Programy.

Bolsa Família.

Nejznámějším projektem je Bolsa Família, probíhající v Brazílii. Tento program je prováděn brazilskou vládou s podporou Světové banky a funguje již více než 10 let. Pomáhá více než 11 milionům rodinám (46 milionům lidí), drtivé většině chudých obyvatel Brazílie a patří mezi největší programy s podmíněnými finančními dávkami. Rodiny s dětmi dostávají v průměru 70 Reálů (35 $) výměnou za zapsání dětí do škol a pravidelné prohlídky u lékaře. Úspěch tohoto programu na snížení celkové chudoby po určité době je signifikantní a dnes pomáhá k rozvoji celé Brazílie. Po jeho vzoru vyhlásilo New York City obdobný program s názvem „Opportunity NYC“. To je příklad, kdy se rozvinutá země poučila ze zkušeností takzvané rozvojové země.

Oportunidades.

Obdoba brazilského projektu Bolsa Família, probíhající v Mexiku. Funguje od roku 1997 (do roku 2002 s názvem Progresa), prováděn mexickou vládou. Zaměřuje se na snižování chudoby rodin v rurálních oblastech a městských komunitách investicemi do rozvoje lidského kapitálu podmíněnými finančními dávkami. Počet rodin benefitujích z tohoto programu přesáhl 4 miliony, z toho 2,5 milionu v rurálních oblastech a 1,5 milionu v urbánních oblastech. Mexická vláda do tohoto programu investuje 46,5 % federálního rozpočtu, určeného na snížení chudoby.

Ekonomické odůvodnění přímého přerozdělování finančních dávek.

Jsou zde podstatné argumenty pro přímé přerozdělování veřejných peněz, zejména v rozvojových zemích. Příkladem může být, že investice do infrastruktury v chudých zemích často nemají přímý dopad na chudé obyvatele (př. v Nikaragui mělo pouze 10% dolní 1/5 obyvatel přístup k elektrické energii, ve srovnání s 90% horní 1/5 v roce 1998). Nestálost příjmů během roku je dobrý argument pro cílené přerozdělování prostředků, které může zlepšit situaci obyvatel při výpadku příjmu. Problémy jedinců mohou být dědičné, bez vlivu onoho jedince (příslušnost k dané rase, pohlaví, rodinné zázemí). Vhodným nástrojem přímého přerozdělování prostředků jsou tedy podmíněné finanční dávky (CCT’s), které by měly kompenzovat nerovné příležitosti rodinám, které tímto strádají.  Existují ale také dva základní argumenty proti přímému přerozdělování finančních dávek. Prvním je, že nejlepší cesta na snížení chudoby je silnější ekonomický růst dané země. Stát by měl nepřímo přerozdělovat prostředky většími investicemi do infrastruktury (cesty, přístavy, tak jako lepší školy a kliniky). Druhým je, že poskytují špatný stimul svým příjemcům. Mohly by narušit budoucí efektivitu práce příjemců. „Když stát zajistí základní potřeby pro život, proč by měli lidé pracovat v tvrdých podmínkách za málo peněz?“

Charakteristické rysy a implementace programů CCT’s.

Je potřeba pochopit, jak tyto programy fungují v praxi. CCT’s vyžadují stejné mechanismy, jako kterékoliv jiné přerozdělovací programy. Potřeba stanovit způsobilost příjemců, kteří se budou moci zapsat do programu, způsoby plateb, silný monitoring a evaluační systém. Nutná spolupráce s institucemi.  Přibližně 2/3 zemí využívají geografické cílení dávek; 1/3 cílí na domácnosti, zejména pomocí metody "Proxy Means Testing" (statistické analýzy datového souboru průzkumu domácností na základě určitých kritérií jako lokace, kvalita obydlí, demografická struktura domácností, vzdělání apod.) a mnoho zemí používá obě metody. Mnoho programů také využívá metodu "Community-based Targeting" (výběr skupiny skládající se ze zástupců komunit či jejich vůdců, jejichž aktivity nejsou vztaženy k fungování programů, aby rozhodli, kdo z daných komunit má nárok na podporu), aby se zvýšila transparentnost. CCT’s byly hybnou silou pro rozvojové země ve zlepšení mapování chudoby a domácností, které potřebují podporu (př. Kambodža, Jamajka, Keňa, Mexiko, Pákistán, Panama, Turecko).  Platby se liší většinou podle počtu dětí v určité věkové skupině. Většina programů přerozděluje benefity rodinám podle počtu dětí v domácnosti, ale jsou zde horní limity (př. Bolsa Família 45 $ - ekvivalent 3 dětí; Mexiko 153 $ - dvě děti na základní škole a jedno na střední škole). Několik programů (jako v Ekvádoru, Salvadoru, Panamě a Peru) vyplácejí rovný příspěvek domácnostem, bez ohledu na to, kolik mají dětí. Platby se také mohou lišit podle stupně vzdělání či pohlaví. Oportunidades v Mexiku, Familias en Acción v Kolumbii, The Social Mitigation Project (SRMP) v Turecku a PATH na Jamajce vyplácejí větší obnosy pro děti na druhém stupni vzdělání než na prvním, protože si uvědomují větší výdaje se studiem starších žáků (dražší učebnice, školy jsou vzdálenější). Oportunidades a SRMP vyplácejí větší dávky dívkám, protože si uvědomují jejich znevýhodněnou situaci v přístupu ke studiu.  Způsoby vyplácení dávek se liší program od programu. V Brazílie jsou výplaty prováděné pomocí debetních karet, pomocí kterých si lidé mohou vybrat peníze v bankomatech, bankách apod. V Turecku jsou vypláceny peníze skrze státní banku hotově. V Mexiku v zaostalých oblastech jsou peníze rozváženy a ve městech vypláceny přes bankovní systém. V Keni jsou peníze distribuovány přes poštovní pobočky. V Tanzanii jsou peníze posílány zástupci komunit, který je potom dále přerozdělí.  Stanovení podmínek pro vyplácení dávek je nejdůležitější součástí CCT’s. Většina programů podmiňuje vyplácení dávek zápisem dětí do školy, pravidelnými kontrolami u lékaře, očkování malých dětí (0 – 6 let; aby byly zdravé před nástupem do školy) a většinou i návštěvy lékaře těhotných žen. Podmínky školní docházky se s různými programy liší, většina programů vyžaduje minimální školní docházku 80 – 85 %. Turecko umožňuje opakovat ročník pouze jednou. Součástí podmínek může být i účast na edukačním výživovém programu.  Ačkoliv většina programů má jasně daná pravidla sankcí pro neplnění podmínek, většinovým postihem však bývá dočasné pozastavení vyplácení dávek, než dojde opět k dodržování podmínek a může dojít až k ukončení vyplácení podpory v případě opětovného nedodržování.

Dopad CCT’s na spotřebu domácností a zaměstnanost (Krátkodobý efekt).

Dopad podmíněných finančních dávek na okamžitou spotřebu domácností je důležitý pro snižování chudoby v krátkodobé perspektivě. Šíře dávek se liší země od země, například v Nikaragui tvoří dávky 30 % spotřeby domácností v kontrastu s Kambodžou, kde jsou to pouze 2 %.  CCT’s pomáhají zlepšovat skladbu spotřeby, zejména u jídla (lepší nutriční hodnoty, zejména důležité pro děti). Výdaje domácností v tomto smyslu zlepšují kvalitu života. Například domácnosti z programu Familias en Acción z Kolumbie kupovaly více potravin bohatých na proteiny (jako mléko, maso a vejce).  CCT’s snižují práci dětí ve školním věku tím, že nutí rodiče (podmínka), aby zapsali své dítě do školy výměnou za finanční dávky. Podmínky by měly přesvědčit rodiče, aby si uvědomili důležitost vzdělání pro své dítě do budoucna. Zároveň finanční podpora domácností snižuje jejich závislost na příjmech z dětské práce. Podle posledních průzkumů se ukazuje, že programy snížily zaměstnanost dětí o desítky procent (liší se země od země).  Existují obavy, že CCT’s mohou zhoršit pracovní návyky dospělých. Jak některé výzkumy dokazují, existují případy, kdy se dospělí záměrně vyhýbají práci, aby zůstali „chudí“ a dále mohli pobírat dávky.

Dopad CCT’s programů na akumulaci lidského kapitálu (Dlouhodobý efekt).

CCT’s programy se také snaží zlepšit situaci chudých pomocí přesvědčování o nutnosti investování do lidského kapitálu, zejména jejich dětí (vzdělání, zdraví, lepší výživa). Podle průzkumů bylo dokázáno, že děti po absolvování škol, se chovají jinak, než kdyby nebyly nuceny školy navštěvovat. Získávají lepší pracovní uplatnění, udržují si zdravé stravovací návyky a dožívají se vyššího věku.

Efektivita Podmíněných finančních dávek.

Efektivita CCT’s je měřena několika rozvojovými agenturami. Tyto agentury se snaží měřit dopad podmíněných finančních dávek na chování domácností. Pro zjištění, jak efektivně CCT’s cílí na domácnosti, musí být změřeno, jak by na tom ve skutečnosti byly domácnosti, kdyby nedostaly finanční dávky a potom udělat hodnocení podle tohoto měření. Metoda je porovnání spotřeby domácností s dávkami se spotřebou domácností bez dávek. Kdo je chudý i po přijetí dávek, byl chudý i předtím. Existují kladné důkazy, že domácnosti, které dostávají tyto finanční dávky, utrácejí více peněz za kvalitní jídlo s větší kalorickou hodnotou, než domácnosti s obdobným příjmem, které dávky nedostávají. V Bangladéši, Pákistánu a Turecku, kde byla školní docházka dívek menší než u chlapců, pomohly programy CCTs zmenšit tuto mezeru. Všeobecně lze říci, že CCTs pomohly snížit chudobu mezi příjemci, ochránily je před negativními dopady špatně fungující ekonomiky (nezaměstnaností, nemocemi nebo dalšími náhlými šoky).

Problémy při implementaci CCTs a neúspěšné programy (Kritiky).

Dopad podmíněných finančních dávek na snižování chudoby a nerovností byl celosvětově uznán, nicméně zůstává několik překážek v jejich implementaci, které vedly u některých programů k jejich neefektivnosti či úplnému zastavení.

Externí faktory.

Podle studie prováděné analytiky Světové banky Laurou Rawlingovou a Gloriou Rubio, bylo zjištěno, že na počátku každého programu je potřeba si stanovit harmonogram akcí. Ten může být narušen politickými změnami v dané zemi, přírodními pohromami nebo změny v administraci projektu, což může vézt k neefektivnosti programů či jejich úplnému zastavení. Příkladem takto postižených programů může být podle výzkumu Rozvojového programu OSN Social Protection Network z Nikaragui, kde došlo ke změně administrativy tohoto programu na jiné ministerstvo a tím i ke snížení jeho efektivity, což vedlo až k jeho úplnému zrušení. Obtíže mohou také nastat se zaváděním Manažerského informačního systému (MIT). Příkladem toho může být mexický program Oportunidades, kde 27 % účastníků nedostalo finanční podporu po 2 letech od jeho zavedení. Dalším problémem je podle Světové banky nedostatečná flexibilita programů podmíněných finančních dávek během ekonomické krize, nejsou schopny rozšířit svou kapacitu o lidi, kteří spadli do této kategorie pouze během ekonomické krize.

Vyloučení.

Dalším běžnou překážkou je vyloučení potřebných domácností z programu. Podle výzkumu Světové banky je to způsobeno znemožněním domácností dostat se ke klinikám či školám. Nevyplatí se jim cestovat k těmto zařízením v případě, když náklady na transport převyšují získanou podporu a tím nejsou schopny splnit podmínky jejího čerpání. Ba co víc, výzkum mexického programu Oportunidades prokázal, že osoby s fyzickou chorobou nebyly schopny cestovat a tím pádem tyto podmínky splnit. Dalším problémovou skupinou jsou pracující ženy, které si nemohou dovolit zmeškat práci a tím nejsou rovněž schopny splnit podmínky pro čerpání podpory.

Nedůvěra.

Nedostatek důvěry mezi cílenou populací je způsoben špatnou informovaností, špatným přístupem k informacím a může vézt k neefektivnosti či úpadku programu. Příkladem může být neúspěšný program z Nikaragui (Social Protection Network), který se potýkal se silnou nedůvěrou obyvatelstva, protože byl příliš zpolitizovaný. Stejný případ se objevil na Haiti, kde lidé neměli důvěru v místní vládu, řešením by mohlo být přerozdělování peněz pomocí nevladních neziskových organizací (NGO's).

Podmíněné finanční dávky nebo nepodmíněné finanční dávky? (Argumenty pro a proti).

"Dále čtěte:" Unconditional cash transfers (UCT)  Poslední dobou se vede diskuse, zdali má smysl poskytovat podmíněné finanční dávky nebo by byly lepší nepodmíněné finanční dávky. Argumenty pro CCT’s jsou, že ne vždy se rodiny chovají racionálně, mohou zde být rozpory v pohledu na budoucnost mezi rodiči (kteří platí za studium) a dětmi (kteří by mohly benefitovat v budoucnosti). Dalším argumentem je, že vlády jsou ovlivňovány zájmovými skupinami a proto podmíněné dávky by měly zajistit lepší rovnost při přerozdělování. Výzkum zabývající se programem Oportunidades dokazuje, že počet dětí docházející na základní školu je větší u rodin, které dostávají podporu ve srovnání s těmi, které ji nedostávají. Dalším dobrým příkladem těchto programů může být Malawi, kde se prováděl výzkum rodin s dětmi (dívkami) ve školním věku. Rodiny, které dostávaly podporu, měly opět větší úspěšnost ve školní docházce a jejich dcery vyšly z průzkumu gramotnosti mnohem lépe než dívky z ostatních rodin.  Silný argument pro nepodmíněné finanční dávky zaznívá z tábora zastánců rovného přístupu k rozvoji (Rights-based approach to development). Podle jejich názoru by měly finanční dávky pomáhat všem obyvatelům státu zlepšit jejich životní situaci. Stát by měl usilovat o to, aby zajistil všem rovný přístup k potravinám a jiným zdrojům. Jejich kritika (argumenty proti) na podmíněné finanční dávky je, že v několika případech (viz výše) vyloučily z programu obyvatele, kteří to potřebovali nejvíce, protože je to pro ně příliš drahé jejich plnění (kliniky jsou příliš vzdálené; potřebují děti doma, aby pomohly rodičům sklidit úrodu pro živobytí) a tím porušily princip lidských práv na nediskriminaci a rovnost. Otázkou také zůstává kvalita služeb poskytovaných státem. Nebylo by lepší investovat peníze přímo do zlepšení kvality škol, či kvalifikace vyučujících? Rodiče mohou považovat nucení dětí docházet na nekvalitní školu či kliniku za plýtvání času, který by měly raději strávit účelněji prací na poli s rodiči.  Příkladem programu nepodmíněných finančních dávkek je program v Malawi Social Protection Policy and Framework, který započal v roce 2006, je financovaný organizací UNICEF a Národní komisí pro AIDS (National Commission on AIDS). Tento program cílí na úplně nejchudší vrstvy obyvatel (22 % obyvatel Malawi v roce 2007). Cílem je toto číslo snížit na 10 % v roce 2015. Program dá 600 (4 $) Kwacha každé rodině za osobu do max 1 800 Kwacha (13 $) pro 4 a více členů, je zde ještě extra bonus 200 Kwacha za dítě, které se zapíše na základní školu a 400 Kwacha za dítě, které pokračuje v následujícím studiu.

Podmíněné finanční dávky ( – "CCT's") jsou programy, které se snaží snížit chudobu. Vlády či charity pomocí nich přerozdělují peníze chudým domácnostem z rozvojových zemí s podmínkou, kterou musejí domácnosti zapojené do programu splnit, aby pomoc dostaly. Tou bývá z pravidla posílání dětí do škol, pravidelné kontroly u lékaře, očkování dětí, rady svobodným matkám na péči o dítě a další. Počet zemí, které využívají tento instrument, se za poslední roky zvýšil

Les transferts conditionnels en espèces (TCE) appelés aussi programmes conditionnels, sont des programmes dont le but est de lutter contre la pauvreté en conditionnant le paiement de l'aide sociale au fait que le bénéficiaire s'acquitte de certaines obligations ou remplisse certains critères.


Životopis.

Munír Rúfá se narodil jako druhé z devíti dětí v maronitské rodině, která se dostala do Iráku v rámci migrace křesťanů, prchajících před genocidou z Turecka a Íránu.  Byl nespokojen s tím, že jeho křesťanské vyznání mu brání v kariérním postupu. Nesouhlasil také s rozkazem útočit na irácké Kurdy.  Když se Izraelci o Muníru Rúfá dozvěděli, kontaktovala jej agentka Mosadu. Ačkoli byl ženat, navázali spolu vztah a společně pak cestovali do Evropy. Tam zjistil, kdo je jeho přítelkyně a že jejich vztah byl naplánován. Setkal se se zástupci tajných služeb. Na schůzce v Římě, kterou tajně sledoval tehdejší ředitel Mosadu Me'ir Amit, dostal Rúfá nabídku 1 milionu dolarů, izraelského občanství a zaměstnání. Sám požadoval, aby v rámci operace byla z Iráku přestěhována celá jeho širší rodina.  Poté, co nabídku přijal, odjel do Izraele, aby si prohlédl plánované místo přistání. Setkal se s náčelníkem Izraelského vojenského letectva Mordechajem Hodem, s nímž projednávali extrémně nebezpečný let a jeho klikatou trasu, která měla zajistit vyhnutí se radarům. "„Jestli ztratíte nervy, jste mrtvý muž. Jakmile jednou opustíte obvyklou trasu, není cesty zpět,"" řekl mu Hod.  Příležitost k únosu MiGu se naskytla 16. srpna 1966. Když Rúfá přelétal nad severním Jordánskem, letoun zachytily radary. Jordánci kontaktovali Sýrii, ale dostali ujištění, že jde o cvičný let stroje, patřícího syrským vzdušným silám. Když se Rúfá dostal nad Izrael, přidaly se k němu dvě izraelské stíhačky Dassault Mirage III, které jej doprovodily na základnu Chacor. Později uvedl, že přistál „na poslední kapku paliva“.  Se svou rodinou pak začal nový život v Izraeli. Zemřel na infarkt kolem roku 1998.

Ve filmu.

Tato událost, přelet iráckého pilota s MiGem do Izraele se stala námětem amerického televizního filmu z roku 1988 "Steal the Sky" režiséra Johna D. Hancocka.

Munír Rúfá (, anglicky "Munir Redfa") (1934 – asi 1998) byl irácký pilot asyrského původu, který v rámci Operace Diamant ("Operation Diamond") v roce 1966 přeletěl se stíhacím letounem MiG-21 iráckých vzdušných sil do Izraele.

Munir Redfa (en arabe: منير ردفا, né Mounir Habib Jamil Rufa (en arabe:. منير حبيب جميل روفا) (1934 – vers 1998) était un pilote de chasse irakienne qui fit défection en 1966 aux commandes d’un MiG-21 de l'Armée de l'Air irakienne à destination d’Israël. Dans ce qui est considéré comme l'une des opérations les plus réussies du Mossad, l'ensemble de la famille élargie de Redfa était passé clandestinement sorti d'Irak en toute sécurité vers Israël. L’avion de chasse MiG-21 fut évalué par l'Armée de l'Air israélienne et fut ensuite prêté aux États-Unis pour des essais. Les connaissances obtenues de l'analyse de l'avion contribuèrent aux succès obtenus par l'aviation israélienne dans ses futures rencontres avec les MiG-21 arabes. La défection de Redfa a fait l'objet du film "Steal the Sky".


Mládí.

Její prababička, rodačka z Turecka, se setkala se svým manželem v Gruzii na dovolené a zůstala tam.  Sofo Nižaradzeová se narodila v Tbilisi, hlavním městě Gruzie. Zpívat začala již ve velmi útlém věku. Studovala hru na klavír a zpěv na tbiliské státní konzervatoři, kterou absolvovala s vyznamenáním. Pokračovala ve studiu na Ruské akademii divadelního umění v Moskvě. Následně s vyznamenáním absolvovala státní hudební školu Gnessin v Moskvě. Má mladšího bratra.

Hudební kariéra.

Mládí a začátky.

Disponuje sporánem. Ve věku tří let začala hrát jako profesionál s velmi pozitivním přijetím.  V sedmi letech byla pozvána Džansugem Kachidzeem, prominentním gruzínským dirigentem a autorem známých skladeb pro gruzínskou kinematografie, aby se připojila k dětskému hudebnímu studiu, kde se ujala jako zpěvačka různých show a televizních projektů.  V 11 letech zahrála "Sous le ciel de Paris" na francouzském velvyslanectví, kde si jí všiml novinář Bernard Pivot, který ji pozval do svého programu na TV5.  Ve věku 17 let vyhrála několik mezinárodních soutěží mladých zpěváků, včetně soutěží "Bravo, Bravissimo!" v Mini La Scala (Itálie), "Kříšťálová nota" (Moskva, Rusko), "Křišťálový kožešinový strom" (Bordžomi, Gruzie). Zúčastnila se několika festivalů v Rusku, Turecku, Itálii, Lotyšsku a Gruzii.  Později si zahrála hlavní role v muzikálech "Svatba sojek" a "Rómeo a Júlie". Načež si začala získávat mezinárodní uznání jako zpěvačka.  V roce 2004 dostala hlavní roli v muzikále Gerarda Presgurvice a v roce 2005 se dostala do finále festivalu "Nová vlna", který se konal v lotyšské Jurmale. V roce 2008 se vzdala kariéry v Rusku, v důsledku války mezi oběma zeměmi se vrátila do Gruzie, a začala si budovat kariéru ve své rodně zemi.  Vystoupila s národní hymnou Spojených států amerických během oficiální návštěvy viceprezidenta Joe Bidena v Gruzii.

2010: Eurovision Song Contest.

Sofo Nižaradzeová byla interně vybrána veřejnoprávním vysílatelem GPB, aby reprezentantovala Gruzii na Eurovision Song Contest 2010.  Byla zveřejněna otevřená výzva, na kterou bylo přihlášeno 100 písní a vysílatel vybral šest písní, se kterými vystoupila v národním kole 27. února v tbiliské hale. Na výběr byly písně ""Our World"", ""Sing My Song"", ""Never Give In"", ""For Eternity"", ""Call Me"" a ""Shine"". Vybrána byla píseň ""Shine"". Na Eurovision Song Contest 2010 Gruzie soutěžila v 2. semifinále, které se konalo dne 27. května. Píseň zazněla jako 16. v pořadí a kvalifikovala se pro finále. Ve finále se umístila v konečném pořadí 9. s 136 body. Díky zkušenosti nadále podporuje Gruzii na Eurovision Song Contest.

2010—současnost.

Aktivně se podílí na mnoha koncertech a show v Evropě i Asii. Nazpívala duety s legendami, jakými jsou José Carreras, Andrea Bocelli, Chris de Burgh a Julio Iglesias. V roce 2013 nahrála singl ""When We Danced"" i s videoklipem s účasti krále flamenca Joaquinem Cortesem. V březnu 2014 vydala nové album, na kterém je tento singl i hit Eurovision Song Contest 2010, ""Shine"".

Obsazení.

V muzikále "Svadba Sojek" si zahrála hlavní roli Ketevany. V původním ruském muzikále "Rómeo a Júlie" ztvárnila hlavní roli Júlie. V muzikále "Hello, Dolly" si zahrála RATI. V letech 2012 a 2013 získala hlavní roli v muzikálu Redha Bentifoura "Melodie okrsku Vera". V roce 2013 byl zfilmován muzikál Reza Gigineišviliho "Láska s přízvukem", kde zahrála jednu z hlavních rolí. V roce 2014 si zahrála ve zfilmované verzi muzikálu Modrý pták. Také získala hlavní roli v prvním gruzínském muzikálu "Keto a Kote".

Sofo Nižaradzeová (gruzínsky "სოფო ნიჟარაძე" * 6. února 1986 Tbilisi, Gruzínská sovětská socialistická republika, SSSR, dnes Gruzie) je gruzínská zpěvačka, herečka a skladatelka, která zastupovala Gruzii v Eurovision Song Contest 2010 s písní Shine. Objevila se také v televizní show "Gruzie má talent" (v Česku a na Slovensku se objevila mutace nazvaná "Česko Slovensko má talent"), kde se zhostila role porotce.

Sopho Nijaradze (en géorgien, სოფო ნიჟარაძე) est une chanteuse géorgienne née à Tbilissi le. Elle a représenté la Géorgie au Concours Eurovision de la chanson en 2010 avec la chanson "Shine" et terminé en finale.


Perov v kontextu ruských dějin.

Období poloviny 19. století v Rusku patřilo k nejbouřlivější a průlomovým v celých dějinách země. Události, které jí hýbaly, byly přímým důsledkem společenských proměn vyvolaných revolučním vystoupením děkabristů ve dvacátých letech. Příklad revolučních demokratů následovala generace ruských umělců, pro jejichž nové estetické a společenské názory byly východiskem jejich umělecké tvorby. Mezi příslušníky tohoto proudu ve výtvarném umění patřil i Vasilij Grigorjevič Perov. Jeho dílo interpretovalo ty myšlenky, které byly pro toto období nejcharakterističtější: boj proti samoděržaví, pravoslaví a přežitkům feudálního společenského řádu.  Vasilij Grigorjevič Perov patří k největším zjevům ruského výtvarného umění. Byl prvním ruských z umělců, který zobrazil ve svých dílech odpor lidových mas proti bezpráví a útlaku, v jakém se země nacházela v druhé polovině 19. století. Vyzýval k humánnosti a bojoval za lidskou důstojnost. Ve své umělecké činnosti uskutečňoval velké ideje radikálních demokratů. Jeho obrazy odrážející sociální úroveň v zemi se staly důležitým mezníkem ve vývoji ruského malířství. Na novou úroveň pozvedl umění portrétovat člověka, s důrazem na zachycení individuálních rysů portrétované osobnosti. Nezanedbatelným přínosem Perovova uměleckého projevu jsou jeho krajinomalby či do krásné ruské přírody zasazené citově poetické scény.

Dětství a mládí.

Narodil se 2. ledna 1834 (21. prosince 1833 podle starého kalendáře). Byl nemanželským dítětem státního úředníka v západosibiřském městě Tobolsk, správním středisku stejnojmenné gubernie. Zásluhou svého otce, příslušníka baronského rodu Kridenerovců, volnomyšlenkáře a sympatizanta dekabristů (tyto projevy nakonec zapříčinily, že byl vypovězen ze státní služby), vyrůstal ve svobodném prostředí, které formovalo jeho dětskou duši.  První vzdělání dostal v rodině. Už v dětství se u něj projevoval cit pro grafiku a písmo, díky čemuž dostal přezdívku "Perov" (tj. ""ten kdo dobře ovládá pero""). V roce 1846 ukončil všeobecné vzdělání a začal studovat na umělecké škole ve městě Arzamas v Nižegorodské gubernii. Nesmírný talent a houževnatost ho v roce 1853 přivedly na Moskevskou školu malířství, sochařství a architektury. Protože jako nemanželský syn nosil příjmení svého kmotra Vasiljev, někdejší přezdívku Perov přijal za své úřední příjmení. Během studia navázal přátelství s pozdějším významným malířem-krajinářem Ivanem Ivanovičem Šiškinem. Studium ukončil v září 1861.

Umělecké začátky.

Pozornost upoutal již prvními samostatnými pracemi. Obrazy "Příjezd četnického velitele na vyšetřování" (1857), "Kostelníkův syn ve své první hodnosti" (1860) a "Kázání na venkově" (1861) předznamenaly jeho další umělecký vývoj směrem k realismu. Dílo "Příjezd četnického velitele", Perovova prvotina, mu vynesla ocenění velkou stříbrnou medailí v roce 1858 a za malbu "Kázání na venkově" (jeho diplomová práce) dostal v roce 1861 dokonce medaili zlatou. V tom stejném roce dokončil obraz "Vesnické křížové procesí na Velikonoce", který se stal svým satirickým obsahem nejodvážnějším v jeho dosavadní tvorbě. V roce 1862 ho malíř vystavil na umělecké výstavě v Petrohradu. Dílo zde upoutalo pozornost mimořádného počtu návštěvníků, ale vzhledem k jeho provokujícímu obsahu dostal příkaz obraz odstranit. Obraz, vyznačující se nejen kritikou společenského zřízení, ale i zajímavou formou, vzápětí pro svou galerii koupil sběratel umění Pavel Michajlovič Treťjakov.  Zlatá medaile za obraz "Kázání na vesnici" v roce 1861 mu zajistila právo na stipendijní cestu do zahraničí. Už v zimě následujícího roku vycestoval do Francie, kde setrval další dva roky. Pobyt v „Mekce umělců“ a studium života městské chudiny znamenaly velký přínos pro jeho následující umělecký vývoj. Během pařížského pobytu vzniklo několik prací, např. "Flašinetář na bulváru v Paříži", "Pohřeb v chudé čtvrti v Paříži" či "Savoyard".  Po odchodu z Paříže strávil dva měsíce v Itálii a hned nato se vrátil do vlasti. Usadil se v Moskvě, kde prožil celý zbytek života.  Období po návratu do Moskvy znamenalo zrod jeho nejzávažnějších děl líčících život nejnižších lidových vrstev. V letech 1865–1866 vznikla díla "Vyprovázení mrtvého" (1865), "Trojka" (1866) a "Příjezd vychovatelky do kupcova domu" (1866). Za vytvoření dvou posledně jmenovaných děl získal Perov titul akademika.

Perov zralým umělcem.

Od poloviny šedesátých let lze o Perovově díle mluvit jako o díle vyzrálého umělce. Obrazy tohoto období se vyznačovaly dokonalostí uměleckého projevu; po námětové stránce velký význam v jeho dílech nabyla krajina.  Toto období přineslo pro Perova i ocenění v zahraničí. Obrazy "Vyprovázení mrtvého", "Trojka", "Diletant" a "Kostelníkův syn ve své první hodnosti" měly velký úspěch na mezinárodní výstavě umění v Paříži v roce 1867.  Ve stejném roce namaloval obraz s hlubokým sociálně-psychologickým námětem -"Utonutí". Přes osobní tragédii utopené mladé ženy Perov reagoval na velmi závažný problém soudobého Ruska - postavení ženy ve společnosti. Pro Perovovu tvorbu druhé poloviny šedesátých let je charakteristické zachycení života v celé jeho rozmanitosti. Roky 1870 - 1871 znamenaly ve vývoji ruského umění zásadní průlom. Uvedené roky jsou považovány za roky zrodu peredvižniků, uměleckého sdružení ruských výtvarníků druhé poloviny 19. století. Již v roce 1869 Perov organizoval moskevskou skupinu výtvarníků, která se v následujícím roce spojila s petrohradskou na čele s Ivanem Nikolajevičem Kramským. Perov se stal jedním z nejaktivnějších členů sdružení a sedm let byl členem předsednictva. Už na první putovní výstavě peredvižniků se objevily dvě Perovova díla -"Odpočinek myslivce" (1871) a "Rybář" (1871).  13. března 1871 byl Perov jmenován profesorem školy, kterou před deseti lety ukončil. S působením na půdě školy spojil všechny následující roky života. Jako pedagog hrál významnou roli při rozvoji realistického malířství; k jeho předním žákům patřili Andrej Petrovič Rjabuškin, Isaak Iljič Levitan či Nikolaj Alexejevič Kasatkin.  Na přelomu šedesátých a sedmdesátých let vytvořil Perov sérii obrazů, otevírajících novou kapitolu v portrétním malířství. Perov se stal mistrem zejména mužského portrétu a mezi jeho obrazy najdeme podobizny významných představitelů především uměleckého prostředí. Svá nejhodnotnější díla namaloval v letech 1869 - 1872. Za jeho první dílo této kategorie lze pokládat "Portrét spisovatele a lékaře V- V. Bezsonova", Perovova přítele. K významným portrétní dílům patří též podobizny spisovatelů Alexandra Nikolajeviče Ostrovského, Fjodora Michajloviče Dostojevského a Ivana Sergejeviče Turgeněva.  Umělecký projev Vasilije Perova nemohl obejít ani historické malířství. Jako mnoho malířů před ním i po něm se chtěl Perov podílet na pozdvihnutí veřejného zájmu o dějiny vlastního národa. Ale zatímco ostatní velcí umělci se omezovaly na zachytávání významných událostí a působení historických osobností, Perova zajímala masová lidové hnutí. Přitahovalo ho povstání Stěnky Razina, Pugačovovo povstání a boj Rusů s Tatary za nazávislost. Dokladem toho jsou obrazy "Pugačovův soud" (1875) a "Nikita Pustoviat" (1881).  Hodně ze svých záměrů se mu nepodařilo naplnit. Onemocněl tuberkulózou, jíž podlehl 10. června (29. května) 1882 ve věku čtyřiceti osmi let. Jeho tělesné ostatky jsou dnes uloženy na moskevském donském hřbitově. Ještě v témže roce uspořádali velkou posmrtnou výstavu jeho díla, která ukázala nesmírný význam jeho díla při rozvoji ruského kritického realismu.

Literární tvorba Perova.

Méně známá je Perovova literární činnost. I v ní chtěl zachytit duši prostého člověka a i když se k literatuře obrátil až v pozdějších letech svého života, náměty pocházejí ze staršího období a někdy se kryjí se staršími pracemi výtvarnými. Například asi nejuznávanější novela "Tetička Marja" se svým námětem váže na zrod obrazu "Trojka".

Vasilij Grigorjevič Perov, původním jménem Vasilij Grigorjevič Vasiljev, rusky "Василий Григорьевич Перов" (2. ledna 1834, Tobolsk – 10. června 1882, Kuzminki) byl ruský malíř, představitel realismu druhé poloviny 19. století, jeden ze zakládajících členů uměleckého sdružení peredvižniků.

Vassili Grigorievitch Perov (en ; ) est un peintre russe né le à Tobolsk et mort le d'une tuberculose près de Moscou. Il fut membre du groupe dit des Ambulants.


Život.

Pocházel z významného rodu polsko-litevské šlechty, po studiích na Vilniuské univerzitě odešl roku 1819 Cařihradu, kde krátkou dobu působil jako tlumočník na ruském velvyslanectví. Poté procestoval Turecko, Sýrii a Egypt a seznámil se podrobně s východními jazyky a literaturami (kromě několika evropských jazyků ovládal slovem i písmem arabštinu, čínštinu, řečtinu, hebrejštinu, perštinu a turečtinu). Po návratu do Ruska přenášel v letech 1822–1847 na univerzitě v Petrohradu východní jazyky. Roku 1828 se stal členem-korepsondentem Ruské akademie věd. Kromě orientalistiky se zabýval akustikou, teorii a historii hudby, studoval skandinávské ságy a ruské dějiny.  Literárně činný byl již při studiích na univerzitě. Od počátku dvacátých let přispíval svými fejetony a kritikami do různých časopisů, například do "Severní včely" (Северная пчела), "Syn vlasti" (Сын отечества), také do almanachu "Severní hvězda" (Полярная звезда), který vydávali pozdější děkabristé Rylejev a Bestužev-Matlinskij, a v letech 1830–1831 do petrohradského polského týdeníku "Bałamu". V letech 1834–1847 by redaktorevm a vydavatelem magazínového časopisu "Knihovna pro čtení" (Библиотека для чтения), ze kterého vytvořil prosperující žurnalistický podnik. Publikoval v něm své fejetony, glosy, literární kritiky, zábavné jazykové hříčky, šprýmovné recenze i beletristická díla pod pseudonymem "baron Brambeus".  Patří mezi zakladatele ruské orientalistiky. Je autorem mnoha studií o historii, filologii a etnografii muslimského východu a vydal řadu překladů z arabské klasické literatury a také Háfizovu poezii. Do ruštiny rovněř přeložil oba díly románu Jamse Moriera "Dobrodružství Hadži Baby z Isfahánu" (druhý díl roku 1830 a první rtoku 1831). Jako spisovatel napsal řadu žánrově různých prozaických děl, dobrodružných, satirických, psychologických, z exotických prosředí i z ruské spoleřnosti. Řadou z nich se stal jedním z iniciátorů ruské fantastické a vědeckofantastické literatury. Známým se také stal svou odmítavou krtikou děl Nikolaje Vasiljeviče Gogola

Osip Senkovskij (rusky "Осип Иванович Сенковский", polsky "Józef Julian Sękowski", 31. března 1800, statek Antagonka u Vilniusu, dnes Litva — 16. března 1858, Petrohrad) byl ruský) univerzitní [profesor]], orientalista, novinář, literární kritik, překladatel a romantický spisovatel polského původu.

Józef Julian Sękowski (en, ou Joseph Senkovski), né le et mort le à Saint-Pétersbourg, est un écrivain, critique littéraire, érudit, polyglotte et universitaire.


Biografie.

Narodil se v mošavu Nahalal za dob britské mandátní Palestiny jako nejmladší ze tří dětí Moše Dajana a Rut rozené Schwartzové. Zatímco jeho otec byl izraelským vojevůdcem, generálem a nakonec ministrem obrany, matka byla mírovou aktivistkou. Měl sestru Ja'el (* 1939), političku a spisovatelku, a bratra Ehuda (* 1942), sochaře. Po absolvování vojenské služby v izraelské armádě studoval filosofii a anglickou literaturu na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě, načež se dal na hereckou dráhu, jež ho posléze přivedla k režírování.  Coby filmový herec se poprvé prosadil v roce 1967 ve snímku "He Walked Through the Fields". V následujících letech hrál mimo jiné ve filmech "Scouting Patrol", "A Walk with Love and Death", "Into the Night", "Beyond the Walls" či "Operation Thunderbolt" o operaci Entebbe, kde ztvárnil zástupce velitele Jonatana Netanjahua, jenž patří mezi nejúspěšnější izraelské filmy 70. let 20. století. Za svůj život hrál v padesáti filmech a šestnáct snímků režíroval. Mezi nejvěhlasnější filmy, které režíroval, patří "Halfon Hill Doesn’t Answer" (1976) a "Život podle Agfy" (1992), které jsou dle deníku "The New York Times" považovány za klasiku izraelské kinematografie.  Jak sám přiznal, třikrát se pokusil o sebevraždu. Měl taktéž problémy s užíváním drog. V roce 2004 byl usvědčen z držení kokainu, za což mu byl vyměřen osmiměsíční podmíněný trest a 200 hodin veřejně prospěšných prací. V roce 2009 byl telavivským soudem uznán vinným z napadení přítelkyně, které hrozil zabitím, za což se jí musel omluvit.  Byl celkem čtyřikrát ženatý a měl čtyři děti: Amalii, Avnera, Lior a Asju.  V roce 2009 utrpěl masivní infarkt myokardu, načež se podrobil angioplastice v telavivské nemocnici Ichilov. V roce 2014 zemřel ve věku 68 let ve svém domě v Tel Avivu. Jeho rodina vyhověla žádosti Národního transplantačního centra na využití Dajanových rohovek. Pohřben byl v mošavu Nahalal po boku svého otce.

Ocenění.

V roce 1998 mu byla na Jeruzalémském filmovém festivalu udělena cena za celoživotní dílo. Roku 2005 byl v internetové soutěži 200 největších Izraelců deníku "Ynet" zvolen 129. největším Izraelcem všech dob. Za jeho herecké výkony a režisérské počiny mu bylo uděleno 8 Ofirových cen, přezdívaných izraelští Oscaři.

Asaf „Asi“ Dajan (:, 23. listopadu 1945, Nahalal – 1. května 2014, Tel Aviv) byl izraelský filmový režisér, herec, scenárista a producent. Jím režírované snímky "Halfon Hill Doesn’t Answer" (1976) a "Život podle Agfy" (1992) jsou dle deníku "The New York Times" považovány za klasiku izraelské kinematografie. Podle týdeníku "The Hollywood Reporter" byl Dajan považován za jednu z nejikoničtějších kulturních postav v Izraeli. Jeho otcem byl slavný izraelský generál a státník Moše Dajan.

Assaf Dayan (hébreu : אסף דיין) est un acteur, producteur, réalisateur et scénariste israélien, né le à Nahalal (district nord d'Israël) et mort le à Tel Aviv.


Životopis.

Ladislav Jozef Baltazar Eustach, pokřtěn 4. května, se narodil 23. dubna 1852 v Beckově do smíšeného manželství katolického otce barona Eduarda Medňanského a evangelické matky Marie Anny, rod. Szirmay. Otec pocházel z šlechtické rodiny Mednyánszkých a Horváthových-Stančičových. Po deseti letech se rodina přestěhovala do matčina rodného zámečku ve Strážkách (dnes součást obce Spišská Belá) nedaleko Kežmarku.  V letech 1864–1865 mu dával soukromé hodiny malířství vídeňský akvarelista Thomas Ender. Po maturitě získal umělecké vzdělání na Akademie der bildenden Künste v Mnichově u Alexandera Strähhubera a Otty Seitze (1872 –1874) a na École des Beaux-Arts v Paříži u Isidora Pilse (1874 – 1875). V roce 1875 poprvé navštívil Barbizon, kde se spřátelil s László Paálem, Karlem Bodmerem, Odilonem Redonem a dalšími malíři. V Paříži měl ateliér na Montmartru a působil zde do roku 1878.  V roce 1877 poprvé navštívil maďarský Szolnok, kde se seznámil s Augustem Pettenkofenem a Tinou Blau. Absolvoval také studijní cestu do Itálie (1877–1878). Do Paříže se vrátil znovu v letech 1889–1891 a 1896–1897. Střídal také další místa pobytu: v Beckově, ve Střížkách, pronajímal si ateliéry v Budapešti a ve Vídni a pohyboval se i v jižnějších městech rakousko-uherské monarchie.  I přes svůj vysoký věk dobrovolně narukoval na frontu první světové války jako vojenský malíř. Zemřel 17. dubna 1919 ve Vídni ve věku nedožitých 67 let. Pochován byl podle svého přání na budapešťském hřbitově Kerepeš vedle hrobu svého přítele a milence Bálinta. Kunsthistorička Milena Bartlová při festivalu Mezipatra 2010 uvedla, že se Medňanský svou sexuální orientací netajil, v jeho díle se však nijak zřetelně neprojevila. Vlastní deníky údajně popisují jen skrytou symboliku obsaženou v krajinářských obrazech.  V roce 2006 o něm natočil Vladimír Štric 40minutový životopisný dokumentární snímek stručně nazvaný "Mednyánszky".

Dílo.

Celkový rozsah Medňanského umělecké pozůstalosti je obtížné rekonstruovat, neboť mnohá díla nepodepisoval, nedatoval, daroval nebo prodal. Významná část se nachází v Maďarské národní galerii v Budapešti. Část jeho rozsáhlého díla je od roku 1990 vystavena kaštelu ve Strážkách u Spišské Belé, který původně patřil rodině Medňanských. Tzv. strážská kolekce je součást sbírek Slovenské národní galerie.

Ladislav Medňanský, též "Ladislav Mednyánszky" (případně "László Mednyánszky") (23. dubna 1852, Beckov – 17. dubna 1919, Vídeň) byl slovensko-maďarský malíř, uznávaný krajinář, stoupenec barbizonské školy a impresionismu.

Le baron László Mednyánszky ("báró Mednyánszky László" en hongrois, prononcer, "Ladislav Medňanský" en slovaque), né le à Beckó (en slovaque Beckov) en actuelle Slovaquie et mort le à Vienne, est un peintre impressionniste hongrois. Il est aussi connu sous les noms de Ladislav Medňanský et de Ladislaus Josephus Balthasar Eustachius Mednyánszky.


Historie a aktivity.

Počátky (1966–1967).

Organizaci založili v říjnu 1966 v kalifornském Oaklandu aktivisté Huey P. Newton a Bobby Seale a původně měla sloužit hlavně jako domobrana pro ochranu černošských čtvrtí a komunit před rasismem a policejní brutalitou. Newton a Seale se seznámili při studiích na Merritt College, kde se přidali do organizace Afro-American Association. Postupně se začali přiklánět k filozofii revolučního anti-imperialismu. V téže době začali spolupracovat s militantnější organizací Revolutionary Action Movement. Během studií se také zapojovali do komunitních sociálních programů.  Impulzem k založení Černých panterů byla policejní vražda mladého neozbrojeného Afroameričana Matthewa Johnsona v San Francisku a následné nepokoje. Newton v lidech z ghetta viděl potenciální sílu, která dokáže čelit policejní brutalitě. Ovlivněn aktivitami Roberta F. Williamse, který utvořil domobranu na ochranu před Ku-klux-klanem, a jeho knihou "Negroes with Guns" (1962), začal Newton studovat zákony Kalifornie týkající se držení a používání zbraní. Na první vlastní zbraně si Newton a Seale vydělali přeprodejem Rudých knížek, které prodávali levicovým aktivistům z Univerzity v Berkeley.  V říjnu 1966 zavítal do Berkeley aktivista Stokely Carmichael, který byl hlavní tváří hnutí Black Power a volal po odporu se zbraněmi v rukou. Povzbuzeni tímto přístup se Newton a Seale rozhodli naplno pustit do založení Černých panterů. Přijali symbol Černých panterů jako své logo a zavedli typické uniformy, které tvořily černé kalhoty, černá kožená bunda a černý baret. Jejich prvním rekrutem byl šestnáctiletý Bobby Hutton, který v roce 1968 zemřel při přepadení oaklandských policistů, které organizoval Eldridge Cleaver.  V lednu 1967 byla v Oaklandu otevřena první oficiální centrála Černých panterů a začal být vydáván tisk "The Black Panther: Black Community News Service". Zprvu bylo hlavním cílem hnutí využít práva na nošení zbraní na veřejnosti při tvorbě domobrany, která měla chránit občany před policejní brutalitou. Černí panteři takto sledovali policejní hlídky, při jejich obchůzkách ghetty a při kontrolách citovali zákony, které dokazovali, že nedělají nic protiprávního. Tyto aktivity zatím přilákaly jen malé množství nových členů. První zájem médií přitáhli v únoru 1967, kdy byli členové Černých panterů najati jako bodyguardi při návštěvě Betty Shabazz, vdovy po Malcolmovi X. V dubnu 1967 byl v Richmondu policií zastřelen dvacetidvouletý neozbrojený Afroameričan, přičemž se nevedlo žádné vyšetřování. Pozůstalí si proto najali Černé pantery, aby k případu přilákali pozornost. Ti poté vedli několik setkání s obyvateli ghetta, které vzdělali v jejich právech na nošení a užívání zbraní. Zejména využití práva na nošení nabité zbraně.  Hlavní moment zpopularizování hnutí nastal v květnu 1967, kdy se Panteři rozhodli uspořádat demonstraci před kalifornským státním shromážděním. Několik Černých panterů tehdy vstoupilo do budovy shromáždění s nabitými zbraněmi, což vedlo k jejich zatčení a odsouzení k přestupkům. Incidentu se chopila média a tím Černé pantery proslavila. V polovině května poté Panteři vydali program o deseti bodech "Co chceme, v co věříme", který obsahoval požadavky na zlepšení postavení Afroameričanů a apel na změny společenského systému.

Uvěznění Newtona a vrchol působení strany (1968–1969).

V roce 1967 FBI pověřila svůj kontrašpionážní program COINTELPRO, aby neutralizoval „nenávistné skupiny černosšských nacionalistů“. V září 1968 označil J. Edgar Hoover, ředitel FBI, hnutí za největší hrozbu vnitřní bezpečnosti země. Do roku 1969 se Černí panteři stali hlavním cílem domácích operací FBI proti černošským nacionalistům; byli cílem 223 z 295 akcí. Dalšími cíli byla hnutí Southern Christian Leadership Conference, Student Nonviolent Coordinating Committee a Nation of Islam. Cílem FBI bylo zabránit sjednocení organizací, vytvořit umělé spory mezi organizacemi, snižovat autoritu lídrů a kriminalizovat aktivity hnutí.  V říjnu 1967 byl oaklandský policista John Frey zastřelen během dopravní kontroly Hueyho P. Newtona, která vyústila v incident. Newton a jeden další policista byli během potyčky poraněni. Newton byl o rok později odsouzen z úmyslné vraždy, nicméně již v roce 1970 byl při opakovaném přelíčení propuštěn. Během konání prvního soudu v roce 1968 Newton tvrdil, že byl falešně obviněn. To vedlo k protestní kampani s názvem Free Huey! V téže době se hnutí propojilo s marxisticko-leninskou stranou Progressive Labor Party a levicovou Peace and Freedom Party. Zapojili se tím do protiválečných aktivit. V roce 1968 byla založena místní organizace v Los Angeles. Tu založil Bunchy Carter, který v té době vedl pouliční gang Slauson. V dubnu 1968 další člen Panterů, Eldridge Cleaver, vedl přepadení oaklandských policistů. Z potyčky vyšli dva zranění policisté a jeden mrtvý člen Černých panterů (Bobby Hutton). Cleaver byl téhož roku obviněn z pokusu o vraždu a proto raději zvolil exil na Kubě. V roce 1968 došlo ke zkrácení názvu hnutí na Black Panther Party. Téhož roku byly zakládány místní organizace v desítkách dalších měst a členství se do roku 1969 vyhouplo na 5000 osob. Hnutí vytvořilo také nový manifest, který se soustředil na sociální, ekonomickou a rasovou spravedlnost. V téže době spustili svů sociální program "Sloužit lidem", kdy podávali bezplatné snídaně pro děti, organizovali vzdělávací aktivity, podporovali vznik bezplatných klinik apod. V roce 1969 byly otevřeny první Školy osvobození, které si kladly za cíl vzdělávat Afroameričany v jejich historii, kultuře a sociálním uvědomění. Jednou z takových škol byl také Intercommunal Youth Institute v Oaklandu. Vedle specifických předmětů se školy věnovaly také matematice, vědě a angličtině. Institut fungoval až do roku 1982.  Popularita Panterů se projevila i na letních olympijských hrách v roce 1968, kde sportovci Tommie Smith a John Carlos na stupních vítězů během přehrání americké hymny pózovali se zatnutou pěstí nad hlavou, pozdravem Černých panterů a hnutí Black Power. Za to si oba sportovci od Mezinárodního olympijského výboru vysloužili doživotní zákaz účasti na olympijských hrách. Během sedmdesátých let se Panteři dočkali také mediální podpory od herečky Jane Fondové a dalších. V roce 1968 byla také osobnostmi z hnutí hippies založena White Panther Party.

Násilnosti a hledání podpory u komunistických režimů (1969–1970).

V lednu 1969 se naplno projevil spor mezi Pantery a černošskou nacionalistickou organizací US Organization, který byl živen FBI. Při přestřelce na Univerzitě v Los Angeles byli zavražděni dva vůdcové Panterů z Los Angeles Bunchy Carter a John Huggins. V květnu téhož roku byli při další vzájemné přestřelce zastřeleni další dva Panteři. V prosinci 1969 byli usmrceni další dva Panteři, tentokrát policií, během razie v domě vůdce chicagských Panterů Freda Hamptona. Zastřeleni byli Hampton a Mark Clark. Vyšetřování ukázalo, že při přestřelce byla jen jedna kulka vypálena Pantery, zatímco policie vypálila kolem 80 nábojů. Navíc Clark vypálil onu jednu kulku jen zmáčknutím spouště v posmrtném reflexu. Jednadvacetiletý Hampton byl zastřelen v posteli, když neozbrojený spal vedle své těhotné snoubenky. Sedm dalších Panterů, kteří v té době spali v domě, bylo zbito a zraněno. Panteři byli obviněni z napadení a pokusů o vraždy policistů, nicméně tato obvinění byla později stažena jako neodůvodněná. V roce 1979 muselo město Chicago vyplatit pozůstalým finanční kompenzaci.  V květnu 1969 tři členové místní organizace Panterů v New Havenu mučili a zavraždili devatenáctiletého člena Alexe Rackleyho, kterého podezřívali, že je policejní informátor. Obviněni byli Warren Kimbro, George Sams Jr. a Lonnie McLucas. Sams u soudu uvedl, že pokyn k vraždě vydal sám Bobby Seale. Panteři v reakci řekli, že Sams je informátor policie a agent provokatér. Kimbro a Sams byli odsouzeni za vraždu. U Sealeho porota nevynesla rozsudek a soudce zamítl soud opakovat.  V roce 1970 se delegace Černých panterů vydala po cestě po Asii. Navštívili Vietnamskou demokratickou republiku, Severní Koreu a Čínskou lidovou republiku. Cílem delegace bylo navázat spolupráci s komunistickými režimy na boji proti americkému imperialismu. Jedním ze členů delegace byl i Eldridge Cleaver. Následně se delegace vydala také do Alžírska na první Pan-africký kulturní festival. Později se Cleaver sešel také s Jásirem Arafatem a vyjádřil podporu jeho Organizaci pro osvobození Palestiny.

Rozštěpení strany a následný konec (1971–1982).

Na začátku sedmdesátých let došlo k rozkolu uvnitř hnutí. Někteří členové (např. Huey P. Newton) se chtěli soustředit na domácí sociální činnost uvnitř komunit, zatímco jiní (např. Eldridge Cleaver), chtěli rozšířit militantní aktivity proti policii. Cleaver podněcoval konflikt svými proslovy, kdy vedení strany obvinil z přijetí reformismu, namísto revolučního charakteru. Cleaver byl následně vyloučen z vedoucích složek strany, nicméně sám převzal velení Black Liberation Army (BLA), která do té doby sloužila jako tajná ozbrojená složka Panterů. Panteři a BLA se následně porvali o členy, což vedlo ke čtyřem úmrtím.  V roce 1972 došlo k uzavření desítek neloajálních místních organizací, přičemž docházelo k nucenému převelení členů strany do centrály v Oaklandu. Například takto byla rozpuštěna organizace v Los Angeles. Většina členů se přepravila do Oaklandu, nicméně ozbrojené křídlo (bývalí členové gangu Slausons) zůstalo v LA, kde se následně přidali do vznikajícího gangu Crips. Černí panteři se v Oaklandu začali soustředit na politiku. Vytvořili pětiletý plán, který jim měl zajistit úspěch v obecních volbách. Kandidátní listinu vedl Bobby Seale, který tím kandidoval na starostu Oaklandu. Nicméně ve volbách neuspěli. Několik míst získali jen v místních komisích.  V roce 1974 byli Newton a další Panteři zatčeni a obviněni z napadení policistů. Newton v reakci zvolil exil na Kubě. Vedení strany po něm převzala Elaine Brownová. I ona se snažila dostat do městské politiky a neúspěšně kandidovala do zastupitelstva. Před volbami v roce 1977 podporovali kandidáta Demokratické strany Lionela Wilsona, který se stal prvním afroamerickým starostou Oaklandu. Pod velením Brownové došlo také k zvýšení role žen v hnutí, které dosadila do důležitých stranických funkcí. Brownová v roce 1974 najala jako účetní Betty Van Patterovou. V roce 1975 byl objeven její hrob. Policie nesesbírala dostatek důkazů pro obviěnní kohokoliv z vraždy, ale obecně se předpokládalo, že ji nechalo zavraždit vedení Panterů v obavě z možného úniku účetních informací.  V roce 1977 se Huey Newton vrátil z exilu na Kubě, aby zjistil, že straně hrozí další rozkol. Někteří mužští členové byli nespokojeni s dominantní rolí žen ve straně pod vedením Brownové. Po sporech se Brownová rozhodla odejít ze strany a odletět do Los Angeles. Stranu postupně opouštělo čím dál tím více členů. V roce 1980 jich měla již jen posledních 27. Poslední ze škol otevřených Pantery byla uzavřena v roce 1982. Ve stejném roce byla činnost strany ukončena. Sám Huey Newton byl v srpnu 1989 zavražděn, kdy ho zastřelil Tyrone Robinson, člen gangu Black Guerrilla Family. Aktivity strany byly inspirací pro řadu dalších organizací. V roce 1989 pak byla založena New Black Panther Party. Mnoho bývalých členů hnutí zůstalo předními afroamerickými aktivisty nebo se stalo významnými komunitními politiky.

Black Panther Party (česky "Strana černých panterů"), původně Black Panther Party for Self-Defense ("Strana černých panterů za sebeobranu"), byla politická organizace, kterou v roce 1966 založili Bobby Seale a Huey P. Newton. Strana působila v USA mezi lety 1966 a 1982. Další příbuzné organizace byly založeny ve Spojeném království (70. léta) a Alžírsku (v letech 1969 až 1972).

Le'ou BPP (à l'origine le ') est un mouvement révolutionnaire de libération afro-américaine d'inspiration marxiste-léniniste et maoïste, formé en Californie le 15 octobre 1966 par Bobby Seale et Huey P. Newton. Il a atteint une échelle nationale avant de s'effondrer à cause de tensions internes et des actions menées par l'État, en particulier par le FBI (arrestations et agitation de factions rivales via des infiltrés). L'organisation est connue pour son programme « "Free Breakfast for Children" », l'utilisation du terme « "pigs" » (cochons) pour décrire les agents de police corrompus ainsi que pour avoir apporté des armes à feu à l'assemblée législative californienne. Le mouvement a hérité de la tradition maoïste et a fortement influencé les mouvements anti-impérialistes ultérieurs.


Princip.

Na vrchu hlavně byla "pánvička" - jamka spojená zátravkou s vnitřkem hlavně. Později se stala pánvička samostatnou součástí montovanou na bok hlavně. Tím bylo umožněno míření po uvolněné horní hraně hlavně. Někdy byla pánvička chráněná samostaným krytem. Střelný prach se nasypal do hlavně, tam se utěsnil a doplnil střelou a menší část se nasypala do pánvičky. Nad pánvičkou byla na páčce ve tvaru písmene "S" upevněna zápalná šňůra nazývaná "lunt", což byl v podstatě doutnající provázek napuštěný octanem hlinitým. Tvar ohnuté páky připomínal svým tvarem jméno hada. Latinsky Serpens znamená had. Tento název byl někdy používán pro tento zámek a přeneseně i na celu zbraň. První doutnákové zámky neměly spoušťový mechanismus. Střelný prach se zapaloval přitažením spodní části páčky přidržující lunt. To přiblížilo doutnající lunt k pánvičce, střelný prach se vznítil a přes kanálek se zapálila prachová náplň v hlavni. Pozdější konstrukce doutnákového zámku už měly spoušťovou páku, kterou udržovala v základní poloze pružina.

Výhody a nevýhody.

Před vynálezem doutnákového zámku se střelec musel těsně před výstřelem soustředit na ruční zapálení střelného prachu v pánvičce, což zaměstnalo jeho ruce a zároveň tak nemohl mířit. To negativně ovlivňovalo jeho schopnost zasáhnout cíl, ve srovnání s lukostřelci byli tedy mušketýři pomalí a neefektivní. Doutnákový zámek uvolnil střelci ruce, umožnil mu mířit a střílet současně, pozdější typy zbraní s tímto zámkem měly i mířidla.  Doutnákový zámek je levný a jednoduchý, díky čemuž se zbraně s touto konstrukcí objevovaly ještě v 19. století (mimo Evropu a Severní Ameriku).  Zbraně s tímto zámkem měly množství nevýhod:

Doutnákový zámek je nejstarší typ zámku na palných zbraních. K iniciaci výstřelu je zde třeba zapálit doutnák neboli lunt. Začal se používat v 15. století v arkebuzách a mušketách. Technologie se rozšířila do Asie (Indie, Čína a Japonsko), kde se udržela až do konce 19. století. V evropských armádách se udržela do roku 1720, kdy byla kompletně nahrazena křesadlovým zámkem.

La platine à mèche (ou « serpentine », du nom de la pièce en « S » sur laquelle on fixe la mèche) est le premier type de mécanisme utilisé dans les armes à feu dans le but de faciliter leur usage. Cette platine a été inventée en Europe autour de 1400 et a été en usage, sur ce continent, jusqu'en 1720 lorsque la platine à silex la remplace complètement.


Rozšíření.

Druh je původem z oblastí okolo Středozemního moře, ze západní Sibiře, Přední a Střední Asie. Do dnešních dnů se druhotně rozšířil do Severní a Jižní Ameriky, Jižní Afriky i Austrálie. V České republice se v teplém planárním i kolinním stupni vyskytuje poměrně hojně, ve studenějším submontánním roste jen ojediněle a přechodně.  Vesnovka obecná vyhledává vysýchavé, na dusík a humus bohaté, kypré a dobře propustné půdy, snáší i zasolení. Původně rostla na polích, v sadech, vinohradech a chmelnicích, druhotně vyrůstá na náspech okolo cest a železničních tratí, na navážkách, rumištích, kompostech, ruderalizovaných travnatých plochách a na jiných narušovaných stanovištích.

Popis.

Vytrvalá rostlina která je obvykle celá porostlá šedivými, jednoduchými chlupy s lodyhami dosahujícími do výše 30 až 50 cm. Z hrubého, silně rozvětveného kořene s dlouhými oddenky rostou hustě olistěné lodyhy jak plodné s květy, tak i sterilní bez květů. Vzpřímená, nevýrazně hranatá lodyha je porostlá krátkými chlupy směřujícími dolů. Přízemní a spodní lodyžní listy jsou řapíkaté, obvejčité, hluboce laločnaté až peřenodílné a v době kvetení bývají již suché. Střední a horní lodyžní listy jsou přisedlé, střelovitě objímavé, jejich čepele jsou až 10 cm dlouhé a 3 cm široké, podlouhlé neb elipsovité, po obvodě oddáleně laločnatě zubaté a zvlněné. Všechny listy obvykle mají z obou stran krátké šedivé chlupy, jen řidčeji jsou lysé. Sterilní lodyhy pouze pomáhají asimilovat zásobní látky (především škrob) pro kořenový systém, nejvíce zásob má na přelomu července a srpna a nejméně na jaře.  Drobné čtyřčetné, oboupohlavné, dvouobalné květy vytvářejí na konci lodyh hustou chocholíkovou latu složenou z hroznů které se po odkvětu prodlužují. Široce vejčité kališní lístky, dlouhé až 2 mm, mají po okraji široký blanitý lem. Obvejčité bílé korunní lístky s krátkým nehtíkem jsou na vrcholu okrouhlé a bývají dlouhé až 4 mm. Čtyřmocné tyčinky s nitkami až 3 mm dlouhými nesou vejčité prašníky. Rostlina kvete v podmínkách ČR obvykle v květnu až červenci.  Plod je dlouze stopkatá, obsrdčitá až obvejčitá, nafouknutá, lysá, nepukavá šešulka která má na konci dlouhou tenkou suchou čnělku s bliznou. Šešulka 3 až 5 mm dlouhá je dvoudílná, mívá nejčastěji celkem dvě semena a ve zralosti opadává celá nebo se rozpadá na dvě jednosemenné části. Vejčité nebo elipsoidní, zploštělé semeno bývá až 2 mm dlouhé, má hnědé osemení se šedým povlakem který po navlhčení silně lepí. Semena se šíří osivem, půdou, kompostem i nalepením na srst zvířat.

Rozmnožování.

Vesnovka obecná je hemikryptofyt který se rozmnožuje vegetativně i generativně. Na neobdělávané půdě se množí hlavně semeny, na jedné lodyze může dozrát i několik tisíc semen, z nich okolo 80 % je schopno vyklíčit. Po vysemenění jsou semena po dobu 6 až 7 týdnů přísně dormantní. Na podzim větší část semen, která nejsou uložena hlouběji než 2 cm, vyklíčí a další díl semen spolehlivě klíčí až na jaře. V dalších létech životnost semen výrazně klesá.  Po vyklíčení se asi po tři týdny vytváří přízemní růžice listů a mohutní kořen který záhy dosahuje délky 25 cm a dělí se do asi pěti laterálních kořenů s množstvím pupenů pro založení nových výhonků. Přes tři měsíce stará rostlina může mít za optimálních podmínek až 50 nadzemních výhonků které jsou rozrostlé do kruhu o průměru téměř 60 cm. Pokud má rostlina i nadále dobré podmínky může takto během jednoho roku z jednoho semínka vyrůst až 450 výhonků a vzniknout kolonie o průměru 3,7 m. V prvém roce kořeny rostliny proniknou do hloubky 60 cm, v druhém ještě o dalších 60 cm hlouběji.  Rozmnožování semeny je, i přes ohromné množství vyprodukovaných semen, na obdělávané půdě poměrně vzácné, mnohem častější se tam vesnovka obecná šíří dlouhými plazivými oddenky. Při zpracovávání půdy jsou po poli roznášeny úlomky křehkých kořenových výběžků s množství pupenů. Vývoj nových rostlin z pupenů na odlomcích kořenů je obdobný jako u semenáčů.

Význam.

Tento druh zapleveluje na obdělávaných polích všechny plodiny, jednoleté i víceleté. Nejvíce škodí v trvalých kulturách, např. výrazně snižuje kvalitu píce. Semenáčky tohoto druhu jsou velmi citlivé k většině běžných herbicidů, rostliny vzniklé vegetativním množením jsou ale mnohem odolnější. Nepotvrdil se předpoklad z poloviny 20. století, který předvídal intenzivní rozmnožení vesnovky obecné na orné půdě. V současnosti se na polích vyskytuje jen okrajově a mnohem hojnější je mimo polní kultury.  Její ostře chutnající semena obsahující hořčičný olej a někdy bývala po usušení používána jako náhražka za plody pepře černého.

Externí odkazy.

Vesnovka obecná ("Cardaria draba") je až půl metru vysoká, hluboko kořenící plevelná bylina s mnoha drobnými bílými květy. Je to druh z rodu vesnovka ("Cardaria") a někdy bývá považován za součást rodu řeřicha, tam je druh uváděn pod jménem "Lepidium draba".

Lepidium draba, la passerage drave (appelé aussi pain blanc ou brocoli sauvage), est une plante herbacée vivace de la famille des Brassicacées.


Historie.

Leží v lesnaté krajině zvlněné morény, vytvořené během poslední doby ledové, asi před 160 000 lety. V Plasmolenu byly nalezeny pozůstatky římské vily z 2. století našeho letopočtu a na břehu řeky Mázy se nachází pozůstatky římského mostu ze 4. století.  Mookerheide ležící na okraji Mooku se 14. dubna 1574 stala svědkem bitvy, v níž se za osmdesátileté války střetlo španělské vojsko pod vedením Sancha Avilského s rebelským vojskem Ludvíka Nasavského, který zde padl.  Nejspíše od 17. století byly na Mookerheide zbudovány obranné pozice Mookerschans a Heumense schans. V té době oblast Mookerheide dosahovala až k hradbám města Nijmegenu. Historické opevnění Mookerheideschans bylo později obnoveno a poskytuje výhled do údolí Mázy.  Middelaar náležel ke geldernskému vévodství či k Horním Geldrám. V průběhu války o španělské dědictví byl okupován pruskými vojáky a zůstal německou obcí ještě asi sto let, do roku 1814.  Za druhé světové války se zdejší oblast stala dějištěm prudkých bojů. Silné opevnění na brabantské straně Mázy a železniční most mezi Mookem a Katwijkem, vyhozený do povětří zastavily v květnu 1940 invazní jednotky. V září 1944 se Mook, Plasmolen a Middelaar ocitly na frontové linii a válka jim způsobila značnou zkázu. Spojenci pod palbou německých děl pálících z lesů poblíž Groesbeeku museli obsadit Heumenský most přes maas-waalský kanál, který byl významným uzlem operace Market Garden. Prudké boje způsobily pohyb fronty, jehož vlivem vesnice, jejíž většina domů byla zasažena dělostřelbou, přešla několikrát z rukou do rukou. Padlí vojáci byli posléze pohřbeni na Mookském vojenském hřbitově. Většina obyvatel Mooku a Middelaaru opustila své domovy a přečkala boje ve skrytu až do osvobození.  V souvislosti s betonářským průmyslem se na polích podél řeky Mázy těžil písek (tzv. Cuyksesteeg), což následně vedlo v oblasti mezi Middelaar a Mookerheide ke vzniku rekreačních jezer Mookerplassen. Po několika záplavách v 80. a 90. letech byla k ochraně před dalšími povodněmi zbudována odnímatelná hráz.

Veřejná doprava.

Mook a okolí obsluhují tři autobusové linky. Je zde vlakové nádraží Mook-Molenhoek.

Mook en Middelaar je obec v nejsevernějším výběžku nizozemské provincie Limburk. Obec se nachází asi 100 km od hlavního města provincie Maastrichtu a rozkládá se na ploše 18,81 km2, z nichž 1,42 km2 zabírají vodní plochy. Od roku 1994 je partnerským městem české Přibyslavi.

Mook en Middelaar est une commune néerlandaise située à l'extrémité nord de la province de Limbourg. Couvrant une superficie de 18,81 km dont 1,43 km d'eau, elle compte 7 806 habitants lors du recensement de 2019.


Historie.

V dobách minulých byl Mirbat hlavním městem Dafáru. Archeologické naleziště Sumhuram (Khor Ruri) se datuje do 4. tisíciletí před naším letopočtem. V té době zde přebýval Ll'ad Yalut kontrolující oblast dafárského obchodu s kadidlem. Během 9. století se ve městě rozmohl chov a obchod s arabskými koňmi a rovněž obchod právě s kadidlem, které v některých kapitolách dějin putovalo až do Číny či Indie. Rybolov a lov ušňů se na obchodu podílel už tehdy.  Významná postava ománského islámu, vůdce Mohamed bin Ali, byl pohřben v bílé hrobce poblíž města Mirbat roku 1161. Počátkem 19. století byla opodál hrobky vybudována Mirbatská pevnost. Dne 19. července 1972 se zde během Dafárského povstání odehrála Mirbatská bitva mezi Lidovou frontou za osvobození Ománu a Sultánovými ománskými silami za podpory britské Special Air Service (SAS).

Příroda a turismus.

Mirbat se stal vhodnou turistickou destinací pro potápění ("") hlavně v období od října do května. Počínaje květnem se dostavují monzunové deště razantně měnící charakter přírodní krajiny. Tento jev se nazývá "khareef". V místních mořských vodách se nacházejí rozsáhlé korálové útesy a lodní vraky. Podmořský život také skýtá množství různých živočišných druhů včetně sépií, rejnoků, murén, tuňáků a želv. Žijí zde též žraloci, delfíni, chobotnice a keporkakové.  Tyto vody obývá mimo jiné mořský plž ušeň (: "") s nímž se pojí lokální (rybo)lov, dodnes nedílná součást mirbatského hospodářství. Odborníci usilují o rozšíření populace ušňů, což znesnadňuje právě jejich lovení. Současné líhně jsou úspěšné měrou 70 % v roce 2013.  Mezi turistické památky patří Mirbatská pevnost a od pevnosti nedaleká hrobka (mauzoleum) Mohameda bin Aliho. Souk, což je označení pro arabské tržiště, se v Mirbatu nachází také. Archeologické naleziště Sumhuram, neboli Khor Ruri, doplňuje budova muzea.  V přilehlém pohoří se nachází propast Tawi Attir o hloubce 112 metrů, která se stala útočištěm ptactva. Některé jeskyně skýtají rytiny a pozůstatky z dob před příchodem islámu. Vedle kadidlovníků rostou v Mirbatu také baobaby. Několik baobabů je považováno za starších tisíce let. Přilehlé okolí vilájetu je domovem velbloudů, horských koz, vlků, hyen a vysoké zvěře. Ptactvo zastupují například rackové.

Ekonomika.

Hospodářství se opírá o rybolov (sardinky) a chov zvířat, využívající blízké horské pastviny. Své místo zaujmulo kožedělnictví a lodnictví (stavba lodí). Produkuje se bílý olej a kadidlo "hawjari".  Bankovní společnost BankDhofar sídlící v Salále operuje v Mirbatu prostřednictvím své pobočky otevřené roku 2011.

Mirbat (také Murbat, :'""') je město v Ománu ležící při pobřeží Arabského moře a Indického oceánu. Mirbat je rovněž provincie – "vilájet" – ománského guvernorátu Dafár. Hraničí s vilájety Džabal Samhan ("Jabal Samhan"), Sadá ("Sadah") a Taka ("Taqah"). Počet obyvatel celého vilájetu sahá přibližně ke 14 tisícům. Město Mirbat leží několik desítek kilometrů od hlavního dafárského města Salála. Šejch Saif bin Ahmed al-Gharibi je válí (správce) města Mirbat.

Mirbat est une ville côtière du Sultanat d'Oman, située dans le Sud du pays, à près de à l'Est de Salalah, la capitale du Dhofar.


Objevy.

První ostatky druhu "Ardipithecus ramidus" zachytil japonský paleoantropolog Gen Suwa 17. prosince 1992 na lokalitě "Aramis" na středním toku řeky Awaš v Afarské pánvi (severovýchodní Etiopie).  Americko-etiopský výzkumný tým, který vedl paleoantropolog Tim D. White, následně v letech 1992–1993 objevil na téže lokalitě dalších 16 zlomků kostí. Nálezy, zahrnující především jednotlivé zuby, ale i zlomky lebky a končetin, byly popsány v roce 1994 jako druh "Australopithecus ramidus". Již v roce 1995 však bylo vydáno doplnění původní publikace, ve kterém byl navržen zcela nový rod Ardipithecus s druhem "Ardipithecus ramidus". Zároveň byl také oznámen nález unikátně dochované kostry, na jejíž publikaci se poté čekalo až do roku 2009. Výzkumy v "Aramis" a na přilehlých lokalitách "Kuseralee Dora" a "Sagantole" ale pokračovaly i nadále, takže v roce 2009 bylo známo celkem 115 nálezů, představujících ostatky nejméně 36 jedinců, včetně zmíněné částečně kompletní kostry.  V letech 1997–2001 byly na pěti nových lokalitách v oblasti středního toku řeky Awaš (též "Middle Awash") zachyceny kosterní ostatky, určené jako poddruh "Ardipihecus ramidus kadabba". Ty ale byly v roce 2004 přeřazeny do samostatného druhu "Ardipithecus kadabba".  V letech 1999–2003 bylo nalezeno celkem 11 zlomků kostí také na lokalitě "As Duma" v oblasti Gona, severně od "Middle Awash". Jsou značně nekompletní a jejich příslušnost k druhu "Ardipithecus ramidus" se předpokládá zejména na základě podobného stáří. Ostatky, představované především jednotlivými zuby a čelistmi, ale také články prstů, patřily nejméně devíti jedincům.

Ardi.

V roce 2009 byl po 15 letech od objevu publikován dlouho očekávaný popis unikátně dochované kostry druhu "Ardipithecus ramidus". Zachyceno bylo 45% všech kostí, takže je možné učinit si poměrně přesnou představu o velikosti, vzhledu i způsobu pohybu tohoto jedince. Jednalo se o ostatky samice, která byla podle rodového názvu pojmenována Ardi.  Nálezu bylo v prvním říjnovém čísle prestižního časopisu Science věnováno celkem 11 článků. Publikace způsobila světovou senzaci, kterou zmínilo velké množství médií. Nález byl přitom označován jako „objev století“. Ardi se tak stala slavnější než kostra "Lucy" (Australopithecus afarensis), kterou vědci našli v roce 1974 v Hadaru, pouhých 75 km severně od "Aramis". "Ardi" (katalogové číslo ARA-VP-6/500) nalezl etiopský paleoantropolog Yohannes Hailes-Selassie, který 5. listopadu 1994 zachytil nejprve dva zlomky záprstních kostí. Následoval odkryv pánve, horních a dolních končetin, lebky i dolní čelisti se zuby - celkem asi 125 zlomků. Nedochovala se pouze páteř, obratle a pažní kosti. Kostra "Ardi" však nebyla odhalena v původní poloze. Jednotlivé části byly díky erozi roztroušeny na větší ploše v rozsahu zhruba 4 m2. Všechny byly navíc ve velmi špatném stavu a takřka před očima se rozpadaly. Větší kosti i lebka byly rozdrcené na drobné zlomky. Proto byly při výzkumu vyzvedávány s celými bloky okolní zeminy a pečlivě baleny, aby mohly být vyjímány a preparovány až v přijatelnějších podmínkách laboratoří Národního muzea Etiopie v Addis Abeba.  Kostra byla na lokalitě "Aramis" odkrývána celé tři sezóny, než bylo detailně propátráno celé okolí nálezu. Veškerá zemina byla prosívána na jemných sítech, aby byly odhaleny i nejmenší kousky kostí. Kromě samotných ostatků "Ardi" tak bylo zachyceno na 150 000 vzorků fosilních rostlin a živočichů, které byly využity k rekonstrukci životního prostředí na počátku pliocénu.  Po dokončení prací přímo na lokalitě následovala zdlouhavá preparace kostí, vytváření pracovních odlitků a jejich sestavování v laboratořích. Zároveň probíhaly virtuální rekonstrukce rozdrcené pánve a lebky. Tyto části kostry byly nasnímány a následně sestaveny do původní podoby pomocí počítačové tomografie. Jednotlivé zlomky byly virtuálně zbaveny zbytků sedimentů a postupně podle průběhu prasklin usazovány na původní místo.  Místo nálezu je v současnosti vyznačeno hromadou kamení, navršenou v roce 1997 podle místního afarského zvyku.

Datování.

Ostatky druhu "Ardipithecus ramidus" z oblasti "Middle Awash" byly nalezeny mezi dvěma vrstvami sopečného tufu. Obě tyto vrstvy mají podle radiometrického datování téměř shodné stáří (4,419 a 4,416 milionů let). To podle zákonů stratigrafie znamená, že také kosti ardipitéka jsou staré 4,4 miliony let. Sedimenty, ze kterých nálezy pocházejí, byly uloženy během pouhých 100 - 10 000 let, pokud se vezme v úvahu možná odchylka výsledků měření. To znamená, že také údaje o životním prostředí, získané analýzou fosilních zbytků rostlin i živočichů jsou velmi přesné. Zahrnují totiž pouze organismy, žijící na místě během relativně krátkého časového úseku, kdy se přírodní podmínky mohly změnit jen minimálně.  Nálezy z lokality "As Duma" jsou zřejmě o něco starší, asi z doby před 4,51 - 4,32 miliony let. Datování ostatků z této lokality je ovšem problematické.

Popis.

"Ardipithecus ramidus" je nejlépe doloženým a poznaným zástupcem nejstarších homininů. Oproti ostatním druhům ("Sahelanthropus tchadensis", "Orrorin tugenensis", "Ardipithecus kadabba") nebyly odhaleny pouze drobné zlomky kostí mnoha jedinců z různých lokalit a časových období, ale také poměrně kompletní kostra jediného tvora. Většina poznatků o vzhledu a způsobu života druhu "Ardipithecus ramidus" tak vychází právě z unikátního nálezu samice Ardi.  Ardi dosáhla výšky asi 120 cm a hmotnosti kolem 50 kg. Byla tak zhruba stejně velká jako samice moderního šimpanze a měla i obdobně velkou hlavu a mozek. Na základě nálezů mnoha dalších jedinců podobné velikosti se nepředpokládá výrazný pohlavní dimorfismus, takže samci mohli být zhruba stejně velcí.Znaky lebky:  Znaky na zubech:  Znaky horní končetiny:  Znaky pánve:  Znaky chodidla:

Způsob života.

Podle obrovského množství vzorků dalších zvířat i rostlin, zachycených při výzkumu lokality "Aramis" žil "Ardipithecus ramidus" v lužním lese, tvořeném břestovcem, fíkovníky, voskovníky a palmami. Nejednalo se o hustý tropický deštný les, ale spíše o otevřenější prosvětlený porost, kde sluneční svit mohl pronikat korunami stromů, takže zemi pokrývaly traviny či nízké keře. Mezi nepočetnější obyvatele patřily úzkonosé opice a antilopy rodu Tragelaphus, zatímco ardipiték samotný se vyskytoval poměrně vzácně.  Stromy se však ve větším množství zřejmě nacházely pouze v úzkém pásu podél řeky nebo jezerního břehu, kde byl dostatek vláhy pro hustší vegetaci s bohatou faunou, zatímco dál od vody se rozkládala sušší, otevřenější krajina savany, jen s občasným porostem. Té se ovšem ardipiték spíše vyhýbal, protože v korunách stromů hledal potravu i úkryt před dravci.  Celková stavba chrupu bez nápadných specializací ukazuje, že byl nevyhraněným všežravcem, který mohl převažující rostlinnou stravu doplňovat hmyzem, vejci i drobnými savci. Na nižší podíl ovoce ve stravě ve srovnání s šimpanzi či orangutany ukazují menší řezáky, kterými dnešní lidoopi odstraňují vnější obaly plodů. Malé stoličky bez výrazně silné skloviny stejně jako mikroskopické stopy opotřebení na dochovaných zubech zase vylučují převažující konzumaci výrazně abrasivní, vláknité a tuhé stravy (např. ořechů či hlíz), kterou mohli alespoň částečně konzumovat australopitékové.  Nápadná redukce špičáků může svědčit o menší míře soupeření mezi samci, zmírnění bojů o samice či teritorium a možná i o větší spolupráci samců a samic v péči o potomstvo. To je odvozováno z faktu, že samci dnešních lidoopů používají výrazné špičáky zejména k vyjádření agrese a dominance v bojích mezi jedinci i skupinami. Stejně tak se ale špičáky mohly zmenšovat v důsledku změny stravování, zejména se zvyšující se potřebou konzumace tužší potravy. Při žvýkání a drcení tužších rostlinných částí v dobách nedostatku měkkých plodů mohly dlouhé vyčnívající zuby překážet. Přesný důvod redukce špičáků u časných homininů však zatím není známý a mohlo se jednat i o kombinaci více faktorů.

Bipedie.

Většina odborníků v současnosti nepochybuje, že jedinci druhu "Ardipithecus ramidus" používali určitou formu bipedie (vzpřímené chůze po dvou končetinách), protože pro tuto schopnost svědčí hned několik znaků.  Poměrně vpředu umístěný velký týlní otvor spolu se zkrácenou spodinou lebeční naznačují, že lebka seděla nahoře na páteři jako u lidí, nikoliv před ní jako u kvadrupedních lidoopů. Bipedie jedinců z oblasti "Gona" je odvozována z článku prstu levé nohy, na němž je kloubní ploška pro spojení s nártem orientovaná stejně jako u australopitéků. Shodně je utvářen také článek prstu druhu Ardipithecus kadabba. Podle tohoto znaku se předpokládá, že "Ardipithecus" se při chůzi odrážel od špičky nohy, na rozdíl od šimpanzů, kteří se odrážejí z vnější hrany chodidla.  Hlavní oporou pro předpokládanou schopnost vzpřímené chůze je však pánev. Po náročné rekonstrukci je patrné, že se její tvar značně liší od pánve šimpanzů, ačkoliv do pánve vzpřímeně chodících australopitéků nebo lidí má ještě daleko. Morfologie svalových úponů a zejména dobře patrný přední dolní trn kyčelní ("spina iliaca anterior inferior") ovšem ukazují, že hýžďové svalstvo již bylo přestavěno tak, aby ardipiték mohl chodit po dvou a nekýval se přitom ze strany na stranu jako moderní lidoopi. Stehenní kost a pánev byly spojeny pevnými vazy, které zajišťovaly dostatečnou stabilitu při chůzi a přímý sval stehenní ("rectus femoris musculus") fungoval stejně jako u lidí, takže ardpiték mohl plně natáhnout koleno. Malá výška pánve, které bylo docíleno díky nízkým a širokým lopatám kyčelní kosti, snížila celkové těžiště těla, a tak byl tento tvor schopen během chůze udržet rovnováhu na jediné noze. Utváření horní části pánve také naznačuje, že páteř již mohla být v bedrech prohnutá na způsob lidské lordózy, protože široce rozložené lopaty kyčelní kosti netísnily bederní obratle jako u dnešních šimpanzů.  Významná je také přítomnost drobné kůstky "os peroneum", která ukazuje, že chodidlo ardipitéka bylo oproti šimpanzům a gorilám poměrně tuhé. Poskytovalo tak dostatečně silný odraz od země při každém kroku. Tato kůstka byla navíc u ardipitéka poměrně masivní a velká, takže dlouhý sval lýtkový mohl zároveň dobře zabezpečit přitažení palce i protažení nohy do špičky.  Přestože na zemi se ardipiték mohl pohybovat pomocí dvojnohé chůze, patrně trávil ještě velkou část života v korunách stromů. Zde ovšem nevyužíval brachiaci ani vertikální šplhání jako gorily či šimpanzi. Spíše se po větvích pohyboval s využitím všech čtyř končetin a vzhledem ke značné velikosti těla musel být tento pohyb pomalejší a méně obratný než u výrazně lehčích opic. K tomu se ardipiték na předních končetinách neopíral o kotníky prstů jako moderní afričtí lidoopi, ale o plosky dlaní stejně jako opice i mnozí vyhynulí hominidé. Kvadrupednímu ploskochodectví nasvědčuje množství znaků - poměr délky předních a zadních končetin, konzervativní, nespecializovaná stavba paže a ruky, pohyblivé zápěstí i záprstí. Právě pohyblivost umožnila ardipitékovi dobře roznášet váhu těla na plosky dlaně a udržovat dobrý kontakt s povrchem, po kterém chodil. Naproti tomu ruka lidoopů musela být vyztužena silnými vazy, aby odolala značné váze těla při kotníkochodectví i při pohybu v závěsu na pažích.  Častý pobyt ardipitéka v korunách stromů naznačuje i pánev. Její horní část byla přizpůsobená dvojnohé chůzi, ale spodní partie se zcela podobaly dnešním lidoopům, protože musely poskytnout potřebnou oporu pro silně osvalená stehna a kyčle, potřebné k aktivnímu lezení po větvích. Bipedie rodu Ardipithecus tudíž zjevně nebyla plně vyvinutá. Na nízkou efektivitu chůze ukazuje také chodidlo s palcem v opozici. Ten sice spolu s dlouhými zakřivenými prsty pomáhal bezpečnému pohybu v korunách stromů, ale zároveň se kvůli němu nemohla vytvořit typicky lidská klenba nártu, tlumící nárazy při vzpřímené chůzi. Ani kolena nesměřovala k sobě tolik jako u australopitéků a lidí. Ardipiték tak nemohl chodit dobře, rychle ani daleko.

Kultura.

Nepředpokládá se, že by "Ardipithecus ramidus" vytvářel nějakou specifickou kulturu a vyráběl nástroje jako mladší homininé. Nelze však vyloučit, že využíval neupravené valouny nebo větve a klacíky podobně jako dnešní gorily, orangutani a šimpanzi.

Fylogeneze.

Většina odborníků v současnosti souhlasí s tím, že "Ardpithecus ramidus" patří do taxonu Hominina, i když stál ještě velmi blízko poslednímu společnému předku lidí a šimpanzů. Zásadním argumentem pro toto zařazení je schopnost vzpřímené dvojnohé chůze, důležitými znaky jsou ale i vpřed posunutý velký týlní otvor a nevýrazné špičáky. Všechny tyto detaily také posilují domněnky, že i starší rody Sahelanthropus, Orrorin a druh Ardipithecus kadabba patří mezi zástupce lidské vývojové větve. Byl dokonce vysloven názor, že rody Sahelanthropus, Orrorin a Ardipithecus mohly patřit jedinému tvoru, který se průběžně vyvíjel. K tomu jsou ovšem mnozí badatelé spíše skeptičtí.  Problematická je u ardipitéka pouze slabá zubní sklovina, protože všechny mladší druhy homininů včetně člověka, ale také mnozí miocénní hominidé mají sklovinu relativně silnou. Je však možné, že síla skloviny se relativně rychle měnila v důsledku potravní adaptace a nemusí být tudíž příliš spolehlivým znakem.  Někteří badatelé také pochybují o způsobu, efektivitě a četnosti využití bipedie. Nedůvěra či rezervovanost ohledně vzpřímené chůze ardipitéka částečně vychází z velmi špatného stavu nalezených ostatků. Podle odpůrců mohlo během virtuální rekonstrukce původního tvaru pánve dojít k mnoha chybám, takže některé důležité úhly a vzdálenosti nemusí odpovídat realitě. Objevitelský tým předpokládá, že "Ardipithecus ramidus" byl přímým nástupcem druhu Ardipithecus kadabba a předkem australopitéků. Je možné, že jeho potomkem byl druh Australopithecus anamensis, který obýval týž prostor středního toku řeky Awaš jen o 200 tisíc let později. To by ovšem znamenalo, že k velkým změnám v anatomii muselo dojít během velmi krátkého časového úseku. Ardipiték ale mohl být i slepou vývojovou větví. V každém případě velmi dobře ukazuje, jak takový předek australopitéků mohl vypadat.  Nález Ardi také výrazně změnil představy o podobě posledního společného předka šimpanzů a lidí. V současnosti tak převládá názor, že šimpanzi se vyvíjeli stejně intenzivně jako lidé a od společného předka se liší zhruba stejnou měrou. Tento předek se vůbec nepodobal dnešním lidoopům, nepoužíval ve velké míře brachiaci, vertikální šplhání ani kotníkochodectví a blížil se tak mnoha starším druhům miocénních hominidů. Lidé přitom ve své kostře uchovali v mnoha ohledech spíše konzervativní znaky úzkonosých opic, zatímco šimpanzi, ale i gorily se nezávisle na sobě specializovali.  Zajímavý je také fakt, že ardipiték byl patrně schopný chodit po dvou, přitom ale dával přednost zalesněným prostorám před otevřenou krajinou. To znamená, že bipedie má svůj původ v lesích, což přímo odporuje starším teoriím o vzniku bipedie v otevřené savaně v důsledku ústupu lesních porostů.

Související články.

Evoluce člověka Sahelanthropus Orrorin Australopithecus

Ardipithecus ramidus je druh vyhynulého hominida, žijící ve starším pliocénu (před 4,4 miliony let) na území dnešní Etiopie ve východní Africe. Je jedním z prvních zástupců lidské vývojové linie po oddělení od předků šimpanzů. Starší jsou pouze rody "Sahelanthropus" a "Orrorin" a druh "Ardipithecus kadabba", jejichž postavení ale zatím není zcela jisté. Předpokládá se, že "Ardipithecus ramidus" mohl být předchůdcem mladšího rodu "Australopithecus".

Ardipithecus ramidus est une espèce éteinte de la famille des hominidés appartenant à la sous-tribu des hominines, également appelée lignée humaine. Il vivait en Afrique de l'Est au Pliocène inférieur, il y a 4,4 millions d'années. Les fossiles attribués à ce taxon ont été trouvés en Éthiopie et au Kenya.


Základy evolučního přístupu.

Autorem evoluční teorie je Charles Darwin, jenž v 19. století přišel na to, že organismy se pomalu a postupně mění a vyvíjí. Svou teorii opíral o přírodní výběr.  Obecný darwinismus je vědecký přístup, který slouží k analýze vývoje komplexních systémů, což jsou systémy obsahující různorodé entity (buňky, lidé, státy), jež interagují mezi sebou a s okolním prostředím.  Používá k tomu "tři principy": variaci, selekci a dědičnost.

Ekonomie.

Zatímco drtivá většina dnes v ekonomii používaných teorií, směřuje k nějakému cíli, ať už je to stav rovnováhy, či maximalizaci užitku či jiné proměnné, evoluční teorie žádný cíl nemá. Tvrdí, že vědecké poznání žádný předem určený cíl mít nemůže.  Mainstreamovou teorií o vzniku a vývoji peněz je monetaristická teorie Carla Mengera. Tato teorie říká, že peníze vznikly z původní barterové ekonomiky. S tím, jak bylo čím dál tím problematičtější uspokojit dvojitou shodu potřeb, neboli najít člověka, jenž je ochoten směnit svůj statek s mým, se postupně jako prostředek směny začaly používat drahé kovy v podobě mincí.

Evoluční teorie peněz.

Závažným problémem monetaristické teorie peněz je, že neexistují důkazy, že by někdy někde barter existoval, a tedy, že by se peníze samovolně vyvinuly z něj. Jediný dokázaný barter probíhal mezi komunitami, které nespadaly pod stejnou politickou autoritu. Evoluční teorie peněz zdůrazňuje roli peněz jako zúčtovací jednotky, nikoli prostředku směny. Důvodem pro toto tvrzení je, že první peníze, jež vznikly v Sumeru okolo roku 3000 př.n.l. nebyly používány jako běžné platidlo, ale pouze jako účetní vyjádření dluhu, který byl pak splácen ve zboží.  Evoluční teorie peněz tedy vychází z předpokladu, že peníze jsou vyjádřením hodnoty závazku (dluhu) a mají hodnotu jen do té doby, dokud je závazek vynutitelný. Peníze jsou v první řadě měřítko hodnoty, ostatní funkce jsou odvozené a jejich důležitost se v čase mění. Důležitým prvkem pro vznik peněz je stát nebo obecně nějaká autorita, která garantuje hodnotu peněz. Nejčastějším způsobem této garance je to, že daná autorita si vynucuje placení daní a jiných poplatků právě v penězích.  Pokud by autorita nevynucovala placení daní v penězích, lidé by je nikdy nepoužívali, protože by k nim neměli důvěru. Starověké a středověké obyvatelstvo mezi sebou obchodovalo jen v úzkých komunitách, které se navzájem znaly, a obchod zde probíhal pomocí vzájemné solidarity, kdo měl něco navíc, tak to poskytl druhým s tím, že pokud měl něčeho nedostatek, tak mu zase pomohli druzí. Toto se netýkalo cizinců a obecně osob, které nebyly důvěryhodné a které komunita neznala.

Peníze.

Je důležité zmínit, že evoluční teorie nepovažuje za peníze jen drahé kovy, ale také různé druhy věcí, které sloužily jako platidlo, které vyjadřovaly závazky.  Byly to například:  Drahé kovy nakonec zvítězily díky tomu, že se ukázaly být jako nejvhodnější řešení, a to díky své trvanlivosti, možnosti standardizace, přenositelnosti a lehké dělitelnosti.

Evoluční přístup v ekonomii je vědecký přístup, který se v současnosti nabývá na významu, a to především v teorii peněz a v měnových systémech. Tento směr je velmi populární zejména v USA, ale velmi rychle šíří i za hranice této země. Impulsem k šíření byla především měnová krize roku 2008, která ukázala slabiny současných mainstreamových teorií.

Dans les courants économiques, l'évolutionnisme se rapporte aux théories mises notamment de l'avant par Richard R. Nelson, Sidney Winter, Jacques Lesourne, Alan Kirman et Giovanni Dosi. Cette théorie considère qu'on ne peut pas faire abtraction des aspects dynamiques pour comprendre l'émergence de phénomènes macroscopiques à partir d'interactions individuelles (que ce soit par rapport à la théorie des prix ou à la théorie de la croissance)


Historie.

Věž byla postavena při opevňování severní části Pražského hradu po roce 1486, pravděpodobně Benediktem Rejtem. Roku 1522 (letopočet v 1. patře) bylo nastaveno další podlaží s podstatně tenčími zdmi. V letech 1586-1587 byla věž upravena na vězení, které bylo spolu se jménem přeneseno z původní Bílé věže.

Vězni stavovského povstání.

V únoru roku 1621 po stavovském povstání zde byli uvězněni šlechtici a přední měšťané: Vilém starší z Lobkovic, Václav Budovec, Pavel z Říčan, Kašpar Kaplíř, Prokop Dvořecký, Bohuslav z Michalovic, Felix Pětipeský a Diviš Černín. Dále tři nemocní rytíři odvlečeni z jejich domů: Jindřich Otta z Losu, Hanuš Vostrovec a Volf Hausler a poté ještě Albrecht Jestřibský a Václav starší Štampach. Další účastníci odboje proti císaři byli vsazeni do vězení v tehdy ještě samostatných pražských městech - Staroměstská, Novoměstská nebo Malostranská radnice.  Staroměstský měšťan Martin Fruwein z Podolí byl z původního vězení v podzemí Staroměstské radnice přemístěn též do Bílé věže, odkud vodil velitel hradní stráže Petr Příchovský z Příchovic s ozbrojeným doprovodem jednotlivé vězně do soudní síně k výslechům. Koncem května 1621 byly vyneseny rozsudky, Martinu Fruweinovi měl být vyříznut jazyk, měl být sťat a jeho tělo rozčtvrceno. Nejdřív se ale měl podrobit dalším výslechům na mučidlech, protože se císaři Ferdinandu II. některé protokoly nezdály. V pondělí 7. června 1621 vešel strážce do kobky v nejhořejším patře, kde nemocný Martin Fruwein ležel, a měl ho odvést k dalšímu výslechu. Ten ale využil záminky cesty na toaletu a z vikýře se protáhl na střechu, odkud skočil a byl nalezen v Jelením příkopu. Přesto byl trest na něm vykonán.

Popis.

Věž má podkovovitý půdorys a pět podlaží s celkovou výškou 27,5 m. V přízemí věže je mučírna, v podlaze se zamřížovaným otvorem šachta do spodního vězení. Pod tímto prostorem je ještě 2. suterén, který sloužil jako hladomorna nebo odpadní jímka. V horních dvou patrech je zachováno některé původní vybavení (záchody, pec, topeniště, malovaný strop) a řada nápisů a kreseb od vězňů ze 16. a 17. století.

Bílá věž je pozdně středověká věž ve Zlaté uličce, která se nachází mezi Daliborkou a Mihulkou v severním opevnění Pražského hradu. Její název je převzatý z původní románské Bílé věže, která chránila západní vstup do hradu.

La tour Blanche, en tchèque Bílá věž, est une tour fortifiée à Prague, en République tchèque. Elle est située le long de l'enceinte nord du château de Prague.


Historie.

V roku 1483 zemřel anglický král Eduard IV. a zanechal po sobě dva nezletilé syny: následníka trůnu Eduarda a Richarda. Po otcově smrti žil Eduard V. ve společnosti své matky Alžběty na hradě Ludlow, ale Eduardův strýc a královský regent Richard z Glouchesteru převzal oba chlapce do své péče. Po několika týdnech byli oba chlapci prohlášeni za nelegitimní a umístěni do Toweru, a Richard se prohlásil za krále Anglie. Ještě počátkem června 1483 byli malí princové vídáni v zahradách Toweru, poté však zmizeli.  Brzy proti Richardově vládě došlo ke vzpouře. Jindřich Stafford, vévoda z Buckinghamu, se neúspěšně pokusil o převrat. Staffordův spojenec Jindřich Tudor, vévoda z Richmondu, toho času v exilu ve Francii, se kvůli nepřízni počasí nemohl vydat se svými muži přes Lamanšský průliv. Když se dozvěděl o neúspěchu rebelie, rozhodl se počkat na vhodnější chvíli.  Na jaře 1484 byl Richardův syn Eduard potvrzen jako následník trůnu, avšak krátce poté zemřel, a posléze i jeho matka Anna Nevillová. Richard se snad následně chystal oženit se svou vlastní neteří Alžbětou, dcerou Eduarda IV., snad za účelem upevnění jeho práva na trůn. Veřejná podpora díky tomu zeslábla, a jeho bývalí spojenci se přidali na stranu Jindřicha Tudora.  Richardovi nepřátelé udělali, co mohli, aby pro sebe získali podporu. A zmizení princů jim hrálo přímo do karet. Jindřich se objevil ve Walesu a postupoval do Anglie, cestou sbírající vojáky. Richard jim se svou armádou pospíchal naproti. Potkali se v Bosworthu. V zuřivé bitvě Jindřich prohrával, když důležití Richardovi spojenci ho zradili a přešli k Jindřichovi. Jindřich Richarda porazil a prohlásil se králem. V tomto bodě musel Jindřich prince z Toweru považovat za mrtvé, poněvadž jinak by on sám neměl nárok na trůn. A kdyby náhodou mrtví nebyli, začal rozšiřovat zvěsti, že je Richard III. nechal zadusit polštářem a jejich těla byla zakopána v Toweru. V roce 1502 se k vraždě po mučení přiznal jistý James Tyrell, což není potvrzená informace, protože o tom víme z biografie Richarda III. od Tomáše Morea, což není spolehlivý zdroj.  V roce 1674 dělníci začali připravovat rekonstrukci Bílé věže v Toweru. Když odklízeli suť na patě schodiště, narazili na hrůzný nález; dvě malé, zjevně dětské kostry. Okamžitý předpoklad v tom čase byl, že jsou to pozůstatky Eduarda a Richarda, princů z Toweru. V té době nebylo možno vědecky prokázat, zda ostatky skutečně patřily dvěma princům, přesto však byly pohřbeny ve Westminsterském opatství. Při pozdějším pokusu o prozkoumání koster z roku 1933 byla zjištěna vážná zranění na čelisti staršího chlapce. Dosud však nebyl definitivní průzkum, který by potvrzoval pravdivost teorií, zda se jedná o malé prince.  Za nejlogičtějšího podezřelého je považován Richard III. Dějiny ho velmi dlouhou dobu pokládaly za viníka. Jenže problém s historií je ten, že je psaná vítězi. To, co bylo napsáno o Richardu III. bylo za vlády Jindřicha Tudora a jeho nástupců. K jeho obvinění přispěl i William Shakespeare, který napsal historickou hru Richard III. za panování Alžběty I., která pocházela z Tudorovy linie, čímž se zřejmě chtěl zalíbit královně a na úkor předcházející vládnoucí yorskou dynastii.

Literatura.

BROOKE, Chris. The hair that could unlock riddle of the princes in the Tower. Daily Mail [online]. [Regional Bussiness News], 2007, March 7, s. 37 [vid. 20. listopadu 2013]. Dostupné z: http://ezproxy.muni.cz/login?url=http://search.ebscohost.com/login.aspx?direct=true&db=bwh&AN=24326232&lang=cs&site=eds-live&scope=site  FOWLER, Brooke. Feature story: Richard III. Champion of equal access to justice. "Tennessee Bar Journal" [online]. [LexisNexis Academic: Law Rewiers], vol. 49, s. 19 [vid. 20. listopadu 2013]. Dostupné z: http://ezproxy.muni.cz/login?url=http://search.ebscohost.com/login.aspx?direct=true&db=edslex&AN=edslex07F326F7&lang=cs&site=eds-live&scope=site  HEFFER, Simon. Yes he may killed the princes in the Tower, but let us give last Plantagenet a state funeral. "Daily Mail" [online]. [Regional Bussiness News], 2012, September 13, s. 13 [vid. 20. listopadu 2013]. Dostupné z: http://ezproxy.muni.cz/login?url=http://search.ebscohost.com/login.aspx?direct=true&db=bwh&AN=79857453&lang=cs&site=eds-live&scope=site  JONES, Neil. The Princes in the Tower. Britain [online]. [Ipswich]: MA, vol. 80, no. 5, s. 39-42 [vid. 20. listopadu 2013]. Dostupné z: http://ezproxy.muni.cz/login?url=http://search.ebscohost.com/login.aspx?direct=true&db=a9h&AN=77850776&lang=cs&site=eds-live&scope=site

Princové z Toweru je označení používané pro Eduarda a Richarda, syny anglického krále Eduarda IV., kteří byli po otcově smrti prohlášení za nelegitimní a drženi Towerské pevnosti v Londýně.

Les princes de la Tour est une expression fréquemment employée pour désigner Édouard V, roi d'Angleterre, et Richard de Shrewsbury, duc d'York. Les deux frères sont les seuls fils du roi Édouard IV et d'Élisabeth Woodville encore vivants à la mort de leur père en 1483. Alors qu'ils sont âgés respectivement de douze et neuf ans, ils sont logés dans la Tour de Londres par celui qui est choisi pour prendre en charge leur éducation : leur oncle Richard, Lord Protecteur et duc de Gloucester. Le déplacement des princes à la Tour doit précéder le futur couronnement d'Édouard V comme roi d'Angleterre. Cependant, Richard de Gloucester se saisit du trône et les deux garçons disparaissent par la suite mystérieusement.


Historie.

Přípravu iPhone oficiálně oznámil předseda představenstva Apple Inc. Steve Jobs na Macworld Conference & Expo 9. ledna 2007. Prodej koncovým uživatelům byl v USA zahájen 29. června 2007. Při nákupu se nevyžadovaly žádné osobní údaje, dodatečně bylo ovšem pomocí počítačového programu iTunes nutné uzavřít smlouvu s výhradním operátorem, kterým je pro Spojené státy firma AT&T Mobility (v době lednového představení telefonu ještě nesla název Cingular – toto logo je možné najít na nejstarších snímcích obrazovky). Tento způsob byl pohodlný, ale umožňoval zakoupení telefonu a jeho následné nelegální odblokování. Proto se nyní musí smlouva uzavírat přímo v obchodě.  V některých evropských zemích (Spojené království, Německo, Francie) se iPhone začal prodávat v průběhu roku 2007. V Asii se s prodejem začalo až v roce 2008. iPhone byl uveden na trh promyšlenou reklamní kampaní. Za její součást by se dalo považovat již představení telefonu, které z přístroje udělalo hit už několik měsíců před zahájením jeho prodeje. Podle zprávy Apple se v prvních 30 hodinách po zahájení prodalo 270 000 iPhonů, u AT&T bylo za stejnou dobu zaregistrováno 146 000 přístrojů.

Hardware.

Hardwarové specifikace byly v roce 2007 velice nadprůměrné, konkrétně se jednalo o procesor Samsung S5L8900 (412 MHz ARM 1176 procesor, grafický koprocesor PowerVR MBX 3D) a operační paměť o velikosti 128 MB (eDRAM). Pro uživatele bylo připravené integrované flashové úložiště o velikosti 4, 8 či 16 GB.  Samotnou výrobu přístroje prováděla, podobně jako u ostatních výrobků společnosti Apple firma Foxconn.

Software.

iPhone 2G byl dodáván s předinstalovaným operačním systémem iPhone OS 1.0. Nejvyšší verze, kterou je možné na tento iPhone nahrát, je iPhone OS 3.1.3, z roku 2009.

iPhone "(neboli také iPhone 2G, původní iPhone či iPhone Original po tiskové konferenci v červnu 2010)" je smartphone od firmy Apple Inc., který byl po letech spekulací představen 9. ledna 2007 a následně pak uveden na trh 29. června (v USA) téhož roku. Jedná se o první mobilní telefon od této firmy, a první zařízení vůbec, fungující pod operačním systémem iOS (v té době nazývaný "iPhone OS").

LiPhone (EDGE) ou iPhone 2G est un modèle de la d'iPhone, de la société Apple. Annoncé le au MacWorld de San Francisco, il a été commercialisé à partir du aux États-Unis, à partir de au Royaume-Uni et en France et en en Suisse.


Život.

Liou Pang pocházel z rolnické rodiny žijící v okresu Pchej v komandérii Sishui (泗水郡), na severu současné provincie Ťiang-su (okres Feng v městské prefektuře Sü-čou). Sloužil jako starosta (亭長, "tching-čang") osady (亭, "tching", skupiny deseti vesnic). Za vlády čchinského císaře Čchin-š’-chuang-tiho měl jednou odvést skupinu vězňů do Li-šanu, cestou vězni dezertovali a Liou Pang ze strachu z trestu také utekl do hor a stanul v čele několikasetčlenné bandy. Po smrti Čchin-š’-chuang-tiho vypuklo povstání proti Čchinům vedené Čchen Šengem. Liou Pang se přidal k rebelům, ovládl rodný okres a přijal titul pána z Pchej (沛公, "Pchej kung"). Do svých služeb přijal schopné rádce, především Siao Chea a Cchao Šena. Záhy povýšil mezi generály povstaleckého státu Čchu, v jejichž čele formálně stál potomek čchuských králů Mi Siung-chuaj, král Chuaj z Čchu, a fakticky velitelé armády generál Siang Liang a po jeho smrti Siang Jü.  Roku 207 př. n. l. Liou Pang obsadil se svou armádou vlastní čchinské území (Kuan-čung, Země za průsmykem) včetně hlavního města, musel je však odevzdat Siang Jüovi. Poté Siang Jü krále Chuaje povýšil na císaře a říši rozdělil mezi povstalecké generály, nyní krále, přičemž sám se stal nejmocnějším z nich s titulem král-hegemon Západního Čchu. Liou Pang roku 206 př. n. l. obdržel titul krále z Chan a relativně chudé a zapadlé území (současná prefektura Chan-čung) podél řeky Chan na západě Číny a S’-čchuan). Se svým postavením se nespokojil, vytáhl do Kuan-čungu a obsadil ho a poté zaútočil na Siang Jüa, kterého po dlouhém boji, přes řadu svých neúspěchů, roku nakonec porazil. Liou Pangův úspěch je tradičně přičítán jeho schopnosti získat schopné rádce a generály.  Po skončení válek se začátkem roku 202 př. n. l. prohlásil císařem říše Chan, přičemž přímo vládl v západních a centrálních oblastech Číny, sever, východ a jih rozdělil mezi vazalská království, přičemž postupně pod různými záminkami téměř všechny původní krále – úspěšné vojevůdce z protičchinských a chansko-čchuských válek – nahradil svými syny.  Po porážce Siang Jüa se pokusil silou vyřešit i problémy s kočovnými Siungnuy, kteří ovládali mongolské stepi severně od Číny. Roku 200 př. n. l. byl však se svou armádou obklíčen u Paj-tengu a donucen uzavřít mír.  V zemi zničené válkami obnovoval mírový život. Demobilizoval většinu armády, vyzýval uprchlíky k návratu domů a obdělávání půdy. Snížil pozemkové daně na patnáctinu úrody, omezil státní robotní povinnosti, vybudoval řádnou státní správu v jejímž čele stál jeho vrchní rádce Siao Che, úřady obsazoval konfuciány. Nový zákoník zmírnil čchinské přísné právo.  Zemřel roku 195 př. n. l., nastoupil po něm korunní princ Liou Jing (císař Chuej-ti), syn císařovny Lü.

Kao-cu (; 256 př. n. l. – 1. června 195 př. n. l.), vlastním jménem Liou Pang (), zdvořilostním jménem Ťi (), posmrtným jménem Kao chuang-ti ( byl zakladatel a první císař dynastie Chan. Vynikl v povstání proti říši Čchin, po jejím pádu vládl od roku 206 př. n. l. jako král z Chan části západní Číny. Vzápětí zahájil válku proti svému dřívějšímu spolubojovníku Siang Jüovi, kterého v urputných bojích porazil a roku 202 př. n. l. se prohlásil císařem sjednocené Číny.

L’empereur Gaozu des Han () (vie : -256 ou -247 ~ ; règne : -202 ~ ), fondateur de la dynastie, également connu sous le nom de Liu Bang (), est avec Zhu Yuanzhang, fondateur des Ming, l’un des rares empereurs issus de la classe populaire. Il s’est élevé jusqu’au pouvoir suprême en participant à la rébellion contre la dynastie Qin. Avant de devenir empereur, il fut duc de Pei (), marquis de Wu’an (), puis prince de Hanzhong (). Son titre de Gaozu (haut ancêtre) semble être une création de Sima Qian qui sera reprise par les historiens ultérieurs. Son nom posthume était en effet Gaodi ou Gao Huangdi () (haut empereur), et son nom de temple Taizu (, ancêtre suprême), changé ultérieurement en Gaozu, qui pourrait être une combinaison des deux.