Référendum constitutionnel croate de 2013

Politické pozadí.

Petici za změnu ústavy zaštítila katolická občanská platforma 'Ve jménu rodiny' ("U ime obitelji"). Do května 2013 se jim podařilo nasbírat přes 700 tisíc podpisů. Důvodem iniciativy byla politika vládního kabinetu Zorana Milanoviće a s ní související snaha o legalizaci homosexuálního partnerství. Pro vypsání referenda hlasovalo dne 8. listopadu téhož roku v Saboru 104 ze 151 poslanců.  Část občanů, která hlasovala proti, se skládala z 88 občanských společností (GONG, Centrum pro mírová studia a Zagreb Pride). Podpory se jim dostalo od několika veřejně známých osobností, herců, hereček, akademiků, aktivistů, politiků a v neposlední řadě i tisku jako jsou například Novi list a Jutarnji list a muzikantů – Severina, Dubioza kolektiv, Let 3, Hladno pivo, TBF a další.  Kampaň 'Hlasuj proti' poukazovala také na fakt, že osoby stojící za iniciativou Željka Markić, Krešimir Planinić, Krešimir Miletić, Ladislav Ilčić, včetně členů jejich rodin, stáli současně nejen za vyvíjením tlaku na vypsání referenda, ale taktéž kandidovali za politickou stranu HRAST. Hlasuj proti a širší koalice občanských společností Platforma 112 prohlásily, že bankovní spojení uvedené na webových stránkách 'Ve jménu rodiny' nepatří iniciativě, nýbrž registrované asociaci "Građani odlučuju" ("Občané rozhodují"), kterou založil viceprezident HRASTU Krešimir Miletić.  Željka Markić byla svými oponenty také kritizována pro členství v kontroverzní katolické organizaci Opus Dei.

Ústavnost referendové otázky.

Voliči byli dotazováni na následující: Poté, co nasbírala iniciativa dostatečný počet podpisů, začaly se vést široké spekulace o tom, zda by vůbec mohlo takové referendum proběhnout. Politická podpora referenda v Saboru byla nejistá, neboť jej levicová koalice, která tvořila v parlamentu většinu, odmítala.  Nicméně, když se o něm 8. listopadu hlasovalo, tak se Sabor vyslovil pro vypsání. 104 poslanců hlasovalo pro, 13 proti a 5 se zdrželo. Bývalá premiérka a nezávislá poslankyně Jadranka Kosor navrhovala, aby ústavní soud přezkoumal ústavnost referenda. Nicméně obě vládnoucí strany HDZ a SDP tento ústavní podnět nepodpořily v poměru hlasů 75:39. Jedinou politickou stranou ve vládnoucí koalici, která podpořila ústavní přezkum, byla Chorvatská lidová strana.  Po dvoudenním stání rozhodnul 14. listopadu Ústavní soud, že neshledává žádný důvod, proč zrušit rozhodnutí parlamentu o referendu. Ústavní soudci zdůrazňovali, že ústavnost referenda nebrali v potaz, neboť sám Sabor již projevil vůli zvážit kompatibilitu referendové otázky s ústavou. Nicméně potvrdili, že žádná ústavní novela, která bude definovat manželství jako svazek muže a ženy, nemůže nijak ovlivnit dosavadní vývoj právního rámce mimomanželských institutů a stejnopohlavních svazků. Ústavní soud tedy nerozhodoval o ústavnosti referenda, neboť o to nebyl oficiálně požádán chorvatským parlamentem.  Soudci nebyli v otázce, zda by měl Ústavní soud přezkoumávat ústavnost referenda, či nikoliv. Několik z nich bylo pro to, aby soud vyjádřil své stanovisko k tomu, jaké následky bude mít ústavní definice heterosexuálního manželství pro pozici chorvatské LGBT minority. Jiní se odvolávali na fakt, že soud není povinen reagovat na žádosti občanů, neboť pouze Sabor má právo žádat přezkum ústavnosti referendové otázky. Ten se ale tohoto práva zřekl, když se projednávala záležitost vypsání referenda.

Kampaň.

Premiér Zoran Milanović řekl v HRT, že by hlasoval proti. Prezident Ivo Josipović prohlásil, že je referendum zbytečné, a že namísto nějakého politického přínosu akorát stojí peníze daňové poplatníky. Poukázal také na fakt, že je manželství v chorvatských zákonech již dávno definované jako svazek muže a ženy, a že referendová otázka má hluboký psychologický efekt se skrytou diskriminační zprávou.  Tomislav Karamarko, předseda konzervativního Chorvatského demokratického společenství řekl, že by hlasoval pro. Referendum podpořily čtyři další strany, což ve výsledku znamenalo podporu 104 poslanců ze 151.  Chorvatský deník "Jutarnji list" oznámil, že hodlá veřejně vyzývat proti přijetí novely. Obdobný přístup zaujal později i "Novi list".  Konference chorvatských biskupů vyzývala chorvatské katolíky, aby hlasovali pro přijetí nového ústavního zákona. 12. listopadu vyjádřili podporu referenda kromě zástupců chorvatské konference biskupů také Srbská pravoslavná církev, Makedonská pravoslavná církev, Reformovaná křesťanská (kalvínistická) církev, Chorvatská unie baptistů, Evangelická letniční církev, Izraelské židovské společenství a Chorvatský mešihat. Novelu naopak nepodpořili Chorvatská luteránsko-evangelická církev a Záhřebská židovská komunita. Centrum evropských rabínů vyjádřilo svojí podporu referendu a občanské iniciativě 'Ve jménu rodiny' s tím, že je "velmi znepokojené zprávami o tom, jak někteří hážou promanželskou iniciativu do jednoho pytle s nacistickým režimem a fašistickou ideologií.  Kardinál Josip Bozanić podpořil novelu dopisem, který přečetl ve všech kostelech, v nichž kázal. Obsahoval, že heterosexuální manželství je jedinečným institutem, který zaručuje přirozené plození dětí.  Bozanić opakovaně zdůrazňoval, že krize manželství je celospolečenským problémem z hlediska zachování národa, a že církev opravdu nikoho diskriminovat nechce, nýbrž pouze chrání to, co již máme. Poznamenal, že referendum je pro křesťany jedinečnou příležitostí, v níž můžou rozhodnout o svém osudu, respektováním Božího záměru a bojem za pravdu. Referendum obhajoval ještě jednou svým prohlášením, že manželství a rodina nejsou privátní záležitostí jednotlivce, o kterých si může každý rozhodovat sám dle libovůle, nýbrž že mají celospolečenský význam, a tudíž je nepřijatelné s nimi experimentovat.

Mediální vyobrazení.

Chorvatská mainstreamová média se o iniciativě a jejich cílech obecně vyjadřovala nepříznivě.  V den konání referenda se iniciátoři rozhodli zakázat přístup do svých prostor novinářům patřících ke skupině selektovaných médií, která je několikrát obviňovala z předsudků, neprofesionálního jednání a plagiátorství. Mezi nimi byly veřejnoprávní Hrvatska radiotelevizija, nejnavštěvovanější chorvatské internetové portály Index.hr, Net.hr a T-portal, a spolu s nimi i noviny Europapress Holding a Novi list. Iniciátoři požadovali po všech novinářích, aby jim poskytli číslo svého mobilní telefonu, adresu trvalého bydliště, emailovou adresu, jakož i emailovou adresu a jméno svých editorů. Proti tomu se ostře vymezila Asociace chorvatských novinářů, která vyzvala všecha média k bojkotu iniciativy v den konání referenda, neboť se ze strany jeho iniciátorů jednalo o hrubý zásah do soukromí.  K bojkotu referenda a solidaritě s diskriminovanými novináři vyzývala většina chorvatských médií.

Výzkumy veřejného mínění.

Průzkum veřejného mínění provedený v červnu 2013 ukázalo, že změnu ústavy podporuje 55,3 % Chorvatů, zatímco 31,1 % je proti.  Jiný výzkum z listopadu ukázal, že 54,3 % respondentů by volilo pro přijetí změny a 33,6 % proti. 12,1 % respondentů řeklo, že si není jisto. Ukázalo se, že větší podporu 85,7 % má novela u HDZ, zatímco u SDP je nižší 39,5 %.  Předvolební statistika Hrvatske radiotelevizije publikovaná dva dny před konáním referenda ukázala, že 59 % respondentů podporuje novelu, 31 % je proti a 10 % si není jisto.

Výsledky.

Po uzavření všech volebních místností zveřejnila státní volební komise výsledky, v nichž 65,87 % hlasovalo "ano", 33,51 % "ne" a 0,57 % hlasů bylo neplatných. V referendu hlasovalo 37,9 % oprávněných voličů.  Pula, Rijeka, Varaždin a Čakovec byly jedinými velkými městy a Istria a Přímořsko-gorskokotarská župa jedinými župami, kde většina voličů hlasovala "ne". Vysoká podpora přijetí nového ústavního zákona byla v jižním Chorvatsku: Šibenicko-kninské župě, Splitsko-dalmatské župě, Dubrovnicko-neretvanské župě a Brodsko-posávské župě. Tuto relativní polarizaci mezi severním a jižním Chorvatskem připisují sociologové úzce spojeným ekonomickým indikátorům a rozsahu vlivu Chorvatské války za nezávislost v 90. letech. V hlavním městě Záhřebu hlasovalo 43,5 % voličů "ne", což je interpretováno jako hlavní ukázka "vysoce nekompatibilních tendencí".  Statističtí analytici zaznamenali vysokou korelaci napříč jednotlivými volebními obvody. Regiony s převážně pravicovými voliči zpravidla hlasovali "pro", zatímco regiony s převážně levicovými voliči hlasovali "proti". Nelze však objektivně říci, že by politická příslušnost k levici nebo pravici automaticky znamenala jednotný přístup k referendové otázce.

Reakce.

Negativní reakce.

Premiér Zoran Milanović odmítal obvinění ze stran občanských iniciativ, že by se vláda podílela na vypsání referenda. Upozorňoval, že za ním stojí ústavní zákony, proti nimž jít vláda nemůže, a že tudíž nebude nadále možné měnit definici manželství v chorvatských zákonech. Nicméně zdůraznil, že země přijme v blízké budoucnosti zákon o "životním partnerství". Páry žijící v partnerství získají rovná majetková práva jako má manželství. Navzdory faktu, že jim nebude umožněná adopce dětí, bude zákon s péčí o ně počítat.  Vesna Pusićová, první náměstkyně premiéra, taktéž odmítala obvinění z nezodpovědnosti vlády. Referendum komentovala jako následek odmítnutí vyhovět více než 50 % voličů, kteří v r. 2012 odmítli členství v EU. Vysvětlovala, že existuje určitá hranice, kterou nesmí menšiny překročit, aby nediskriminovaly většinu, ale že by se o lidských a občanských právech minorit nemělo rozhodovat plebiscitem.  Prezident Evropských socialistů Hannes Swoboda vyjádřil nad Chorvatskem zklamání, neboť jej považoval za otevřenou a moderní společnost, pro kterou jsou rovná práva samozřejmostí.

Pozitivní reakce.

Vládnoucí maďarská Křesťanskodemokratická lidová strana uvítala výsledek referenda, který na pozadí přijetí zákona o partnerství potvrdil "přirozený zákon" a manželství "v křesťanském duchu". Podle KDNP se jedná o vítězství evropských křesťanských hodnot.  Evropské centrum rabínů vydalo prohláení, že stavění iniciativy na stejnu úroveň s nacistickými a totalitními režimy je krajně nevhodné urážející památku milionů jejich obětí.  Chorvatský biskup Vlado Košić se cítil odmítavým postoj vládem rozhořen. Považoval jej za šokující, neakceptovatelný, nedemoratický a neberoucí v potaz katolické vyznání většiny Chorvatů a s ním související ochranu tradic, v nichž žijí po staletí. Vládu dále obvinil z politické ateizace populace a snahu o rozmělňování tradičních hodnot a požadoval její odstoupení.

1. prosince 2013 se v Chorvatsku konalo ústavní referendum. Jeho předmětem bylo přijetí navržené změny ústavy, která měla definovat manželství jako svazek jednoho muže a jedné ženy, a tím pádem nepřipouštět stejnopohlavní manželství. V referendu hlasovalo 37,9 % oprávněných voličů. Po uzavření volebních místností vyhlásila státní volební komise, že 65,87 % hlasovalo "ano", 33,51 % "ne" a 0,57 % hlasů bylo prohlášeno za neplatné.

Le référendum constitutionnel croate de 2013 a lieu le en Croatie. La population est amenée à se prononcer sur un amendement de la Constitution limitant la définition du mariage à l'union entre un homme et une femme. Il est approuvé par 65,87 % des votants.


Děj knihy.

V kufru odstaveného Rolls Royce je nalezeno tělo muže, který je spojován s mafií a přivede Bosche a jeho vyšetřování do Las Vegas. Jedná se o Harryho první případ od přeložení na oddělení vražd. Auto nalezl policista na své pochůzce v blízkosti Hollywood Bowl. Harry dorazí na místo právě když nedaleko probíhá koncert a po jeho skončení je naplánován velký ohňostroj. Na radu velitele hasičů a po schválení doktora ohledávajícího tělo, nechá Bosch auto převést. Prohledání auta tedy proběhne až v budově policie. Poté co je zjištěno jméno a adresa oběti, vyrazí Harry společně se svým parťákem promluvit si s manželkou oběti. Později se vydá na prohlídku malé kanceláře, kterou si zavražděný udržoval ve filmovém studiu. Získá přístup k nahrávkám z kamer u vchodu do kanceláře. Na nahrávkách je vidět, že se do kanceláře někdo vloupal a odnesl z ní nastražené štěnice. Harryho tým později zjistí, že štěnice do telefonu zavražděného umístili lidé z jiného oddělení losangeleské policie, a to bez povolení. Bosch je vyslán do Las Vegas aby zjistil co tam jejich oběť dělala a s kým byla v kontaktu. Dostane se také k videozáznamu pokerové hry, kterou zde jejich oběť odehrála. V jednom z hráčů u stolu Bosch rozpozná bývalou agentku FBI Eleanor Wishovou. Díky pomoci od policejního náčelníka lasvegasské policie se mu podaří Eleanor najít a stráví u ní noc. Později je Eleanor předvolána na policejní ředitelství, ale Boschovi se podaří ji očistit. Eleanor je násedně unesena místní mafií, ale Boschovi se podaří zjistit, kde je držena, a osvobodí ji. Příběh pak pokračuje dál.

Falešní hráči je šestý román amerického spisovatele detektivních knih Michaela Connellyho. Jedná se o jeho pátou knihu s losangeleským detektivem Hieronymem "Harrym" Boschem v hlavní roli.

Le Cadavre dans la Rolls (", dans l'édition originale en anglais américain) est un roman policier de Michael Connelly, paru en 1997. C'est le cinquième roman mettant en scène le personnage de Harry Bosch.


Životopis.

Vzdělání a raná klavírní dráha.

Katia a Marielle Labèquovy se narodily v příhraničním městě Bayonne, ležícím v baskickém regionu na jihozápadním pobřeží Francie. Otec byl lékař a ragbista, který zpíval ve sboru opery v Bordeaux. Italská matka Ada Cecchiová, bývalá žačka pianistky Marguerite Longové, se stala první učitelkou klavíru obou sester v jejich třech a pěti letech. Po absolutoriu na pařížské konzertvatoři v roce 1968 začaly účinkovat s repertoárem pro klavír pro čtyři ruce a skladbami pro dva klavíry. Debutové album "Les Visions de l'Amen" od skladatele Oliviera Messiaena nahrály pod jeho uměleckým vedením. Následně se věnovaly soudobé vážné hudbě s přednesem děl Luciana Berii, Pierra Bouleze, Philippa Boesmanse, Györgyho Ligetiho a Oliviera Messiaena.

Mezinárodní kariéra.

Gershwinovy náhravky "Rapsodie v modrém" pro dva klavíry z roku 1980 v jejich provedení se prodalo přes půl milionu kopií. Vedle klasického repertoáru vystupovaly s díly napříč žánry a styly, jakými jsou jazz, ragtime, flamenco, minimalismus, barokní hudba v provedení na dobové nástroje, stejně tak se podílely na skladbách pop music a experimentálního rocku.  S italským fagotistou Marcem Postinghelem realizovaly interpretaci barokní hudby na fortepiana objednaná v roce 1998. S těmito nástroji pak koncertovaly společně s italskou skupinou Il Giardino Armonico pod taktovkou Giovanniho Antoniniho. V roce 2000 vystoupily k bachovskému jubileu s německou Musica Antiqua Köln vedenou Reinhardem Goebelem. Účinkovaly také s komorním orchestrem English Baroque Soloists řízeným sirem Johnem Eliotem Gardinerem, benátským barokním orchestrem dirigovaným Andreou Marconim, či londýnským Orchestra of the Age of Enlightenment pod taktovkou sira Simona Rattla.  V berlínském amfiteátru Waldbühne zahrály v roce 2005 před 33 tisíci diváky na závěrečném koncertu sezóny Berlínských filharmoniků.  Některá díla byla zkomponována přímo pro sesterské duo, včetně skladby „Linea“ od Luciana Berii pro dva klavíry a bicí nástroje, díla „Water Dances“ pro dva klavíry od Michaela Nymana, skladby „Battlefield“ pro dva klavíry a orchestr od Richarda Dubugnona, „Nazareno“ pro dva klavíry, bicí a orchestr od autorů Osvalda Golijova a Gonzala Graua, „The Hague Hacking“ pro dva klavíry a orchestr skladatele Louise Andriessena, nebo dílo „Capriccio“ od Philippa Boesmansa.  Umělkyně se ujaly také instrumentální verze "West Side Story" pro dva klavíry a bicí upravené Irwinem Kostalem a zahrály Ravelovo "Bolero" v zápisu pro dva klavíry a baskické bubny s triem Kalakan. Ve Francii, Anglii, Itálii a na Kubě uvedly premiéru skladby „Four Movements“ pro dva klavíry od skladatele Philipa Glasse. V listopadu 2011 představily v londýnském Kings Place projekt "50 Years of Minimalism" (50 let minimalismu) s díly autorů Johna Cage, Davida Chalmina, Williama Duckwortha, Arva Pärta, Michaela Nymana, Terryho Rileye, Steva Reicha, Howarda Skemptona, Nicoly Tescariho a dalších.

Nahrávání.

V období 1970–1997 klavírní duo nahrálo alba pro vydavatelství Erato (Warner Classics), Philips Records, EMI Classics, Sony Music Entertainment, a Decca Records. Následovala desetiletá přestávka než v roce 2007 sestry založily vlastní italský label KML Recordings, zaměřený nejen na klasickou hudbu. Vedle vlastního repertoáru produkují díla mladých umělců, včetně experimentálního rocku (B for Bang DimensionX, Dream House, Red Velvet) a lidové hudby (Mayte Martinová, Kalakan).  Roku 2005 založily v Římě nadaci „Fondazione Katia e Marielle Labèque“ s cílem prohloubení vztahu mezi hudbou a jejím dopadem, uváděním nových děl pro dva klavíry do života i podporou experimentálních skupin.  V roce 2012 zřídily nahravácí studio „Studio KML“ v Římě, jakožto místo střetnutí hudebníků podporovaných jejich nadací a členy zázemí vydavetelství KML Recordings. První nahrávkou vzešlou ze studia se stala skladba „Minimalist Dream House“.

Soukromý život.

Partnerem Katii Labèqueové je o 30 let mladší francouzský skladatel, producent a kytarista David Chalmin ze skupiny Triple Sun. Krátce vdaná byla za anglického kytaristu Johna McLaughlina, v jehož kapele účinkovala na počátku 80. let dvacátého století. Manželem Marielle Labèqueové je dirigent Semjon Byčkov, s nímž žije v Paříži. Sestry bydlely společně v několika evropských městech. V roce 1987 se přestěhovaly do Londýna a o šest let později do paláce v italské Florencii. Od roku 2005 jim patří část zrekonstruovaného paláce v Římě ze 17. století, kde sídlí jejich vydavatelství.

Katia Labèque (* 11. března 1950 Bayonne) a Marielle Labèque (* 6. března 1952 Bayonne) jsou francouzské klavíristky, které tvoří sesterské klavírní duo.

Katia et Marielle Labèque, nées le (Katia) et le (Marielle) à Bayonne, sont deux sœurs et pianistes françaises se produisant le plus souvent en duo.


Podrobnosti.

Když jsou v programovacím jazyce vytvořeny objekty jako datové typy, mohou být často děleny na složené a nesložené datové typy. Složení může být považováno za vztah mezi typy: objektově složený typ (např. "auto") „obsahuje“ objekt jednoduššího typu (např. "kola").  Uvažujme o vztahu automobilu konkrétně: "automobil" je složen z objektů, jako je "volant", "sedadla", "převodovka" a "motor". Tento „vztah“ může být stanoven v počítačovém programu jako složení vztahů. V reálném světě je samotná „podstata složení“ chápána jinak. Motor v automobilu může být nahrazen motorem z jiného automobilu, což znamená, že vztah je lepší popsat jako agregace (viz níže) než složení. Obecně řečeno, jak plyne čas, tak co vypadá jako kompozice, tak má tendenci se proměnit v shluky a shluky mají tendenci se proměnit ve volnější sdružení.  Složení musí být odlišné od subtypování, což je proces přidání detailu k obecnému typu dat k vytvoření více konkrétních datových typů. Například automobily mohou být konkrétní typem vozidla: "auto" je "vozidlo". Dělení nepopisuje vztah mezi různými objekty, ale místo toho říká, „že objekty jednoho typu, jsou zároveň objekty jiného typu“.  V programovacích jazycích, jsou kompozitní objekty obvykle vyjádřeny pomocí odkazů z jednoho objektu na jiný. V závislosti na jazyku, mohou být tyto odkazy známé jako "atributy", "pole", "členy" nebo "vlastnosti", a výsledná kompozice jako "kompozitní typ", uložený" záznam", "struktura", "n-tice", nebo "uživatelem definovaný typ (UDT)". Pole jsou uvedeny jedinečným názvem, takže každé z nich může být odlišeno od ostatních. Nicméně z těchto odkazů nemusí nutně znamenat, že objekt je kompozice. Kompozici nazýváme pouze, pokud objekty nemají žádnou nezávislou existenci. Pro podrobnosti viz dále kapitola Agregace.

UML notace.

V UML, existují dva způsoby modelování kompozice: kompozice a agregace. Dejte si pozor na to, že v UML má kompozice užší význam než v běžném jazyce.  C++ kód níže ukazuje, jak by měl zdrojový kód vypadat. // Kompozice class Auto private:  // Agregace třída Rybník private:

Kompozitní typy v C.

Toto je příklad kompozice v C.  struct Person

Rekurzivní kompozice.

Objekty mohou být složené rekurzivně pomocí rekurzivních typů, nebo odkazů.  Jedna implementace pro rekurzivní kompozici je taková, kde každý objekt má odkazy na ostatní stejného typu.

Objektová kompozice () je v informatice způsob, jak v objektově orientovaném programování kombinovat jednoduché (základní) objekty nebo typy dat do složitějších. Objektová kompozice (tj. složení, skladba) je důležitý nástroj pro vytváření pokročilých datových struktur, jako je například spojový seznam nebo binární strom. Tyto složené datové struktury jsou dále používány stejným způsobem, jako základní objekty.

Un lien de composition symbolise l'existence d'une agrégation particulière, dite 'forte', entre deux entités (classes). Une composition est définie par les points suivants :


Historie.

Založen byl roku 1352 suzdalsko-nižněnovgorodským knížetem Borisem Konstantinovičem jako klášter-pevnost. Kromě náboženské instituce byl totiž také důležitým obranným prvkem, k čemuž ho předurčovala výhodná pozice kousek za městem na vysokém břehu řeky Kamenky. Původně byl zasvěcen Proměnění Páně, až později Jevfimiji Suzdalskému (kanonizován 1549).  7. června 1445 se u klášterních hradeb srazila vojska moskevského velkoknížete Vasilije II. s jednotkami Kazaňského chanátu pod vedením synů chána Uluga Muhammeda.  Z původních dřevěných staveb se nedochovalo nic, neboť vzaly za své během okupace Suzdalu polsko-litevskými vojsky v letech 1608-1610. Současnou podobu získal klášter především v 16. a 17. století díky štědrým darům ruských knížat (např. Vasilije III. či Ivana IV.) a bojarů. Právě v 17. století vznikly současné mohutné klášterní hradby. Na přelomu 17. a 18. století byla v klášteře vězněna carevna Jevdokija Lopuchinová, manželka Petra I. Velikého.  Na příkaz Kateřiny II. Veliké zde byla roku 1766 zřízena věznice, která fungovala souběžně s klášterem. Během jejího provozu pobývali nedobrovolně ve zdech kláštera-vězení například někteří děkabristé či sektáři. Uzavřena byla roku 1907, avšak ne na dlouho.Po bolševické revoluci došlo roku 1923 ke zrušení kláštera a zároveň zde byla vytvořena speciální věznice NKVD pro esery, menševiky, sionisty, anarchisty a představitele levé opozice (tzv. "politizolátor"). Ve věznicích tohoto typu byl vcelku mírný režim, až do roku 1935. Tehdy byly přeměněny na věznice speciálního určení, byl zaveden velmi tvrdý režim, který mnoho vězňů zaplatilo životem. V 30. letech zde byl vězněn i slavný ekonom Nikolaj Kondraťjev (popraven 1938). Roku 1940 klášterní komplex sloužil krátce jako internační tábor pro jednotky tzv. Legie Čechů a Slováků v čele s Ludvíkem Svobodou, které byly nuceny ustoupit před nacisty z Polska. Nejednalo se však o žádné věznění.  V letech 1941-1942 zde fungoval tzv. "prověrkově-filtrační tábor", kterým procházeli vojáci Rudé armády, navrátivší se z německého zajetí. Celkem se jednalo o 8232 lidí.  Od 1. ledna 1943 sloužil klášter jako prominentní zajatecký tábor pro důstojníky a generály německé, italské, rumunské, maďarské a španělské armády. Asi nejznámějším vězněm tohoto období byl německý polní maršál Friedrich Paulus, zajatý ve Stalingradu.  V letech 1946-1967 zde byla v provozu pracovně-výchovná kolonie pro nezletilé zločince. Nejdříve zde byli drženi chlapci, po vzpouře v roce 1947 byl ústav přeměněn na dívčí.  Od roku 1968 je klášter muzeem, v roce 1992 byl potom v rámci Bílých památek Vladimiru a Suzdalu zanesen na seznam světového dědictví UNESCO.

Areál kláštera.

Prostory kláštera o rozloze 9 ha obklopují 1200 m dlouhé mohutné hradby s 19 věžemi a mnoha střílnami. Vystavěny byly v letech 1670-1680 na místě původních dřevěných.

Spaso-Jevfimijův klášter (), někdy též klášter sv. Eutýnia Suzdalského, je bývalý mužský pravoslavný klášter v ruském Suzdalu. Založen byl suzdalsko-nižněnovgorodským knížetem Borisem Konstantinovičem roku 1352. Na příkaz Kateřiny II. Veliké zde bylo zřízeno vězení, které fungovalo souběžně s klášterem, později v jeho prostorách vznikla věznice NKVD. Roku 1940 zde byla krátce internována tzv. Legie Čechů a Slováků v čele s Ludvíkem Svobodou. Dnes slouží komplex kláštera pouze jako muzeum.

Le monastère du Sauveur-Saint-Euthyme ou monastère de Saint-Euthyme ou encore de la Transfiguration-du-Sauveur-Saint-Euthyme, (en ), est situé sur la rive gauche de la rivière Kamenka (affluent de la Nerl), au nord de Souzdal. C'est un ancien monastère d'hommes, qui fut fondé en 1352 par le prince de Souzdal et Nijni Novgorod, Boris Constantinovitch. C'était également une citadelle, destinée à protéger la ville des attaques ennemies.


Život.

Pocházel ze zámožné obchodnické rodiny, jejíž předkové hráli v politickém životě La Rochelle významnou roli. Starostou města byl již jeho děd, Jacques Guiton a poté i jeho otec, Jehan. Jean Guiton se živil jako rejdař, jeho podnikatelské aktivity zahrnovaly i francouzské kolonie v Americe. Roku 1621, při protivládní revoltě hugenotů, velel loďstvu La Rochelle, které se skládalo přibližně ze šestnácti plavidel.

Obléhání La Rochelle.

Starostou La Rochelle, které bylo již od podzimu 1627 obléháno francouzskou královskou armádou, se stal 13. dubna 1628. Hlasovalo pro něj 75 z 82 volitelů. Jako starosta a velitel města se ocitl v obtížné situaci, mohl sice doufat v anglickou pomoc, ale král Karel I. příjezd své armády opakovaně odkládal. Městu tak hrozilo vyhladovění, ale Guiton odhodlaně psal svým vyslancům u anglického dvora, že bude „vzdorovat až do úplně posledního dne“ (zároveň však prosil o bezodkladnou pomoc). V srpnu rázně odmítl pokus francouzského krále Ludvíka XIII. o dohodu. Anglické loďstvo sice nakonec připlulo, ale nepodařilo se mu prorazit blokádu města. Za situace, kdy lidé v La Rochelle hromadně umírali hlady a už je ani nikdo nepohřbíval, musel vyvodit důsledky i tak odvážný muž, jakým byl Jean Guiton. 24. října proto začali obyvatelé města s Ludvíkem XIII. a jeho zástupci vyjednávat, o několik dní později pak byli nuceni kapitulovat. Guiton se musel vzdát funkce starosty a město opustit.

Povaha.

Guiton byl odvážný a rozhodný muž, přirozený vůdce, který s ostatními neměl slitování. Když se měl stát starostou obleženého La Rochelle, položil údajně před ostatní na stůl svou dýku a oznámil, že se úřadu ujme, ale jako starosta vrazí tuto dýku do srdce každému, kdo se jen zmíní o kapitulaci města.

Jean Guiton (2. července 1585 – 15. března 1654) byl francouzský hugenotský politik, obchodník a námořní velitel, známý zejména jako starosta, jež stál v čele města La Rochelle během jeho obléhání v roce 1628.

Jean Guiton, né le à La Rochelle, baptisé au temple Saint-Yon, et mort le, est un homme politique, armateur et militaire français. Il exerce la profession d’armateur, puis devint maire de La Rochelle. Tout comme de nombreux notables rochelais, Jean Guiton – huguenot – est l'une des figures du protestantisme du.


Životopis.

Na počátku kariéry.

Mpande se narodil v Babanangu v Zululandu jako syn Senzangakhona kaJamaa (1762-1816) a jeho deváté ženy Songiy kaNgotsha Hlabisy. Byl považován za slabého ve srovnání s jeho současníky. Mpande očividně nejevil zájem o politiku Zulů.  Když Dingane utrpěl drtivou porážku v Bitvě u Krvavé řeky v prosinci roku 1838, jeho porážka s Búry vedla k nepokojům, které se Dingane pokusil zastavit tím, že odstranil potenciální nástupce jako např. Mpandeho. V září 1839 se vzepřel svému bratrovi, který požadoval jeho podporu ve válce proti Swaziům. Ze strachu, že by byl zabit, kvůli podpoře Dinganea, Mpande vedl tisíce Zulů do Búrské republiky Natalia. Búrové v čele Andriesem Pretoriusem a Gertem Rudolphem se rozhodli podpořit Mpandeho, doufajíce se, že získají ústupky, pokud by vyhnali Dinganeho. V lednu 1840 armáda vedená Nongalazem porazila Dinganeho v Bitvě u Maqongqa. Poté byl Mpande prohlášen králem.

Brzká vláda.

V roce 1843 Mpande nařídil smrt jeho bratra Gqugqu, který byl nařčen ze spiknutí s cílem zabít krále.  V 50. letech 19. století, Mpande začal zpočátku útočit na oblasti v okolí království Zulů. Tyto kroky vyústily v invazi do Svazijska v roce 1852. Swaziové byli pod vazalstvím se Zululandem, ale fakticky byli nezávislí pod králem Mswatim II. Podle historika Filipa Bonnera, Mpande chtěl Svazijsko pod jeho kontrolou, protože se obával expanze Búrů z Natalu.

Hodnocení.

Mpandeho vláda bývá hodnocena jako velmi pasivní, ačkoliv měl pozitivní pověst mezi křesťanskými misionáři. Dovolil Johnu Colensovi kodifikovat gramatiku v jazyce Zulu a vyrábět překlady Bible v jazyce Zulů.  V románu "Child of Storm" (česky "Dcera bouře", autor Henry Rider Haggard, 1913) je také vyobrazen jako velmi pasivní vládce.

Mpande (1798–1872) byl vládce Zulů mezi lety 1840 až 1872, což ho učinilo nejdéle vládnoucím panovníkem Zulského království. Byl to nevlastní bratr Sigujana, Shaka a Dinganea, kteří byli všichni také krály Zulů. Sám Mpande se dostal k moci po svržení svého bratra Dinganea v roce 1840.

Mpande kaSenzangakhona, né en 1798 à dans le Royaume zoulou et mort le, loué sous le nom de "", est le roi de la nation de 1840 au, faisant de lui le roi zoulou au plus long règne. C'est le demi-frère de Shaka et de Dingane, qui l'ont tous deux précédé comme rois de la nation zoulou.


Děj.

Hlavní postavou filmu je koala jménem Buster Moon, který vlastní divadlo. Obliba jeho scény však klesá a naopak dluhy stoupají. Ani jeho přítel - ovce Eddie - pro něj nemá lepší radu než divadlo prostě prodat. Bezradný Buster vše vsadí na jednu kartu a rozhodne se uspořádat velkolepou pěveckou soutěž. Jeho sekretářka - chameleonka mrs. Crawly - však omylem vytiskne na letáky chybnou výši finanční odměny pro vítěze. O zájem je sice postaráno, ale Buster může nabídnout jen pouhý zlomeček slibované ceny a netuší, jak získat zbytek. Jeho příběh se však ještě prolíná s dalšímy osudy jeho pěti soutěžících: Johnnho, Rositiným, Meeniným, Mikovým a Ashiným.  Gorila Johnny je teenager, který se nemůže shodnout se svým otcem, proslulým gangsterem, v tom, co by měl v životě dělat. Johnny svou velkou zálibu v hudbě před svým otcem tají a Busterovu soutěž bere jako šanci, konečně nějak zužitkovat svůj talent. Když však kvůli zkoušce vystoupení jeho otce zavřou do vězení, zdá se být neexistující finanční odměna jedinou možností, jak si ho udobřit.  Prase Rosita, je matka pětadvaceti malých, nezbedných selat, o kterou se její manžel Norman zajímá jen když se jí ptá, kde jsou klíče od auta. Rosita je však velmi nadaná zpěvačka a do Bustrovy soutěže se přihlásí, aby konečně mohla dělat to, co má ráda ona. V jeho divadle je přiřazena k vepři Guntrovi, který má za úkol naučit ji tančit a uvolnit se. Co se ale stane, když bude pětadvacet zlobivých dětí nehlídaných?  Slonice Meena je mladá dívka, která nadevše miluje hudbu a nenašla by nikoho, kdo by si nezamiloval její překrásný hlas. Bohužel se s ním jinde než doma neumí předvést. Je ohromně stydlivá. Do Bustrovy soutěže ji pošle její činorodá rodina, která do ní vkládá veškeré naděje. To však Meenu vystresuje ještě víc. Nakonec nikdo v divadle netuší, že se Meena nejen původně chtěla do soutěže přihlásit jako soutěžící, ale i že umí zpívat. Jak Meena ostatní přesvědčí o svém talentu, když před nimi zpívat nedokáže?  Myšák Mike je pouliční jazzový muzikant, hrající na saxsofon. Je sice velmi talentovaný hudebník a zpěvák, ale zároveň také ctižádostivý, zlomyslný a nečestný. Neštítí se skoro ničeho, aby se dostal k penězům. A Bustrovu soutěž bere právě jako příležitost, se k nim dostat. Aby si získal oblibu, slávu, peníze, či přízeň Nancy - myši která se mu líbí, dopustil se podvodu, který může splatit jen dvěma věcmi: buď vlastní kůží, nebo smyšlenou hlavní cenou soutěže.  Dikobrazka Ash je náctiletá rockerka, která je v kapele se svým přítelem Lancem. Hudbu má ohromně ráda a za možnost hrát před skutečným publikem by dala cokoliv. Lance ji však stále odstrkuje do stínu, zadupává do země její talent a snaží se strhnout všechnu slávu na sebe. Ash ho má však příliš ráda, než aby to viděla. Bustrovy soutěže se chtěla zúčastnit i s ním a odměnu využít pro ně pro oba. Buster Moon sice v Ash spatří schopnou zpěvačku ale Lance do soutěže přijmout odmítne. Lance a jeho ego si nenechají tuto potupu jen tak líbit a Lance začne Ash podvádět s jinou dívkou - s Becky. Když to divoška Ash zjistí, pozbude všechno své sebevědomí a uzavře se do sebe. Jestliže zjistí, že jí lže i Buster Moon, bude vůbec ochotná ještě někdy hrát?

Obsazení.

Malá prasátka namluvili Oscar Jennings, Leo Jennings, Caspar Jennings a Asa Jennings. Režiséři Wes Anderson, Garth Jennings, Chris Renaud a Edgar Wright propůjčili své hlasy různým postavám v cameo rolích.

Dabing.

Další hlasy poskytli: Pavel Rímský, Zbyšek Horák, Ludvík Král, Petr Neskusil, Jiří Ployhar, Svatopluk Schuller, Šimon Fikar, Terezie Taberyová, Jiří Valšuba, Bohuslav Kalva.

Soundtrack.

Soundtrackové album bylo vydáno 21. prosince 2016. Filmovou hudbu složil Joby Talbot. Prvním singlem se stala písnička „Faith“ a druhým „Set It All Free“.

Produkce.

V lednu 2014 bylo oznámeno, že Garth Jennings bude psát scénář a bude režírovat animovanou komedii pro Universal Pictures a Illumination Entertainment o „odvaze, soutěživosti a udržení tónu“.Původně se flm měl jmenovat "Lunch" (v české jazyce: "Oběd"), později byl přejmenován na "Sing" (v českém jazyce: "Zpívej"). V lednu 2015 se k projektu připojil Matthew McConaughey, v červnu John C. Reilly a v listopadu zbytek obsazení.

Vydání.

11. září 2016 byl film promítán na Torontském filmovém festivalu. Premiéru ve Spojených státech amerických měl 21. prosince 2016 a v České republice 22. prosince 2016.

Přijetí.

Tržby.

Za první tři promítací dny snímek vydělal 33,7 milionů dolarů v Severní Americe a 17 milionů dolarů v ostatních oblastech. Celkové celosvětové tržby činí 634,2 milionů dolarů. Rozpočet filmu činil 75 milionů dolarů. V Severní Americe byl oficiálně uveden 21. května 2016, společně s filmy "Pasažéři" a "Assassin's Creed". Za čtvrteční večer snímek vydělal 1,7 milionů dolarů.

Recenze.

Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal ze 102 započtených recenzí 72 procent s průměrným ratingem 6,5 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 32 recenzí 60 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 78%.

Zpívej (v anglickém originále Sing) je americký animovaný komediální film z roku 2016, produkovaný Illumination Entertainment a distribuovaný Universal Pictures. Režie a scénáře se ujal Garth Jennings. Své hlasy do filmu propůjčili Matthew McConaughey, Reese Witherspoon, Seth MacFarlane, Scarlett Johanssonová, John C. Reilly, Taron Egerton a Tori Kelly. Do české verze své hlasy propůjčili Libor Bouček, Ewa Farná a Jan Maxián. Původní skladba snímku je písnička „Faith“ od Stevieho Wondera a Ariany Grande. Film měl premiéru 21. prosince 2016 a v českých kinech o den později.

Tous en scène, ou Chantez! au Québec, ("") est un film d'animation américain en images de synthèse écrit et réalisé par Garth Jennings. Le film est créé par illumination Mac Guff et distribué par Universal Pictures fin 2016 (janvier 2017, en france).


Historie.

Terminologie, která se používá pro vysvětlení poruch vznikajících procesem somatizace, se vyvíjela již od počátků moderní psychiatrie, přestože pojem somatoformních poruch se v oblasti duševních onemocnění objevil až v roce 1992. Na počátku samotné definice pojmu somatizace stál Zbigniew Lipowski, který se zabýval behaviorální a psychosomatickou medicínou a který formuloval podstatu somatizace jako sklon prožívat a sdělovat tělesnou nepohodu a tělesné příznaky nepodložené patologickými nálezy, připisovat je tělesné nemoci a vyhledávat kvůli nim lékařskou pomoc. V současné době se ve spojení se somatizaci mluví zejména o tzv. „medically unexplained symptoms“ – v překladu medicínsky nevysvětlitelné symptomy. V praxi je těmto symptomům ale třeba rozumět spíše jako organicky nevysvětlitelným symptomům.  V rámci funkční medicíny, psychiatrie, psychologie a moderní neurovědy se však objevují způsoby, kterými je obvykle možné tyto symptomy vysvětlit.

Příčiny.

Je všeobecně uznaným faktem, že velká část všech tělesných obtíží je způsobena psychikou. Psychické potíže, které vyvolávají somatizaci, mohou být velmi různorodé. Převážně se ale jedná o dlouhodobé vystavení stresu nebo o prožití nějaké bolestné události, jako je například potlačovaný strach ze ztráty zaměstnání, trvalý výskyt stresových situací, rozpad partnerského vztahu nebo třeba úzkost ze ztráty blízkého člověka. Tyto situace se člověk snaží odbourat prostřednictvím obranných mechanismů, mezi které nejčastěji patří potlačení, popření nebo vytěsnění oné situace. V takových případech se člověk dostává do stavu, kdy duše volá o pomoc. Člověk se potýká s vnitřním trápením a stresem natolik velkým, že se s ním tělo nedokáže vyrovnat jinak, než že odstartuje nějaký tělesný problém, aby odvedlo pozornost jinam.

Somatoformní poruchy.

Hlavním rysem je opakovaná stížnost na obvykle velmi nejasné, mnohočetné a proměnlivé tělesné symptomy, které jsou často medicínsky natolik významné, že nedovolí lékaři se jimi nezabývat. V rámci následné lékařské péče poukazuje pacient na krátkodobý nebo velmi malý efekt léčby, vyžaduje další lékařská vyšetřování a to i přes opakované negativní nálezy a ujišťování lékaře‚ že obtíže nemají fyzickou podstatu. Pokud nějaká tělesná nemoc přesto existuje‚ pak nevysvětluje rozsah a podstatu potíží nebo příznaků.  Somatoformní poruchu lze od poruchy tělesné odlišit pomocí absence charakteristických laboratorních nálezů. Začátek a chronický průběh obvykle probíhají bez rozvoje strukturálních abnormalit. Často si také pacienti stěžují na obtíže s mnohočetnými orgánovými systémy. Dalšími příznaky bývají efektivní poruchy (poruchy spánku, libida, ztráta chutě k jídlu), panické poruchy (bušení srdce, bolesti na hrudi, závratě, nepřiměřené pocení) nebo schizofrenie.  Mezi somatoformní poruchy patří například:

Somatizační porucha.

Somatizační porucha, jinak také zvaná Briquetův syndrom, je neurotické onemocnění, které je charakteristické přítomností mnoha somatických (tělesných) příznaků, trvá alespoň dva roky a neexistuje pro něj odpovídající tělesná příčina. Důležité je, že pacient odmítá tento fakt přijmout a neustále se dožaduje dalších vyšetření.

Hypochondrická porucha.

Jedná se o poruchu, při které je pacient přehnaně intenzivně zaměřený na svůj zdravotní stav, který se projevuje ničím nepodloženým přesvědčením o vážném onemocnění.

Dysmorfofobie.

Toto onemocnění bývá často řazeno k hypochondrii. Pacient je přesvědčen, že některá část jeho těl je moc velká nebo naopak příliš malá nebo se mu nelíbí z jiného důvod a na tuto „nedokonalost“ svádí své neúspěchy.

Somatoformní vegetativní dysfunkce.

Tato porucha je velmi podobná předchozím, ale pacienti si stěžují především na fungování orgánů s inervovaným vegetativním nervstvem. Mezi často postižené soustavy patří srdce a kardiovaskulární systém, respirační systém, urogenitální systém, dolní a horní GIT.

Přetrvávající somatoformní bolestivá porucha.

Tato porucha se projevuje nevysvětlitelnými velmi intenzivními bolestmi, které přetrvávají po dobu alespoň šesti měsíců.

Léčba.

Pro léčbu somatizace je klíčový psychosomatický přístup. Tento medicínský přístup říká, že se biologická anamnéza spolu s psychikou vzájemně dobře doplňují. Člověk je brán jako jeden celek, ve kterém se nachází jak tělo (sóma), tak i duše (psyché). Využívá se především v případě, kdy zdravotní problémy přetrvávají i přes intenzivní léčbu, případně když se příznaky onemocnění stále vrací.  Mezi nejčastěji používané metody léčby patří především farmakoterapie a psychoterapie. Bývá ale také používána psychodynamická a kognitivně behaviorální terapie.

Farmakoterapie.

V případě, že pacient již užívá léky, bývá spolupráce s ním komplikovaná. Obzvlášť, pokud se jedná o léky psychiatrické. Psychofarmaka mají během terapie hlavně podpůrnou roli.  Nejčastěji se zde předepisují antidepresiva a neuroleptika. Není však doporučeno pacientům předepisovat analgetika nebo benzodiazepiny. Tyto léky pro pacienty nemají účinek a je zde riziko vzniku závislosti či jejich zneužívání.

Psychoterapie.

Ještě před psychoterapií je doporučeno, aby pacient své příznaky konzultoval se somatickým lékařem nebo se psychosomaticky orientovaným lékařem. Lékař poté posoudí, zda pacient potřebuje psychoterapii či nikoliv. Psychoterapie v některých případech může být nevhodná nebo neefektivní. Je zde však potřeba citlivá interakce s pacientem, aby jeho následné odeslání k psychiatrovi nebylo pro něho osobně zahanbující.  Při léčbě somatizace se hlavně osvědčuje terapie behaviorálně kognitivního typu.  Zaměřuje se na pacientův životní styl. Terapeut zprvu zaujímá roli experta a postupem času průběh terapie “řídí” pacient. Je zde důležitá spolupráce mezi pacientem a terapeutem.

Psychosociální výklady somatizace.

Jedná se o teorii, kde somatizace znamená obranný ego-mechanismus, který umožňuje vyjádření úzkosti tělesným příznakem.  Issy Pilowski formuloval ve své knize somatoformní poruchy jako tzv. abnormní chování v nemoci, což má vyjadřovat pro pacienty typickou zvýšenou pozornost tělesným pocitům a to, že tělesné pocity jsou vykládány v rozporu s lékařským poučením jako známky tělesné nemoci.  V jiných pramenech bývají somatoformní poruchy popisovány jako tzv. „porucha atribuce“. Atribucí se rozumí výklad příčiny obtíží. Pacienti své tělesné pocity chybně přičítají domnělé orgánové poruše.

Neurofyzický model somatizace.

Neurofyziologický model somatizace předpokládá poruchu, která vychází především ze zvýšené interakce mezi normálním klidovým nastavením organismu. Signály bolesti, frustrace, nebezpečí, neznámé podněty a některé endogenní podněty vedou činností behaviorálního inhibičního systému (systém a mechanismus umožňující vyhnout se nebezpečí, které detekuje a např. zastavuje probíhající aktivity) k zastavení dosavadních aktivit. Dochází tak ke spuštění poplachové fáze stresu, která má za úkol připravit organismus na útok nebo útěk. Z tělesných projevů se pak dají pozorovat nejčastěji palpitace, bušení srdce nebo zrychlený pulz, pocení, chvění nebo třes, pocity zkrácení dechu nebo dušení, pocity zalykání se, bolesti nebo nepříjemné pocity na hrudníku.  V neurofyziologickém modelu somatizace hraje roli i tzv. sekundární neurotizace nepříjemnými prožitky. Kromě snížení hladiny uvědomění vystupují do popředí i nové symptomy emočních stavů.

Somatizace (z řec. "sóma", tělo) je projev duševních pochodů v oblasti tělesné. Jedná se tedy o mechanismus vyjadřující nezpracované emoční prožitky prostřednictvím tělesných symptomů. Pacient, u kterého k tomuto jevu dochází, využívá oblastí svého těla k odvedení psychického napětí, se kterým není schopen se vyrovnat. Mezi typické projevy somatizace patří například chronické bolesti a únava, neurologické problémy, zažívací potíže či třeba nespavost. Všechny tyto tělesné symptomy se ale projevují bez adekvátního organického patologického podkladu či patofyziologického mechanismu, který by je vysvětloval. Pro samotného pacienta jsou pak tyto projevy obtěžující a nejsou pod jeho volní a vědomou kontrolou.

La somatisation désigne, en médecine, en psychologie, en psychiatrie ou en psychanalyse une traduction physique d'un problème ou d'un conflit psychique ou un trouble somatoforme.


Původ.

Princezna Marie Tereza Savojská se narodila v Královském Paláci v Turínu za vlády svého dědečka Karla Emanuela III. Byla třetí dcerou a pátou ze dvanácti dětí dědice trůnu a jeho manželky, Viktora Amadea a Marie Antonie Španělské. Vyrůstala se svou o tři roky starší sestrou Marií Josefínou, která se později provdala do francouzské královské rodiny.

Zásnuby a manželství.

Následovala řada politických sňatků, Marie Tereza byla zasnoubena s hrabětem z Artois, nejmladším vnukem vládnoucího krále Francie, Ludvíka XV. Artois byl původně zamýšlen jako snoubenec pro Luisu Adelaidu Bourbonskou, dceru knížete z Condé. Ke sňatku s Luisou Adelaidou však nikdy nedošlo, protože její postavení bylo mnohem nižší, než Artoise, který byl v přímé linii na dědictví francouzského trůnu. Marie Tereza se za hraběte provdala v zastoupení v Palazzina di caccia of Stupinigi, oficiální obřad se konal ve Versailles 16. listopadu 1773.  Tato svatba byla druhým ze tří francouzsko-savojských spojení během čtyř let. V dubu 1771 se její starší sestra Marie Josefína provdala za staršího bratra hraběte z Artois, hraběte z Provence; později, v roce 1775, se bratr Marie Terezy, Karel Emanuel, oženil se sestrou jejího manžela, Marií Klotildou.  Protože byl její manžel vnukem krále, nesla po svatbě i Marie Tereza titul "vnučka Francie". To jí umožnilo ponechat si oslovení "Královská Výsost", které měla od narození jako vnučka krále Sardinie. Nicméně, ve Versailles jí namísto toho říkali "Madame la comtesse d'Artois".  Marie Tereza byla ve své době nejnenáviděnější osobou u dvora, i když se vyhnula nejhorším nadávkám zaměřených na její švagrovou, Marii Antoinettu. Hrabě Mercy-Argenteau, který si dopisoval s Marií Terezií ohledně Marie Antoinetty, napsal, že Marie Tereza byla tichá a nejevila zájem absolutně o nic.  Marie Tereza nebyla ve Versailles považována za krásnou, ale její pleť byla všeobecně obdivována. Byla sestřenicí známé Marie Luisy Savojské, kněžny z Lamballe, velké přítelkyně Marie Antoinetty, a také sestřenicí knížete z Condé, který byl později členem kontrarevoluční armády.  Zhruba rok po příchodu do Versailles, Marie Tereza poprvé otěhotněla a porodila první dítě nové královské generace Ludvíka Antonína, vévodu z Angoulême. Následující rok přivedla na svět dceru Žofii, ta však zemřela v šesti letech v roce 1783. Druhý syn Karel Ferdinand z Berry, se narodil v roce 1778. Poslední dítě, dcera Marie Tereza, pojmenována po matce, zemřela v pouhých šesti měsících života.  Marie Tereza prchla s manželem z Francie již krátce po dobytí Bastily, kterým začala Velká francouzská revoluce. Na nějako dobu našla útočiště ve svém rodném Savojsku. Zemřela v exilu ve Štýrském Hradci roku 1805. Pohřbena byla v katedrále svatého Jiljí.

Marie Tereza Savojská (31. ledna 1756 – 2. června 1805) byla savojská princezna a manželka Karla Filipa z Artois, vnuka Ludvíka XV. a mladšího bratra Ludvíka XVI. Devatenáct let po její smrti se stal její manžel francouzským králem Karlem X.

Marie-Thérèse de Savoie, née le, au palais de Turin (Royaume de Sardaigne), morte à Graz (empire d’Autriche) le, était une des membres de la famille royale de France par son statut de « comtesse d’Artois » comme épouse de Charles-Philippe de France (plus tard, « Charles X »). Marie-Thérèse est aussi la mère des derniers héritiers directs de la maison de Bourbon puisqu’une génération après, le rameau direct s’éteint.


Popis stavby.

Podle tvůrců projektu bylo záměrem vyjádřit sepětí člověka s přírodou vlnící se budovou, která dle jejich slov „prýští ze země jako pramenitá voda a roste k nebi“. Odkazuje na významnou epochu 17. a 18. století, kdy se baroko jako umělecko-kulturní směr rozšířilo po celé Evropě a v jejích koloniích.  Pozemek, na kterém je muzeum postaveno má rozlohu 50 000 m2 a od centra města Puebla je vzdálen cca 7 km. Mělká vodní plocha vybudovaná kolem části budovy, napomáhá jejímu začlenění do okolního prostředí městského parku. Před vchodem do muzea se nachází prostorné otevřené náměstí s lavičkami a dočasným parkovištěm pro auta a autobusy.  Zhruba čtvercový půdorys dekonstruktivistické budovy tvoří 25 menších, vzájemně pootočených čtverců s oblým půdorysným zakončením. Čtyři vnitřní čtverce jsou vynechány a tento prostor je využit jako atrium s vodní plochou a fontánou. Ta je napájena systémem pro sběr dešťové vody stejně jako okolní jezírko.  Vnější stavbu, založenou na základových pasech, tvoří sendvičová konstrukce z prefabrikovaných panelů z bílého pohledového betonu. Po osazení panelů na místo byla konstrukce zmonolitněna vyplněním mezer mezi panely běžným betonem. Toto konstrukční řešení činí budovu odolnou proti zemětřesení.  V přízemí, za vstupem do budovy je foyer s pokladnami, šatnou, obchodem se suvenýry a informačním centrem. V prostoru kolem centrálního átria o rozloze 1 800 m2 je umístěno 11 výstavních prostorů. Osm z nich je vyhrazeno pro stálou expozici, tematicky rozdělenou na 8 oblastí, ve kterých se projevoval vliv baroka: malířství, sochařství, architektura, hudba, divadlo, literatura, móda a gastronomie. Zbývající 3 místnosti, každá o rozloze 400 m2, jsou určeny pro dočasné výstavy s možností jejich propojení do jednoho velkého výstavního prostoru (1 200 m2). Na stejném podlaží je situováno i auditorium s 312 sedadly, které je možno propojit s velkým salonem ve druhém podlaží, kde se konají mezinárodní symposia odborníků. Zde jsou rovněž umístěny prostory kanceláří, výzkumu, restaurátorských dílen, vědecké knihovny a také restaurace s terasou s výhledem na park.  Pro veřejnost je otevřeno od úterý do neděle od 10:00 – 19:00 hod.

Mezinárodní muzeum baroka (MMB), španělsky: Museo Internacional del Barroco (MIB) je stavba zbudovaná v letech 2014–2016 na okraji městského parku v Puebla, hlavním městě stejnojmenného mexického státu. Autorem architektonického návrhu je japonský architekt Tojoo Itó, nositel Pritzkerovy ceny za rok 2013 a jeho studio Tojoo Itó & Associates. Muzeum bylo slavnostně otevřeno 4. února 2016 guvernérem Rafaelem Moreno Valle Rosasem.

Le musée international du baroque (Museo Internacional del Barroco en espagnol) est un musée d'art baroque conçu par l'architecte japonais Toyō Itō et situé à Puebla, au Mexique. Il a été inauguré le.


Historie.

Společnost DJI byla založena roku 2006 hongkongským studentem Univerzity vědy a technologie Frankem Wangem. Samotný nápad vznikl na studentské koleji, později si Wang spolu s dalšími dvěma spolužáky pronajal malou kancelář v Shenzhenu za hranicemi Hongkongu.  Zpočátku vyvíjeli především součástky, gimbaly a samořídící systémy, až v roce 2013 globálně prorazili s modelem Phantom, prvním dronem pro širokou veřejnost. Ten dále zdokonalovali, orientovali se ale také na další tržní segmenty a vyvíjeli dražší drony pro profesionální použití. Spotřebitelské produkty z portfolia DJI byly přitom s každým rokem menší a nabízely nové užitečné funkce. V roce 2016 uvádí společnost na trh skládací dron Mavic Pro a o rok později Spark, doposud nejmenší dron své kategorie.  V současné době má původně čínská firma pobočky v USA, Evropě i v několika asijských státech. Frank Wang stále působí jako CEO firmy a díky úspěchu svého nápadu je dnes nejmladším asijským tech miliardářem. Drony DJI slaví úspěch ve filmovém odvětví (byly použity např. při natáčení Game of Thrones), průmyslu, zemědělství nebo např. při záchranných akcích. Společnost dále rozšiřuje své aktivity, např. švédská značka Hasselblad, jejíž fotoaparát vzala na měsíc mise Apollo, je od roku 2017 dceřinou firmou DJI.  Podle článku v "The Economist" z roku 2015 je DJI vedoucí společností v civilním využití dronů.

Produkty.

DJI vyrábí množství produktů mezi které patří bezpilotní letadla, také známé jako drony, pro leteckou fotografii a video, kamery nebo stabilizátory kamery. Tyto produkty jsou určené jak pro amatérské tak pro profesionální použití.

DJI (celým názvem Dà-Jiāng Innovations) je čínská technologická společnost sídlící v Šen-čenu. Vyrábí bezpilotní letadla, také známé jako drony, pro leteckou fotografii a video, kamery nebo stabilizátory kamer. Jejich produkty jsou známé a vyhledávané u amatérských i profesionálních filmařů a jejich nejvyhledávanějším artiklem jsou quadkoptéry řady Phantom.

DJI est une entreprise chinoise, leader mondial dans la fabrication de drones de loisir, professionnels et pour entreprise, créée en 2006 par Frank Wang dans la ville de Shenzhen.


Historie.

Již v r. 1986 zahájily interparlamentní skupina Ženy komunistky a Arcigay (největší italská LGBT organizace) svojí první kampaň za registrované partnerství v italském parlamentu. Senát si vzala na starosti Ersilia Salvato a Poslaneckou sněmovnu Romano Bianchi a Angela Bottari, kde zapustili pomyslné první kořeny takové legislativy. V r. 1988 následujíc po lobbyingu Arcigay představila Alma Cappiello Agate (právnička a socialistická členka parlamentu) první návrh zákona (PdL N. 2340, Směrnice o de facto existujících rodinách, 12. únor 1988) usilující o uznání „vzájemného soužití“. Cappiellův návrh se sice setkal s neúspěchem, ale zároveň se stal předmětem zájmu tisku (někteří novináři jej nazývaly manželstvím druhé třídy), čímž se vůbec rozbouřily první veřejné debaty na téma instucionalizace homosexuálních svazků.  Během 90. let bylo v parlamentu postupně předkládáno a zamítáno několik návrhů zákona o registrovaném partnerství posílených diskusí v Evropském parlamentu na téma rovných práv pro homosexuály ve věcech manželství a osvojování. Během 13. schůze parlamentu bylo prezentováno nejméně deset návrhů Nicchiho Vendoly, Luigiho Manconi, Glorie Buffo, Ersilie Salvato, Graziana Cioni, Antonia Sody, Luciana Sbarbati, Antonia Lisi, Anny Marie De Lucy a Mauro Paissana. Žádný z nich se nestal pevným bodem schůze. Zřejmě v důsledku přímého vlivu a pronikavé opozice katolické hierarchie, která často mluví do politiky, jedná-li se o kulturně-etické otázky.  V září 2003 přijal Evropský parlament novou rezoluci o lidských právech jiných sexuálních orientací. Každý členský stát je zavázán pracovat v boji se všemi druhy diskriminaci - legislativní i de facto. Během 14. schůze parlamentu vedené Franco Grillinim se debatovalo o návrzích typu francouzského Občanského paktu solidarity, které získaly podporu napříč celým politickým spektrem.  Grillini prezentoval 8. července 2002 vlastní návrh zákona založený na svém dánském ekvivalentu. Nicméně princip Občanského paktu se stal předmětem kontroverzí, když byl dne 21. října 2002 na půdě francouzské ambasády v Římě „oddán“ Alessio De Giorgi s Christianem Pierrem Panicuccim. Ten samý den se projednával Grilliniho návrh a hlasovalo se o něm. Sice neúspěšně, ale podařilo se získat podporu 161 politiků ze středo-levice.

Druhá Prodiho vláda.

V rámci předvolební kampaně r. 2006 slíbil vůdce opozice Romano Prodi přiznání určité právní ochrany nesezdaným párům, pokud bude zvolen. Prodiho středo-levicová koalice následně volby vyhrála a v únoru 2007 jakožto vláda přijala návrh zákona o trvalém soužití "Diritti e doveri delle persone stabilmente Conviventi" (DICO) (Česky: "Práva a povinnosti trvalého vzájemného soužití"). Návrh poskytoval nesezdaným párům, včetně homosexuálních párů, zdravotní a sociální benefity, včetně dědění ze zákona, pokud pár žil ve společně hospodařící domácnosti po dobu nejméně 9 let. Návrh odmítala katolická církev, Senát, v němž většina středo-pravicové opozice získala mandát, a i určitá část Prodiho kabinetu. Neustálé odkládání návrhu znamenalo, že se zřejmě nestihne projednat do konce volebního období.  10. března 2007 se v Římě konala demonstrace na podporu legislativy a proti „účelovému“ odkládání projednání návrhu ze strany Prodiho úřadu. Tisíce aktivistů mávalo ve vzduchu alarmujícími hodinami signalizujícími, že je nejvyšší čas pro takový zákon. Někteří vládní představitelé jako například ministryně pro rovné příležitosti Barbara Pollastrini a ministr pro sociální solidaritu Paolo Ferrero se demonstrací zúčastnily, za což byli následně premiérem kritizováni. O dva dny později uspořádala Konference italských biskupů kontrademonstraci taktéž v Římě. Podle policejních zdrojů se jí mělo zúčastnit 800 tisíc lidí, včetně ministrů katolické vlády jako jsou Clemente Mastella a Giuseppe Fioroni. 16. června měl každoroční římský Gay Pride rekordní milionovou účast. Tentokrát měl v sobě i jistý politický podtext, neboť jím LGBT asociace odpovídaly na opoziční demonstrace.  Následující rok byl návrh DICO sloučen s jinými návrhy zákona o registrovaném partnerství a senátní justiční komise diskutovala o novém návrhu zvaném Contratto di Unione Solidale ("Kontrakt pro sociální svazky"). Nicméně veškerou navrženou legislativu zdrželo vypsání předčasných voleb a rozpuštění parlamentu.  Italští režiséři Gustav Hofer a Luca Ragazzi promítli diskusi na téma DICO zákona do svého úspěšného dokumentárního filmu "Suddenly, Last Winter" (Improvvisamente l'inverno scorso).

Čtvrtá Berlusconiho vláda.

Ačkoliv byla v květnu 2008 do Berlusconiho kabinetu zvolená vládní většina Lidu svobody – Ligy Severu, která neměla ve svém předvolebním programu práva homosexuálních párů, někteří jejich politici jako je například Renato Brunetta, ministr inovace a veřejné administrativy, Lucio Barani a Francesco De Luca se pokusili na vlastní pěst takovou legislativu prosadit. Jejich soukromý návrh (C.1756) známý pod zkratkou DiDoRE ("Diritti e Doveri di Reciprocità dei conviventi", vzájemná práva a povinnosti soužijících partnerů) byl však odmítnut. I kdyby prošel, nejednalo by se o klasicky úředně zaznamenané partnerství, nýbrž o „neregistrované soužití“.

Montiho vláda.

Za Montiho vlády se nepřijala žádná legislativa uznávající stejnopohlavní svazky. Došlo však k určitým značným reformám v italském právním řádu. V r. 2009 požádal benátský gay pár tamní administrativu o vydání manželské licence. Spor s benátským tribunálem se pak následně dostal až k Ústavnímu soudu z důvodu rozporu s občanským zákoníkem (nepřipouštějícím stejnopohlavní manželství) a článkem 3 italské ústavy (zákaz diskriminace) a článkem 29 (připouštějící generově-neutrální definici manželství). Ústavní soud pak následně 14. dubna 2010 rozhodl, že statutární zákaz stejnopohlavního manželství není v rozporu s ústavou.  V lednu 2011 zrušil italský Nejvyšší správní soud rozsudek nižší instance, který zakazoval občanovi EU žijícím ve stejnopohlavním manželství s Italem vstup do země kvůli rozporu s rodinným právem. V odůvodnění stálo, že nižší soud nebral v potaz směrnici EU garantující všem občanům Unie volný pohyb v rámci členských zemí. V r. 2012 se soudy zabývaly dalším případem stejnopohlavního páru - Itala žijícího v manželství s Uruguaycem ve Španělsku. Průlomové rozhodnutí Nejvyššího správního soudu z 15. března 2015 garantuje všem stejnopohlavním párům právo na rodinný život náležící sezdaným párům. V závěru píše, že soudní systém garantuje všem stejná práva vyplývající z manželství případ od případu. Přestože toto rozhodnutí neřeší objektivně všechny případy, soudy nižší instance jej od té doby praktikují. Ačkoli tedy zůstával parlament ve vztahu ke stejnopohlavnímu soužití neutrální, tak verdikt tímto otevřel cestu k přiznávání určitých individuálních práv nesezdaných párů. Manželství uzavřená v zahraničí dále garantují cizincům právo na získání trvalého pobytu v Itálii, a to i těm, kteří pocházejí ze zemí mimo EU.  V květnu 2012 se politická strana Italské hodnoty ("Italia dei Valori") stala první, která veřejně podpořila stejnopohlavní manželství. Předseda strany Antonio Di Pietro řekl: „Naše strana se jako první v Itálii vydá cestou amerického prezidenta Baracka Obamy. Uvítáme spolupráce s jakoukoli další stranou podporující stejnopohlavní manželství. Nemusíte se za nic stydět! Pouze říci „ano“!“  V červenci 2012 začlenila Demokratická strana do svého volebního programu občanská práva, včetně uznání stejnopohlavních svazků. Sekulární křídlo strany se pokusilo o jejich expanzi na manželství, ale výbor pro občanská práva mu to nakonec zakázal. Následující dne se předseda Hnutí pěti hvězd Beppe Grillo proti tomuto vymezil a sám se rozhodl vyjádřit podporu manželství osob stejného pohlaví.

Lettova vláda.

28. dubna 2013 se zformovala velká vládní koalice Enrica Letty sestávající i ze členů Demokratické strany, Lidu svobody a Občanské volby. Pouze demokratická strana a Sinistra Ecologia Libertà vyjádřily podporu stejnopohlavním svazkům během předvolební kampaně.  14. května 2013 rozšířil italský parlament zdravotní benefity na stejnopohlavní partnery jeho členů. Toto rozhodnutí se heterosexuálních partnerů týkalo již po desetiletí. Ten samý měsíc uznal italský soud britské registrované partnerství uzavřené mezi dvěma Italy. Registrace proběhla v Miláně. Pár již byl od r. 2012 registrován na místních matrikách, které toto umožňují.  Ministryně pro rovnost Josefa Idemová (Demokratická strana) posléze oznámila, že sama předloží návrh zákona uznávající stejnopohlavní svazky a nemanželské soužití. Tři návrhy (S.15, S.204 a S.393) měly umožnit homosexuálním párům uzavírání sňatku a další tři (S.197, S.239 a S.314) měly umožnit homosexuálním i heterosexuálním párům registrovat své partnerství.

Renziho vláda.

15. prosince 2013 nově zvolený tajemník Demokratické strany Matteo Renzi oznámil, že jeho strana začne pracovat na prosazení zákona uznávajícího stejnopohlavní svazky. Během politické kampaně sdělil Renzi svojí verzi řešení a sice registrované partnerství po britském vzoru (Velká Británie se již tou dobou připravovala legalizovat stejnopohlavní manželství, k čemuž došlo následující rok 2014.) Následně pak v únoru Renzi sestavil novou italskou vládu. Římský starosta Ignazio Marino, milánský starosta Guiliano Pisapia a boloňský starosta Virginio Merola vyvíjeli tlak na novou vládu, aby neprodleně přijala příslušnou legislativu.  Renzi zpočátku naplánoval diskuzi na září 2014, ale pak se bez vládního dekretu a bez vyjádření souhlasu rozhodl celý proces urychlit. Návrh se stal předmětem jednání Komise pro spravedlnost v Senátu, kde však dlouhou dobu ležel bez po všimnutí kvůli intervenci senátorů Nové středopravice. Návrh obsahoval vesměs stejná práva a povinnosti plynoucí z manželství, ale týkal se pouze párů stejného pohlaví. Co se týče rodičovství, tak obsahoval možnost přiosvojení dítěte partnera, ale ne společného osvojení, založeném na německém registrovaném životním partnerství. Legislativa měla podporu značné většiny politického spektra: Demokratické strany, Hnutí pěti hvězdiček, poloviny Forza Italia a Sinistra Ecologia Libertà. Někteří politici odmítali přiosvojení dítěte v rámci homosexuálních svazků, zatímco jiní požadovali stejnopohlavní manželství.  9. února 2015 potvrdil Nejvyšší správní soud nález Ústavního soudu č. 138/2010, že zpřístupnění manželství párům stejného pohlaví není neústavní, ale ani na něj neexistuje žádný ústavní nárok, a tudíž závisí pouze na parlamentu, zda se k takovému kroku odhodlá, a zda se bude jednat o manželství, registrované partnerství nebo jiný právní rámec pro stejnopohlavní svazky. Zatímco Ústavní soud je příslušný k tvoření vlastní interpretace ústavy, tak Nejvyšší soud neřeší otázku ústavnosti této problematiky.  10. června 2015 vyzvala Poslanecká sněmovna Parlamentu Italské republiky vládu k podpoře zákona o registrovaném partnerství párů stejného pohlaví. Všechny vládnoucí strany prezentovaly své výzvy různě. Všechny z nich byly zamítnuty, vyjma výzvy poslanců Demokratické strany. Několik dní před tím se k podobnému kroku odhodlal Evropský parlament, který vyzval všechny členské státy Evropské unie k uznávání stejnopohlavních svazků a rodin; nicméně bez právní síly.  21. července 2015 rozhodl Evropský soud pro lidská práva v kauze "Oliari a ostatní vs. Itálie", že Itálie porušovala lidská práva garantovaná Úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod tím, že neuznávala právo stejnopohlavních párů na rodinný život.  7. října 2015 byl návrh zákona o registrovaném partnerství párů stejného pohlaví a nemanželském soužití předložen parlamentu. 14. října 2015 se dostal do fáze prvního čtení v Senátu. Přestože Silvio Berlusconi, předseda opoziční strany Forza Italia, podpořil registrované partnerství i s adopcí dítěte druhého z partnerů, mnoho poslanců jeho strany buď kritizovalo, nebo odmítalo návrh.  23. února 2016 byl návrh přijat Senátem v poměru hlasů 173:71. Návrh v této podobě garantoval stejnopohlavním párům většinu práv a povinností plynoucích z manželství, vyjma rodičovství (společného osvojení i přiosvojení) a přístupu k asistované reprodukci pro lesbické páry. Posléze byl návrh přijat Poslaneckou sněmovnou, kde se hlasování neočekávalo dříve, než v polovině května. 8. března Komise pro spravedlnost při Poslanecké sněmovně zahájila diskuzi o návrhu. Během noční schůze z 19. na 20. dubna předložila Komise návrh ke generální debatě. 27. dubna se rozhodli mluvčí stran zahájit příslušnou diskuzi v období od 9.- 12. května. 11. května přijala Poslanecká sněmovna návrh v poměru hlasů 372:51 s 99 zdrženími se. 20. května byl návrh podepsán italským prezidentem Sergiem Mattareallou. Nová legislativa byla publikována v promulgačním listu 21. května a účinnosti nabyla 5. června 2016. 21. července přijala Italská rada států vládní dekret ustavující evidenci registrovaných partnerství napříč celou zemí, což ihned v nadcházejících dnech uspořádat první svatební obřady. 24. července uzavřel první homosexuální pár registrované partnerství v Castel San Pietro Terme blízko Bologni.  Odpůrci legislativy pak následně oznámili, že se pokusí o vypsání referenda o zrušení zákona o registrovaném partnerství.

Uznání manželství uzavřeného v zahraničí.

9. dubna 2014 rozhodl civilní soud ve městě Grosseto, že by stejnopohlavní sňatek uzavřený v zahraničí měl být ze strany obce uznáván. Rozsudek byl později zrušen odvolacím soudem ve Florencii. Podobnou cestou jako Grosseto se vydaly v červenci 2014 Bologna, Neapol a Fano, v září 2014 Empoli, Pordenone, Udine a Trieste. a v říjnu 2014 Florencie, Piombino, Milán, Řím a Livorno.  V r. 2014 nařídil italský ministr vnitra Angelino Alfano zrušení všech registrací zahraničních stejnopohlavních sňatků s odůvodněním, že italský občanský zákon stejnopohlavní manželství neuznává, a tudíž je jakékoli jeho úřední zaznamenávání protiprávní.. Právní řád byl již několikrát používán k zastavení regionální insticionalizace gay párů, ale soudy toto vždycky odmítly s tím, že se nejedná o rozpor s občanským právem. Nakonec i státní žalobce města Udine potvrdil, že by ministerstvo vnitra nemělo znevažovat manželství uznávané obcemi, čímž anuloval Alfanovo nařízení. 9. března 2015 potvrdil regionální správní soud města Lazio Alfanovo nařízení s odůvodněním, že pouze občanské soudy, nikoli ministerstva, jsou příslušná rušení uznaných zahraničních manželství osob stejného pohlaví. Nicméně později shledal, že manželství ze zámoří nelze v Itálii uznávat, z důvodu rozporu s lokální legislativou.  Alfano se následně odvolal k Radě států, italskému nejvyššímu správnímu soudu, který rozsudek zvrátil; rozhodl, že v kompetencích ministerstva je i rušení všech veřejných aktů. Tímto je potvrzeno, že veškeré registrace zahraničních stejnopohlavních manželství jsou v Itálii neplatné, a musí být zrušeny. Gay aktivisté podali stížnost na soudce Rady států Carla Deodato, který se tímto případem zabýval, pro podjatost, neboť se jedná o „ženatého katolíka a otce dvou dětí“, u nějž lze očekávat odmítání stejnopohlavního manželství z náboženského přesvědčení. Jako důkaz použili jeho twitterový účet. Potvrdili i své odvolání se k Evropskému soudu pro lidská práva, pokud dojdou k závěru, že Itálie porušuje jejich ústavní práva.  31. ledna 2017 rozhodl Nejvyšší soud Itálie, že stejnopohlavní manželství uzavřené mezi dvěma ženami v regionu Nord-Pas-de-Calais ve Francii musí být Itálií uznané. Ke kauze starosty malého města Santo Stefano del Sole, který se pokusil odvolat do Neapole, kde bylo manželství uznané, se soud odmítl vyjádřit. Jedna ze dvou žen zde měla právo jus sanguinis, tedy právo krve - občanství dítěte podle občanství jeho pokrevních rodičů, v němž by odmítnout uznat jejich svazek bylo v přímém rozporu s Listinou základních práv EU, základními právy občanů EU, právem svobodného pohybu občanů EU a s anti-diskriminační legislativou.  14. prosince 2017 rozhodl Evropský soud pro lidská práva, že Itálie porušila svým odmítnutím uznat stejnopohlavní manželství uzavřené v zahraničí právo dotyčných párů na respekt soukromého a rodinného života. Jednalo se konkrétně o 6 párů, z nichž tři uzavřely sňatek v Kanadě, dva v Nizozemsku a jeden v Kalifornii. Italské úřady jejich žádost o uznání zahraničního manželství zamítly s odvoláním se na nařízení Ministerstva vnitra z roku 2001, podle něhož je stejnopohlavní manželství v rozporu s veřejným pořádkem. Soud rovněž přikázal Itálii zaplatit poškozeným párům odškodnění.

Rozhodnutí Soudního dvora EU (2018).

5. června 2018 rozhodl Soudní dvůr EU, že všechny členské země, které nelegalizovaly homosexuální sňatky (včetně Řecka), jsou povinné uznávat taková manželství uzavřená v těch státech EU, kde už jsou legální, a garantovat tak stejnopohlavním manželům občanů EU právo trvalého pobytu. Soud zároveň připomenul, že všechny členské země mají právo se samy rozhodnout, zda do svého právního řádu zavedou manželství párů stejného pohlaví s tím, že ale nesmí porušovat princip volného pohybu občanů EU a jejich manželů bez ohledu na pohlaví. Z hlediska EU je slovo manžel vnímáno v souladu se soudním rozhodnutím jako genderově neutrální.

Statistiky.

Registrované partnerství.

Od července 2016 do konce srpna 2016 bylo v Itálii registrováno celkem 12 homosexuálních párů. V Turínu se uskutečnil jeden svatební obřad s dalšími 50 naplánovanými na nadcházející měsíce. V Miláně se uskutečnilo 6 takových s dalšími 220 naplánovanými. Dvě svatby se odehrály ve Florencii a jedna v Neapoli. Žádná z nich se neuskutečnila tou dobou v Římě. To se změnilo až v příštích měsících, kdy se registrovalo 109 homosexuálních párů. V Římě bylo první registrované partnerství se svatebním obřadem uzavřeno 17. září 2016.  Do března 2017 bylo v Itálii uzavřeno 2802 registrovaných partnerství, z toho 2433 v roce 2016. Nejvíc registrovaných partnerství se uzavřelo v Miláně (354) následovaném Římem (331), Turínem (174), Florencií (123), Bolognou (98), Janovem (85), Neapolí (69), Palermem (36) a Bari (25). Na regionální úrovni bylo nejvíc registrovaných partnerství uzavřeno v Lombardii (669) následované Laziem (376), Emilií-Romagnou (307), Toskánskem (293), Piemontem (291), Benátskem (210), Ligurií (145), Kampánií (105), Sicílií (75), Apulií (59), Marche (54), Kalábrií (8), Údolím Aosty (6), Basilicatou (2) a Molise (1).  Na konci prosince 2017 bylo v Itálii uzavřeno celkem 8506 registrovaných partnerství, z nichž 75 % tvořily mužské páry.

Přístup církví.

Římskokatolická církev.

V Itálii činí Římskokatolická církev největší a nejvlivnější křesťanskou denominaci. Jako taková odmítá jakékoli státní uznávání stejnopohlavních svazků, a tudíž opakovaně blokovala jakékoli pokusy o něj. Nicméně názory na homosexuály a jejich svazky se mezi představiteli církve liší.  V r. 2007 porovnával Angelo Bagnasco (Arcibiskup Janova a předseda Konference italských biskupů) státem uznávané homosexuální svazky se státní podporu incestu a pedofilie. V r. 2014 se ostře vymezil proti rozsudku toskánských soudů, na základě nichž se poprvé v Itálii uznalo gay manželství uzavřené v New Yorku. Registrované partnerství a stejnopohlavní manželství nazval „trojským koněm“, který se snaží o likvidaci tradiční rodiny.  Ve své knize "Credere e conoscere" publikované krátce před jeho smrtí v r. 2012 bývalý milánský arcibiskup a kardinál Carlo Maria Martini vyjádřil nesouhlas s katolickým přístupem k homosexuálním registrovaným partnerstvím: „Nesouhlasím s pozicemi těch církevních představitelů, kteří se vyjadřují k registrovanému partnerství. Je vždy lepší, když spolu dva lidé vytvoří stabilní vztah, než aby se oddávali příležitostnému sexu, a proto by stát měl takové svazky nějak uznávat.“ Na závěr dodal, že homosexuální pár jako takový nikdy nemůže být postaven na zcela stejnou úroveň jako je manželství.

Menšinové církve.

Waldensiánská evangelická církev se stala první italskou křesťanskou denominací, která v r. 2010 podpořila homosexuální svazky. Italská luteránsko-evangelická církev se k podpoře homosexuálních párů taktéž přidala a od r. 2011 jim žehná ve svých kostelech.

Veřejné mínění.

Podle policejních zdrojů demonstrovalo dne 13. ledna 2007 v Miláně 50 tisíc gay aktivistů za přijetí nového zákona o homosexuálních svazcích.  Podle průzkumu z února 2007 požadovalo 67 % italských katolíků zamítnutí návrhu Prodiho vládní koalice proti 80 % podpoře italské veřejnosti. Na druhou stranu Eurobarometr z podzimu 2006 ukázal, že pouze 31 % Italů souhlasí s legalizací stejnopohlavního manželství napříč celou Evropou a 24 % je pro adopci dětí páry stejného pohlaví. Tento výsledek je tedy z hlediska Evropské unie považován za podprůměrný, neboť průměr činí 44 % a 32 %.  Průzkum Eurispes zveřejněný na začátku r. 2009 ukázal, že 40,4 % Italů podporuje stejnopohlavní občanský sňatek a 18,5 % podporuje registrované partnerství, ale ne manželství. Čili 58,9 % respondentů bylo pro nějakou formu uznání stejnopohlavních svazků. Většinová podpora stejnopohlavního manželství byla zaznamenaná pouze na severozápadě, konkrétně v Piemontu a Ligurii, kde bylo 54,8 % pro. I tak se ale našla většinová podpora ve všech italských regionech, vyjma Sicílie, pro nějaký právní institut pro homosexuální páry. U voličů levice byla zaznamenána 66,5 % podpora stejnopohlavního manželství. Průzkum podobného charakteru zveřejněný v lednu 2010 ukázal 41,0 % podporu stejnopohlavního manželství a 20,4 % podporu registrovaného partnerství. Podpora pro nějakou formu uznání stejnopohlavních svazků tedy stoupla na 61,4 %.  Při příležitosti Mezinárodního dne proti homofobii 17. května 2012 zveřejnila National Bureau of Statistics (ISTAT) oficiální zprávu vládě o postoji italské veřejnosti k homosexualitě. Ve výsledku 62,8 % respondentů podporovalo registrované partnerství částečně podobné institutu manželství. Podpora stejnopohlavního manželství vzrostla na 43,9 % ve střední Itálii, u věkové skupiny 18-34 let (53,4 %) a žen (47 %), pokud jde o geografii, věk a pohlaví. Každopádně: většinová podpora registrovaného partnerství byla ve všech regionech, nejvíce ve střední Itálii (72,2 %), nejméně na jihu a na ostrovech (51,2 %).  Květnový výzkum Ipsos 2013 shledal, že 48 % respondentů podporuje stejnopohlavní manželství a 31 % jinou formu právního uznání homosexuálních párů.  Podle Ifopu z května 2013 podporovalo 42 % Italů právo homosexuálních párů na sňatek a adopci dětí.  Výzkum Demos z října 2014 shledal 55 % podporu stejnopohlavnímu manželství s 42 % opozicí.  Eurobarometr 2015 shledal, že by 55 % Italů podpořilo legalizaci stejnopohlavního manželství napříč celou Evropou, zatímco 35 % bylo proti.  Výzkum z ledna 2016 ukázal 46 % podporu a 40 % opozici registrovaného partnerství. Co se týče manželství, tak tam byla podpora 38 % a opozice 55 %. Ve finále 85 % zkoumaných bylo proti osvojování dětí homosexuálními páry.  V únoru 2016 pár dní poté, co Senát schválil návrh zákona o registrovaném partnerství, se v novém výzkumu ukázala většinová podpora registrovaného partnerství (69 %) i manželství (56 %), ale pouze malá část respondentů by podpořila přiosvojování dětí v rámci homoparentální rodiny (37 %).  Podle průzkumu Pew Research Center, uskutečněném mezi dubnem a srpnem 2017, a publikovaném v květnu 2018 by 59 % Italů podpořilo legalizaci stejnopohlavního manželství, 38 % by bylo proti a 3 % odmítly odpovědět, případně neměli jednoznačný názor. Podle výzkumu stejné organizace by 83 % věřících, 70 % nepraktikujících křesťanů a 44 % praktikujících křesťanů bylo pro stejnopohlavní manželství.

Regionální zákony a obecní vyhlášky o registrovaném partnerství.

Do roku 2015 mělo více než 250 obcí a měst napříč celou Itálií své vlastní zákony o registrovaném partnerství ("registro delle unioni civili"), které formálně uznávaly stejnopohlavní páry. Tyto svazky měly většinou pouze symbolickou hodnotu, nikoli nějaké výrazné právní následky. Benefity z nich plynoucí byly velmi omezené. Velká města, která tuto možnost nabízela, byla Řím, Bologna, Padova, Florencie, Pisa, Bolzano, Palermo, Neapol, Milán a Janov V únoru 2012 slíbil milánský starosta Guiliano Pisapia zpracovat vyhlášku o formální registraci homosexuálních svazků ve městě Miláně, metropoli severní Itálie, která garantovala párům žijícím podle ní určitou právní ochranu, ale ne veškerou plynoucí z manželství. Mluvčí Milánské arcidiecéze na to za zareagoval argumentem, že zrovnoprávnění homosexuálního soužití s rodinami založenými na manželství prostřednictvím registrovaného partnerství by mohlo vést k legalizaci polygamie. 27. července 2012 tuto vyhlášku schválilo zastupitelstvo v poměru hlasů 29:7.  V lednu 2013 poprvé v historii Itálie uznala padovská nemocnice homosexuální partnerství. Rozhodla se totiž o přeformulování slov „matka“ a „otec“ na genderově-neutrální „partner“. V srpnu 2013 navrhl radní města Benátek nahrazení slov'matka' a 'otec' v místních dokumentech (včetně místních škol) slovy 'rodič 1' a 'rodič 2' ('Genitore 1' a 'Genitore 2'). Projekt vyvolal debatu, jíž se zúčastnila i ministryně integrace Cécile Kyenge, která návrh podpořila. I tak se ale tento krok nesetkal s vřelým přijetím. Benátský návrh později putoval do Bologny, kde se jej výkonná rada města rozhodla přepracovat na alternativní řešení - nahrazení matky a otce 'rodičem' a 'dalším rodičem' ('Genitore' a 'Altro Genitore'). Slova nahradí své tradiční protějšky.  V lednu 2015 odhlasovalo římské zastupitelstvo v poměru hlasů 32:10 vyhlášku o registraci heterosexuálního a homosexuálního soužití v rámci města. Vyhláška se stala účinnou 21. května 2015. Toho dne bylo v Římě registrováno 20 párů (z toho 14 homosexuálních a 6 heterosexuálních). Jeden měl na vlastní žádost i slavnostní obřad na radnici.  4. března 2015 odhlasovalo sicilské regionální zastupitelstvo poměrem hlasů 50:5 (15 se zdrželo) pro přijet regionálního zákona o registrovaném partnerství garantujícího párům žijícím v něm, heterosexuálním i homosexuálním, veškeré benefity, které poskytuje regionální vláda. Na tvorbě zákona se podílel značnou měrou Rosario Crocetta, první otevřeně homosexuální prezident Sicílie. Liguria a Sicílie se tak staly prvními dvěma regiony s takovou legislativou.

Itálie zpřístupnila homosexuálním párům registrované partnerství počínaje 5. červnem 2016, čímž jim poskytla většinu práv a povinností plynoucích z manželství. Návrh takového zákona schválil nejprve Senát 25. února a posléze 11. května Poslanecká sněmovna. 20. května jej podepsal italský prezident. Zákon byl pak 21. května publikován ve Sbírce zákonů Italské republiky. Účinným se stal 5. června 2016. Nicméně již před přijetím tohoto zákona mohly páry stejného pohlaví stvrzovat své soužití regionálními zákony o registrovaném partnerství. Celostátní registrované partnerství bylo těmito regiony podporováno, neboť se nejednalo pouze o zjednodušení života takových párů, ale i o symbolickou hodnotu.

L'union civile en Italie réglemente l' entre personnes du même sexe et le concubinage des autres couples. Elle est instituée par la loi no 76 du, entrée en vigueur le. En Italie, il n'existait aucune reconnaissance législative pour les couples non mariés, que ce soit des couples de personnes du même sexe ou de sexes différents avant le vote de la loi du sur les unions civiles (homosexuelles) et le concubinage (hétérosexuel).


Andžali mudra.

"Andžali mudra" (Añjali Mudrā, sanskrt: अञ्जलि मुद्रा) je gesto spojené s indickými náboženstvími, praktikované v nejčastěji v Asii. Gesto je používáno jako symbol respektu a jako pozdrav v Indii, Nepálu, Bhútánu, Myanmaru, Thajsku, Laosu, Kambodži, Indonesii a na Srí Lance. Také mezi buddhisty, taoisty a šintoisty ve východní Asii. Dále jej používají jogíni a další přívrženci podobných tradic.

Etymologie.

"Andžali" v sanskrtu znamená "božská oběť", "gesto úcty", "požehnání", "pozdravení" a je odvozeno od "anj" což znamená "ctít nebo slavit".  "Mudra" znamená "znamení" nebo "pečeť". Význam fráze potom znamená "pečeť pozdravení".

Popis.

Ruce můžou být spojené dlaněmi u srdeční čakry spolu se zavřením očí a poklonem hlavy. Nebo se mohou spojit v oblasti třetího oka s poklonem hlavy a po té přenést k srdci. Tato "mudra" je prováděna spojením dlaní a konečků prstů, které jsou známy jako energetické body. Každý prst symbolizuje odlišné kvality. Prostředníček, prsteníček a malíček reprezentují tři typické kvality přírody (tzv. Tři Guny). Prostředníček symbolizuje sattvu (jasnost, moudrost a pravdivé porozumění). Prsteníček symbolizuje radžas (aktivita a pohyb), malíček reprezentuje tamas (lenost a stagnaci). Ukazováček reprezentuje individuální duši a palec božskou duši.

Symbolický význam.

Andžali mudra má stejný význam jako sanksrtský pozdrav namasté. Přesto, že se gesto používá pro pozdrav nebo pro loučení, tak má hlubší význam než jednoduché "ahoj" nebo "sbohem". Spojení dlaní je považováno za spojení mezi pravou a levou hemisférou mozku a představuje sjednocení. Je to spojení praktikujícího s božským ve všech věcech, proto andžali mudra ctí sebe i druhého.

Použití v ásanách.

Zatímco andžali mudra může být vykonávána sama z jakéhokoli sedícího nebo stojícího držení těla, gesto je také začleněno do fyzické jógové praxe jako součást mnoha celotělových ásan, včetně:  Anjanejásana  Hanumanásana  Malásana  Matsjásana  Radžakapotásana  Tadásana  Utkatásana  Vírabhadrásana I  Vrksásana

Použití.

Pozdrav je široce používán po celém indickém subkontinentu, v částech Asie a na místech, kam se stěhovali lidé z jihu a jihovýchodní Asie.  Namaskar je také součástí 16 upacharů používaných v chrámech nebo na jakémkoli místě formální Púdžy (uctívání).  Izraelský premiér Benjamin Netanyahu navrhl použití gesta jako alternativy k potřesení rukou během pandemie Coronavirus v roce 2020.

Namasté (dévanágarí: नमस्ते, výslovnost v hindštině: [nəməsteː]), někdy vyslovováno jako "namaskar" nebo "namaskaram", je běžný pozdrav v hinduistické kultuře. Nyní se dá nalézt na Indickém subkontinentu nebo v jihovýchodní Asii v oblastech kde se nachází indická náboženství. Používá se jak pro pozdrav, tak pro loučení. Pozdrav namasté se většinou říká s mírnou úklonou a s dlaněmi sepjatýma k sobě. Prsty míří vzhůru a palce k hrudníku. Takové gesto se nazývá Añjali Mudrā [andžali mudra].

Namasté ou namaskar ou namaskaram (नमस्ते ou नमस्कार) est communément employé pour dire bonjour et au revoir en Inde. Cette salutation est largement utilisée en Inde ou au Népal. Néanmoins, en zones rurales, l'équivalent de « bonjour » peut être « Râm-râm », répétition du nom de l'avatar Râma.


Historický kontext.

Po efezském koncilu v roce 431, který odsoudil nestorianismus jako herezi, která údajně přehnaně zdůrazňovala lidskou přirozenost (φύσις ["přirozenost"]) Ježíše Krista, začal na křesťanském řecky mluvícím východě převažovat monofyzitismus – teologická nauka, která tvrdila, že Ježíš Kristus měl v podstatě jen jednu, a to božskou, přirozenost. Nejvýraznějším představitelem monofyzitismu byl konstantinopolský archimandrita Eutyches.  Císař Theodosius II. svolal v roce 449 do Efezu koncil, který měl monofyzitismus přijmout jako dogma. Koncilu předsedal alexandrijský patriarcha Dioskoros I., vlivný zastánce monofyzitismu. Římský papež Lev I. se rozhodl formou oficiálního dopisu, adresovaného konstantinopolskému arcibiskupovi Flavianovi, přesvědčit koncil o správnosti nauky o dvou přirozenostech Ježíše Krista – božské a lidské. Situace se však natolik vyhrotila (ve prospěch monofyzitismu), že dopis "Tomus ad Flavianum" nesměl být na koncilu ani veřejně přečten. Z tohoto důvodu a také vzhledem k násilnostem, které provázely tento Efezský sněm, odmítl Lev I. uznat jeho závěry a označil ho jako ""latrocinium" Ephesinum" (""lupičský synod" v Efezu").  Lvův "Tomus ad Flavianum" byl veřejně přečten až na koncilu v Chalcedonu v roce 451, kde se setkal s velkým uznáním. Koncilní otcové po jeho vyslechnutí údajně volali: ""Petrus per Leonem Locutus est!"" ("Petr promluvil (ústy) Lva!")

Obsah.

"Tomus ad Flavianum" obsahuje 205 veršů. Panuje shoda v tom, že jde o jedno z Lvových obsahově nejoriginálnějších děl. Není však jasné, do jaké míry se na něm podílel i Lvův blízký spolupracovník Prosper z Aquitánie.  Papež Lev I., vycházejíce z Apoštolského vyznání víry, vysvětluje v tomto dopise, že Ježíš Kristus má "dvě" přirozenosti, božskou i lidskou. Obě pak jsou však "v jedné" a téže osobě Ježíše Krista. Rozvíjí při tom i myšlenkový koncept "communicatio idiomatum" ( "sdílení vlastností"): ""Právě kvůli této jednotě osoby ve vztahu ke každé z těchto dvou přirozeností můžeme říci: Syn člověka sestoupil z nebe,... a Boží Syn byl ukřižován a pohřben"" (Drobner, 2004).  "Tomus" obsahuje i myšlenku svatého Augustina o pokoření se ("condescendentia") božské přirozenosti a povýšení lidské přirozenosti v Ježíši Kristu jako ve vtěleném Božím Slově.

Tomus ad Flavianum, uváděný též jako Epistola ad Flavianum, je oficiální dopis papeže Lva I. Velikého konstantinopolskému arcibiskupovi Flavianovi z roku 449. Výrazně ovlivnil christologické formulace Chalcedonského koncilu, který odsoudil monofyzitismus.

Le Tome à Flavien ("Tomus ad Flavianum" en latin), parfois intitulé "Epistola Leonis Magni ad Flavianum", est une lettre dogmatique adressée en 449 par l'évêque de Rome Léon le Grand à Flavien, patriarche de Constantinople. Son contenu a servi de base, deux ans plus tard, aux travaux du concile de Chalcédoine.


105. ročník.

Australian Open 2017 představoval 105. ročník turnaje odehrávajícího se v Melbourne Parku.  Grandslam zahrnoval soutěže mužské i ženské dvouhry, mužskou, ženskou a smíšenou čtyřhru a soutěže juniorů do osmnácti let, které patřily do nejvyšší kategorie Grade A. Na turnaji se odehrávaly singlové a deblové soutěže vozíčkářů, včetně kvadruplegiků, jež probíhaly v rámci vozíčkářské NEC tour, zařazené do kategorie Grand Slamu. Legendy se představily ve formě exhibičního klání 21. ledna.  Turnaj se konal na 17 soutěžních dvorcích s tvrdým povrchem Plexicushion se sytým tónováním kvůli vyššímu kontrastu míčku vůči podkladu. Součástí areálu byly tří hlavní zastřešené kurty – Rod Laver Arena s kapacitou 14 570 diváků, Hisense Arena s kapacitou 9 464 míst a Margaret Court Arena, jež pojmula 7 500 návštěvníků. Čtvrtý a pátý dvorec (Show Court Two and Three) měly po 3 000 místech.  Hrálo se s míči Wilson. Struny grandslamu zajišťovala firma Yonex. Generálním partnerem byla automobilka Kia. Hlavními partnery pak firmy ANZ, Jacob’s Creek a Rolex. Z více než 2 500 zájemců bylo v rámci náborového programu vybráno 380 sběračů, chlapců a dívek ve věku 12–15 let. Technologii pro dopad míčů, tzv. jestřábí oko, zajišťovala společnost Rolex, a byla nainstalována do tří hlavních arén i na dvorce č. 2, 3, 6 a 8. Televizní přenosy byly zprostředkovány ze všech 17 soutěžních kurtů a poprvé také z 8 tréninkových dvorců.

Významné události.

2. den.

V úvodním kole mužské dvouhry zdolal Chorvat Ivo Karlović argentinského hráče Horacia Zeballose výsledkem 6–7, 3–6, 7–5, 6–2 a 22–20, když otočil dvousetovou ztrátu. 84 odehraných gamů představovalo nejdelší zápas Australian Open v počtu her od zavedení tiebreaku roku 1971. Jednalo se také o druhé nejdelší utkání historie Australian Open, když v tomto ohledu zaostalo jen za finále mužského singla z roku 2012 mezi Djokovićem a Nadalem. Karlović vytvořil nový melbournský rekord v počtu es na zápas, a to 75 takto zahranými míči.

4. den.

Uzbek startující na divokou kartu, Denis Istomin, zdolal v pětisetové bitvě druhého kola šestinásobného vítěze Novaka Djokoviće. Jednalo se o nejčasnější vyřazení Srba na grandslamu od Wimbledonu 2008, kde ve druhém kole nestačil na Rusa Marata Safina.  Chorvatka Mirjana Lučićová Baroniová porazila polskou světovou trojku Agnieszku Radwańskou ve dvou sadách. Jednalo se o nejčasnější vyřazení Polky v Melbourne Parku od roku 2009 a prohry v úvodním kole s Ukrajinkou Katerynou Bondarenkovou. Lučićová Baroniová tak postoupila do druhé fáze soutěže premiérově od Australian Open 1998.

6. den.

Bulhar Grigor Dimitrov zdolal ve třetím kole Francouze Richarda Gasqueta po třísetovém průběhu. Zápas trvající 122 minut začal ve 23.58 hodin, což znamenalo rekord v nejpozdnějším rozehrání utkání v celé historii Australian Open. Pozdržení startu způsobil 245 minut trvající odpolední duel mezi Alexandrem Zverevem a Rafaelem Nadalem v Rod Laver Arena, jenž na centrálním dvorci oddálil začátek večerního programu. Úvodní večerní zápas Gavrilovová–Bacsinszká byl rozehrán ve 21.00 hodin a skončil krátce před půlnocí.

7. den.

Padesátý hráč žebříčku Mischa Zverev z Německa vyřadil britskou světovou jedničku Andyho Murrayho ve čtyřech setech čtvrtého kola. S níže postaveným hráčem Skot na grandslamu naposledy předtím prohrál na Australian Open 2006, když jej zastavil 51. muž klasifikace Juan Ignacio Chela z Argentiny. Murray se tak stal nejčasněji vyřazeným nejvýše nasazeným hráčem Australian Open od Lleytona Hewitta, který skončil v téže fázi během sezóny 2003. Poprvé od roku 2002 nepostoupila v mužském singlu melbournského majoru světová jednička ani dvojka do čtvrtfinále.  Během čtvrtého kola dovolila Američanka Coco Vandewegheová uhrát obhájkyni trofeje a německé světové jedničce Angelique Kerberové jen pět gamů.  Australian Open 2017 se tak stal prvním ročníkem úvodního grandslamu sezóny v otevřené éře, na němž vypadli nejvýše nasazení v obou singlových soutěžích před branami čtvrtfinále. Naposledy předtím byly na grandslamu obě světové jedničky vyřazeny stejný den během US Open 2003, když Agassi v semifinále podlehl Fererrovi a Heninová ve finále porazila Clijstersovou.

8. den.

David Goffin se stal prvním belgickým mužem v historii, který se probojoval do čtvrtfinále dvouhry australského grandslamu.  Chorvatka Mirjana Lučićová Baroniová postoupila do svého prvního grandslamového čtvrtfinále za předchozích 18 let, když naposledy v této fázi startovala ve Wimbledonu 1999, kde skončila v semifinále na raketě Steffi Grafové.

9. den.

Američanka Venus Williamsová porazila ve čtvrtfinále Rusku Anastasiji Pavljučenkovovou, což znamenalo její 50. vyhraný zápas na Australian Open a třetí účást v této fázi turnaje. Ve věku 36 let a 7 měsíců se stala nejstarší semifinalistkou dvouhry grandslamu od Wimbledonu 1994, kde se do finále probojovala Martina Navrátilová.

10. den.

Španěl Rafael Nadal vyřadil ve čtvrtifnále třetího nasazeného kanadského hráče Milose Raonice, čímž na Australian Open zvítězil v 50. zápase a popáté postoupil do této fáze turnaje.

11. den.

Šestou finálovou účastí vyrovnal Švýcar Roger Federer rekord otevřené éry, jenž držel Novak Djoković. Švýcarský tenista do něj prošel poprvé od roku 2010. Ve svém třináctém semifinále vyřadil krajana Stana Wawrinku po pětisetové bitvě. Zvýšil tím aktivní poměr vzájemných zápasů na 19–3 a v mužském tenise navýšil rekordní počet grandslamových finálových účástí na dvacet osm.  Do devátého vzájemného finále na grandslamu postoupily sestry Serena a Venus Williamsovy, které se na okruhu celkově střetly ve dvaceti sedmi utkáních. Aktivní bilanci výher drží mladší Serena Williamsová poměrem 16–11, z toho v grandslamových finále 6–2. Ta usiluje o rekordní dvacátou třetí grandslamovou trofej v open éře, sedmou z Melbourne Parku a návrat do čela světové klasifikace. 36letá Venus Williamsová se stala nejstarší finalistkou Australian Open v otevřené éře a v závěrečném duelu se představí poprvé od roku 2003. Do grandslamového finále se naposledy předtím probojovala ve Wimbledonu 2009.

12. den.

Turnaj se stal prvním grandslamem v otevřené éře, na němž bylo všem čtyřem finalistům singlových soutěží více než 30 let.  Finále dvouhry kvadruplegiků, konané v Rod Laver Arena, se stalo vůbec prvním zápasem vozíčkářů odehraným na centrálním dvorci v historii grandslamu. Třetí triumf v řadě v něm získal Australan Dylan Alcott, jenž zdolal Brita Andrewa Lapthorna po dvousetovém průběhu 6–2 a 6–2 za 1.09 hodiny.

13. den.

Vítězstvím Sereny Williamsové ve finále dvouhry nad starší sestrou Venus Williamsovou získala Američanka rekordní dvacátý třetí grandslamový titul, čímž vytvořila nový rekord open éry. Pouze jedna trofej ji scházela na absolutní rekord Australanky Margaret Courtové. Sedmý titul také znamenal rekordní hodnotu v otevřené éře.

14. den.

Roger Federer vybojoval pátý titul na Australian Open a navýšil rekordní počet mužských grandslamových trofejí z dvouhry na osmnáct. Stal se také prvním mužem historie, který dokázal pětkrát zvítězit na třech různých grandslamech. Jednalo se o jeho první turnaj v kariéře, na němž odehrál tři pětisetové zápasy.

Mediální pokrytí.

V Austrálii držela práva na živé vysílání stanice Seven Network, na jejímž prvním programu Channel Seven byla přenášena většina utkání. Každý zápas byl také volně dostupný na streamu 7Tennis v mobilní aplikaci.  V asijsko-pacifickém regionu se jednalo o televizní kanály CCTV, iQiyi, Shanghai TV (ČLR), Sony SIX (Indie), Sky TV (Nový Zéland) a Fox Sports Asia. Na evropském kontinentu signál šířil Eurosport.  Na Středním východu pak turnaj přenášely beIN Sports a v subsaharské frankofonní Africe stanice SuperSport a Eurosport. Pokrytí na americkém kontinentu zajišťovala ESPN, jejíž programy ESPN2 a ESPN3 zprostředkovávaly zápasy ve Spojených státech. ESPN International vysílala v Latinské Americe a v Kanadě pak kanál TSN/RDS.

Vítězové.

V mužské dvouhře popáté v areálu Melbourne Parku triumfoval švýcarský tenista Roger Federer, jenž si vítězstvím na turnaji zajistil návrat do elitní desítky žebříčku ATP. Grandslamlavou trofej získal po téměř pěti letech, kdy v roce 2012 triumfoval na trávě ve Wimbledonu a ziskem 18. trofeje zvýšil své vedení v historických tabulkách mužské dvouhry. V 35 letech se pak stal druhým nejstarším vítězem grandslamu v open éře, když jen v roce 1972, tehdy 37letý Australan Ken Rosewall, dokázal ovládnout Australian Open.  Ženskou dvouhru vyhrála Američanka Serena Williamsová, která se tak vrátila na 1. místo žebříčku WTA. Triumf pro ni znamenal rekordní dvacátou třetí grandslamovou trofej, kterou se na čele statistiky otevřené éry odpoutala od Němky Steffi Grafové. Rekordním se v open éře stal i sedmý titul z Australian Open, když za absolutním rekordem jedenácti výher Margaret Courtové zaostávala o čtyři turnajová vítězství.  V mužské čtyřhře si premiérovou grandslamovou trofej připsal pár složený z Fina Henriho Kontinena a Australana Johna Peerse, jenž ve finále zdolal americké bratrské duo Boba a Mikea Bryanovi. Zvýšil tak poměr vzájemných utkání na 3–0. Peers se stal prvním australským vítězem v Melbourne od roku 2001 a triumfu Todda Woodbridge.  Ženskou čtyřhru ovládla americko-česká dvojice Bethanie Matteková-Sandsová a Lucie Šafářová, která tak v Melbourne Parku – po triumfu z roku 2015 –, prodloužila zápasovou neporazitelnost na 12–0. Obě členky páru získaly čtvrtý grandslamový titul z ženského debla a Šafářová se poprvé v kariéře stala světovou dvojkou žebříčku WTA ve čtyřhře. Vítězi míšené čtyřhry se stali Abigail Spearsová z USA a Juan Sebastián Cabal z Kolumbie, jenž jako nenasazený pár zdolal ve finále druhou nasazenou dvojici Indku Saniu Mirzaoou a Chorvata Ivana Dodiga, když v průběhu turnaje neztratili jediný set. Pro oba vítěze se jednalo o premiérový vavřín z mixu, který rovněž znamenal první triumf na jednom z grandslamových turnajů.

Dotace turnaje.

Celkový rozpočet Australian Open 2017 dosáhl rekordní výše 50 miliónů australských dolarů, což znamenalo meziroční nárůst o 14 %. Vítězové dvouhry obdrželi prémii 3 700 000 australských dolarů.  Částka dotace byla od Australian Open 2001 více než ztrojnásobena, když před šestnácti lety rozpočer činil 13,9 australských dolarů. Od roku 2014 došlo k jeho absolutnímu navýšení o 10 milionů a větší odměny byly přesunuty hráčům vyřazeným v úvodních kolech.

Body do žebříčků ATP a WTA.

Tabulka uvádí zisk bodů do žebříčku ATP a WTA v závislosti na kole turnaje, ve kterém tenista vypadl.  "Úplné složení odstoupivších a hráčů, kteří je nahradili v mužské dvouhře."  "Úplné složení odstoupivších a hráček, které je nahradily v ženské dvouhře."

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží.  Divoké karty pro zástupce francouzského a amerického tenisu v singlových soutěžích byly přiděleny v rámci reciproční dohody tří tenisových svazů pořádajících Grand Slam, Tennis Australia, United States Tennis Association (USTA) a Fédération Française de tennis (FFT). USTA je přidělil Michaelu Mmohovi a šampionce juniorky US Open Kayle Dayové. FFT vybrala Quentina Halyse a Myrtille Georgesovou.  O další čtyři divoké karty byl v asijsko-pacifickém panregionu sehrán kvalifikační turnaj Asia-Pacific Australian Open Wildcard Playoff v mužském a ženském singlu i deblu. Hrálo se v čínském Ču-chaji mezi 28. listopadem a 4. prosincem 2016. Do grandslamových dvouher postoupili Uzbek Denis Istomin a Thajka Luksika Kumkhumová. Deblové divoké karty připadly tchajwanskému páru Hsieh Cheng-peng a Yang Tsung-hua, v ženské části pak tchajwansko-japonské dvojici Čan Ťij-wen a Džunri Namigatová.  Australský svaz organizoval v prosinci 2016 vlastní kvalifikační turnaj o dvě divoké karty, z něhož vyšli vítězně 19letý šampion juniorky US Open Omar Jasika a 17letá Jaimee Fourlisová.

Kvalifikanti.

Následující tenisté postoupili do hlavních soutěží z kvalifikačního turnaje hraného mezi 11.–14. lednem 2017. První nasazený český tenista Radek Štěpánek se v 38 letech stal nejstarším kvalifikantem na grandslamu za předchozích 40 roků, když starším postupujícím byl před ním, také na Australian Open 1977, tehdy 42letý Mal Anderson.

Australian Open 2017 byl 105. ročník úvodního tenisového grandslamu sezóny, konaný v rozmezí 16. až 29. ledna 2017. Odehrával se v melbournském Melbourne Parku na 17 soutěžních dvorcích s tvrdým umělým povrchem Plexicushion. Organizátory události byli Mezinárodní tenisová federace a Australský tenisový svaz. Turnaj se řadil do kalendáře mužského okruhu ATP World Tour 2017 a ženského okruhu WTA Tour 2017. Vítězové, vyjma smíšené čtyřhry, si do žebříčků připsali dva tisíce bodů.

Cet article présente les principaux résultats de la de l'Open d'Australie, tournoi de tennis professionnel, qui se déroule du 16 janvier au à Melbourne.