvě děti.  Filmová komedie "Ohňostroj marnosti" byla velice úspěšná a Hanks si zde zahrál po boku Bruce Willise a Melanie Griffithové. Od roku 1993 se jeho úspěchy zvětšovaly. Hrál vedle Meg Ryanové, Garyho Sinise, Robin Wright Pennové, Denzela Washingtona, Edworda Burnse, Matta Damona, Helen Huntové, Leonardem DiCapriem, Catherine Zeta-Jonesové, Jeana Rena, Audrey Tautou, Julie Robertsové, Ayelety Zurerové a dalších.  V roce 2020 se spolu s manželkou v Austrálii nakazili koronavirem. ze kterého se tentýž rok dostal.

Ocenění.

Oscar  Zlatý Glóbus

Thomas Jeffrey „Tom“ Hanks (* 9. července 1956 Concord) je americký filmový herec, režisér a producent, držitel dvou Oscarů za herecký výkon. Jedná se o jednoho z nejlépe placených herců v dějinách filmu a jednoho ze dvou herců (vedle Spencera Tracyho), který cenu akademie obdržel ve dvou po sobě jdoucích letech (1993 a 1994).

Tom Hanks est un acteur, réalisateur et producteur de cinéma américain, né le à Concord en Californie. Il est devenu célèbre avec le film "Splash", avant de connaître la consécration avec "Philadelphia" et "Forrest Gump", qui lui valurent chacun l'Oscar du meilleur acteur. La quasi-totalité de ses films suivants obtint de grands succès, comme "Apollo 13", "Il faut sauver le soldat Ryan," la saga "Toy Story" et "La Ligne verte". Il est souvent comparé à James Stewart, et son talent reconnu lui a permis de devenir l'un des acteurs fétiches des réalisateurs Steven Spielberg, Robert Zemeckis et Ron Howard.


Historie.

Skupina PEHA se na slovenské scéně objevila v dubnu roku 1997. Její začátky jsou spojeny s vydavatelstvím Škvrna records. V roce 1998 byla podepsána smlouva s firmou Sony Music Bonton. V lednu roku 1999 vznikla a do rádií i televizí se dostala píseň "Diaľkové ovládanie", která se stala po dva měsíce nejhranější písní na Slovensku. Dalším úspěšným singlem byla píseň "To sa Ti len zdá" a v září roku 1999 bylo vydáno první album "Niečo sa chystá". V létě roku 2000 skupina koncertovala na turné se skupinou Nocadeň a po turné začala připravovat druhé album. To bylo vydáno až na jaře 2001 a nese název "Krajinou". Pilotním singlem se stala písnička "Hlava vinná, telo nevinné". V tomtéž roce dostala Katarína Knechtová ocenění Aurel 2001 v kategorii nejlepší zpěvačka. V roce 2003 bylo vydáno album "Experiment", kde pilotním singlem byla skladba "Naoko spím" a velkou pozornost si vysloužily i zadumanější skladby "Len tak ísť", "Hypnotická" nebo "Slnečná balada". Na jaře roku 2004 kapela koncertovala v rámci turné se skupinou Chinaski. Další v pořadí již čtvrté řadové album bylo vydáno v roce 2005 už pod novým vydavatelstvím Universal Music a jeho název je "Deň medzi nedeľou a pondelkom". Za toto album a úvodní singl "Za tebou" získala Peha 4 sošky Aurel 2005 v kategoriích nejlepší zpěvačka, nejlepší píseň, nejlepší album a nejlepší kapela. Na Slovensku bylo album za prodejnost oceněno Platinovou deskou a v Česku Zlatou deskou. V listopadu roku 2006 vyráží kapela na koncerty v rámci Rubikon tour se skupinou Kryštof. Tomuto turné předchází vydání retrospektivního alba "Best Of" u bývalého vydavatelství Sony BMG. Rubikon tour vrcholí 9.12.2006 koncertem v pražské T-Mobile aréně před více než 9000 diváků. Závěr roku 2006 je korunován výrazným přílivem českých fanoušků kapely. K tomu se navíc alba "Deň medzi nedeľou a pondelkom" a "Best Of" drží v prodejnosti v českých žebříčcích IFPI kolem 15. místa a skladba "Spomaľ" devět týdnů nepřetržitě vedla žebříček nejhranějších skladeb v českých rádiích. Začátkem roku 2007 dosahovala prodejnost alba „Deň medzi nedeľou a pondelkom“ v českých zemích „triplatiny“, tedy přesahovala 30.000 prodaných kusů. Kapela vystupuje na slavnostním večeru k předávání hudebních cen TV Óčko v pražské Lucerně a vyhlášení hudebních cen časopisu Report v Plzni. V průběhu jara absolvovala PEHA turné po českých koncertních sálech s mimořádným diváckým ohlasem a to včetně pražského dvojkoncertu v Paláci Akropolis.

PEHA je slovenská hudební skupina, která vznikla v roce 1997 v Prešově. Je jednou z nejpopulárnějších slovenských hudebních skupin poslední doby. Texty pro skupinu píše, až na výjimky, Vlado Krausz. Zpěvačkou, spoluautorkou a autorkou hudby kapely je Katarína Knechtová. Manažer skupiny Petr Tureček působil ve skupině Peha v letech 2003 - 2008.

Peha & Karmen Pál-Baláž, anciennement Peha, est un groupe de pop et de pop rock slovaque, originaire de Prešov. Il est formé en 1997 après que Katarína Knechtová et Martin Migaš aient quitté le groupe IMT Smile.