Počátek války.

Začátkem 70. let 18. století se Boston stal centrem odporu proti britskému zdanění a zavedení dovozních cel vůči koloniím. Jako odpověď na Bostonské pití čaje a další koloniální formy protestu vydal britský parlament tzv. Donucovací zákony. Na jejich implementaci měl dohlížet generál a guvernér v jedné osobě Thomas Gage, který se v květnu 1774 ujal úřadu. Zároveň poslala britská vláda do Bostonu 4 000 vojáků. Jejich cílem byla okupace města a pacifikace celé provincie Massachusetts Bay. Gage nechal uzavřít přístav, což způsobilo nezaměstnanost a vyvolalo všeobecný nesouhlas. Provinční kongres v Massachusetts organizoval domobranu (milici). Když se britské jednotky 19. dubna 1775 pokusily zabavit miliční zbraně v Concordu, došlo k prvnímu skutečnému ozbrojenému střetu začínající války, k bitvě u Lexingtonu a Concordu. Britští vojáci byli nuceni ustoupit zpět do Bostonu a při tom utrpěli těžké ztráty. Všechny novoanglické kolonie jako odpověď na tyto události vyslaly své milice k Bostonu.

Geografie.

Boston, ležící na Shawmutském poloostrově, byl dobře chráněn před útokem, neboť vody kolem poloostrova ovládaly britské válečné lodě. V důsledku bojů u Lexingtonu a Concordu z 19. dubna 1775 město obklopily milice v síle více než 15 000 mužů a účinně ho obléhaly. Pod velením Artemase Warda kontrolovala americká armáda jediný přístup k samotnému Bostonu zvaný Roxbury Neck, ale bez námořnictva nedokázala ohrozit britskou nadvládu nad přístavem. Britská armáda okupující Boston v počtu asi 6 000 mužů, jíž velel Thomas Gage, mohla dostávat zásoby i posily přes moře.  Nicméně okolí města a přístavu bylo tvořeno množstvím kopců. Pokud by se americkým milicím podařilo získat dostatek děl, mohla by být umístěna na těchto kopcích a město a přístav by se ocitly na dostřel. Milice by tak mohly donutit Brity k opuštění města či ke kapitulaci. Charlestown, ležící severně od Bostonu, byl spojen s pevninou krátkou úzkou šíjí známou jako Charlestown Neck. Na severním konci poloostrova ležel Bunker Hill s výškou 34 metrů, kopec Breed's Hill s výškou 19 metrů ležel jižněji a blíže k Bostonu. Město Charlestown se nacházelo na jižním konci poloostrova. V nejužším místě dělilo Charlestownský poloostrov od Shawmutského poloostrova méně než 1 000 stop (300 m). Kopec Copp's Hill na severním konci Bostonského poloostrova byl stejně vysoký jako Breed's Hill. Ustupující britská armáda po bitvě u Lexingtonu a Concordu skončila v Charlestownu. Generál Gage, místo aby okamžitě opevnil kopce na poloostrově, stáhl své jednotky den po bitvě do Bostonu a celý Charlestownský poloostrov se tak stal územím nikoho.

Britské plány.

Po celý květen žádal Gage o posily a dostával je, dokud Britové nedosáhli počtu asi 6 000 mužů. 25. května dorazili na lodi HMS "Cerberus" tři generálové: William Howe, John Burgoyne a Henry Clinton. Gage s nimi naplánoval postup bitvy o město. Strategii dokončili 12. června. Plán předpokládal vyrazit z města, zaútočit na Dorchester Neck, opevnit se na Dorchesterských výšinách (Dorchester Heights) a poté zaútočit na kontinentální síly rozmístěné v Roxbury. Jakmile bude jižní křídlo zajištěno, obsadí Britové Charlestownské výšiny a z Cambridge bude americká armáda vyhnána. Útok byl stanoven na 18. června.  Dne 13. června byl Massachusettský provinční kongres informován expresním kurýrem od Výboru pro bezpečnost v Exeteru v New Hampshiru, že jistý „nepochybně pravdomluvný“ gentleman z New Hampshire zaslechl při návštěvě Bostonu britské důstojníky spřádat plány na dobytí Dorchesteru a Charlestownu. 15. června Výbor pro bezpečnost v Massachusetts rozhodl, že je třeba postavit další obrané pozice. Generál Ward nařídil generálovi Israeli Putnamovi, aby vytvořil obranou linii na Charlestownském poloostrově, především na kopci Bunker Hill.

Přípravy k boji.

Americké přípravy.

V noci 16. června přivedl americký plukovník William Prescott na poloostrov asi 1 200 mužů, aby vyznačili pozice, ze kterých mohl být Boston ostřelován děly. Tuto sílu tvořili muži z pluků Prescotta, Putnama (vedené Thomasem Knowltononem), Jamese Frye a Ebenezera Bridge. Putnam, Prescott a inženýr kapitán Richard Gridley zpočátku nesouhlasili s umístěním obrany. Nějaké práce byly udělány na Bunker Hillu, ale Breed's Hill ležel blíže k Bostonu a byl vyhodnocen jako lépe bránitelný. Pravděpodobně proti rozkazům se důstojníci rozhodli vybudovat tam své základní obranné opevnění v podobě reduty. Prescott a jeho muži podle návrhu Richarda Gridleyho začali kopat čtvercové opevnění o straně asi 40 metrů s příkopy a hliněnými valy. Valy byly vysoké asi 1,8 m. Uvnitř reduty se nacházela dřevěná plošina, na které mohli muži stát a přes valy střílet.  Práce na Breed's Hillu si Britové všimli. Generála Clinton o aktivitě věděl, v noci vyhodnotil situaci a pokusil se přesvědčit Gage a Howa, že je potřeba připravit útok na americké pozice hned po rozednění. Britské hlídky zaznamenaly akce na kopcích, ale zřejmě nebyly přesvědčeny, že je to důvod k poplachu. Poté, brzy ráno, asi ve 4 hodiny, hlídka na palubě HMS "Lively" zahlédla nové opevnění a informovala svého kapitána. Loď zahájila palbu, která dočasně zastavila práci. Na palubě své vlajkové lodi HMS "Somerset" se admirál Samuel Graves vzbudil vyrušený střelbou, kterou nařídil kapitán HMS "Lively". Vydal rozkaz k zastavení palby. Když si ráno Britové plně uvědomili situaci, generál Gage vydal nový rozkaz a zrušil Gravesovo rozhodnutí. Nařídil střelbu ze všech 128 kanónů na lodích v přístavu a také z baterií na kopci Copp's Hill u Bostonu na americké pozice, což ovšem mělo relativně malý účinek. Vycházející Slunce také upozornilo Prescotta na závažný problém s umístěním opevnění – mohlo by být ohroženo z obou stran. Okamžitě nařídil svým mužům, aby začali stavět předprsně po svahu dolů směrem na východ. Usoudil, že pro zesílení obrany směrem na západ nemá dostatek mužů.

Britské přípravy.

Britští generálové jednali o další strategii. Generál Clinton naléhal na zahájení útoku co nejdříve, a to nejprve na Charlestown Neck, čímž by znemožnil kolonistům ústup. Pak už by stačilo koloniální jednotky nechat vyhladovět a redutu obsadit. Ostatní tři generálové ho však přehlasovali. Howe ve funkci vyššího důstojníka byl toho názoru, že kopec je „přehledný, výstup na něj snadný a zkrátka bude lehké ho dobýt“. Generál Burgoyne s ním souhlasil a tvrdil, že „nevycvičená chátra“ nebude pro jejich „vycvičené jednotky“ žádným soupeřem. Poté byly vydány rozkazy k přípravě útoku.  Když generál Gage se svými muži zkoumal dalekohledem práce z Bostonu, loajalista Abijah Willard poznal svého švagra plukovníka Prescotta. „Bude bojovat?“ zeptal se ho Gage. „Za jeho muže odpovědět nemohu;“ odpověděl Willard, „ale plukovník Prescott s vámi bude bojovat až k branám pekla.“ Prescott se skutečně zachoval, jak Willard řekl. Jeho muži ale už nebyli tak rozhodní. Když měli kolonisté první oběť, Asa Pollarda z Billerica, mladého vojína zabitého dělovou palbou, Prescott vydal rozkaz pohřbít ho rychle a tiše, ale velká skupina mužů mu místo toho uspořádala slavnostní pohřeb a několik z nich krátce poté dezertovalo.  Britům trvalo šest hodin, než sešikovali pěchotu, shromáždili vojáky a uspořádali inspekční přehlídku. Generál Howe měl vést hlavní útok, protáhnout se kolem levého křídla kolonistů a napadnout je zezadu. Brigádní generál Robert Pigot na britském levém křídle měl podniknout přímý útok na opevnění a major John Pitcairn představoval rezervu. Znamenalo to přepravit loďmi asi 1 500 mužů k východnímu cípu poloostrova, známému jako Moulton's Point (či Morton's Point), tedy několik cest lodí. Přeprava trvala do 2 hodin odpoledne. Zatímco Howe se svými vojáky překračoval řeku, povšiml si velkého množství mužů z koloniálních vojsk na vrcholu Bunker Hill. Věřil, že se jedná o posily, okamžitě poslal Gageovi zprávu požadující další jednotky. Poté nařídil části lehké pěchoty zaujmout přední pozici na východní straně poloostrova a upozornil tak kolonisty na zamýšlený postup. Vojáci se následně posadili, aby se najedli, zatímco čekali na posily.

Kolonisté posilují své pozice.

Prescott, když viděl britské přípravy, povolal posily. Mezi ně patřil i Joseph Warren, populární mladý vůdce Massachusettského provinčního kongresu a Seth Pomeroy, postarší veterán francouzsko-indiánské války z massachusettské milice. Oba tito muži se rozhodli sloužit jako pěšáci, přestože mohli mít důstojnickou hodnost. Prescott nařídil jednotce z Connecticutu pod velením kapitána Knowltona bránit levé křídlo, kde měli muži použít jako kryt předprseň, hliněný val zpevněný kusy plotu a maskovaný senem. Postavili také tři malé zákopy ve tvaru písmene V mezi valem a Prescottovou předprsní. Vojáků, kteří dorazili jako posila tohoto postavení, bylo asi 200. Jednalo se o muže z 1. a 3. pluku New Hampshire pod velením plukovníků Johna Starka a Jamese Reeda. Starkovi muži, kteří přišli až poté, co Howe přepravil své muže (a tak vyplnili mezeru v obraně, kterou Howe mohl využít, kdyby začal svůj útok dříve), zaujali pozice podél předprsně na severu. Když odliv obnažil území podél řeky Mystic na severu, rychle dostavěli krátkou kamennou zeď až k okraji vody. Plukovník Stark vyznačil kůlem hranici asi 30 metrů před zdí a nařídil, aby nikdo nepálil, dokud ji britští pěšáci nepřekročí. Těsně před akcí dorazily další posily tvořené částmi pluků z Massachusetts plukovníků Brewera, Nixona, Woodbridge, Littleho a majora Moora a Callenderova dělostřelecká rota.  Za liniemi kolonistů panoval zmatek. Mnoho jednotek vyslaných k akci se zastavilo před přechodem Charlestown Neck z Cambridge, který byl pod neustálou palbou dělostřeleckých baterií z jihu. Jiní dorazili na Bunker Hill, ale pak v nejistotě co dál se prostě potloukali okolo. Jeden účastník to popsal slovy „zdá se mi, že nikdy nebylo více zmatku a méně rozkazů.“ Přesto se generál Putnam pokoušel řídit celou akci, ovšem velitelé jednotek často jeho rozkazy nepochopili a nebo je prostě neuposlechli.

Britský útok.

Do tří hodin odpoledne dorazily britské posily − 47. pěchotní pluk Lancashire a 1. pluk námořní pěchoty − a Britové byli připraveni k útoku. Síly brigádního generála Pigota, které se shromažďovaly jižně od Charlestownu, utrpěly první ztráty způsobené odstřelovači. Howe požádal admirála Gravese o pomoc při jejich zneškodnění. Graves, který s touto možností počítal, nařídil pálit zápalné střely do vesnice a poté vyslal pozemní jednotku s rozkazem vypálit celé město. Kouř stoupající z Charlestownu propůjčil následné bitvě téměř surrealistické pozadí, protože vítr ho držel mimo hlavní dějiště bojů. Generál Pigot velící 5., 38., 43., 47. a 52. pluku a také námořní pěchotě majora Pitcairna měl vést předstíraný útok na opevnění. Stále však byli v Charlestownu pod palbou snajprů a Pigot, když viděl britské ztráty utrpěné během postupu generála Howea, nařídil ústup.  Generál Howe vedl lehké pěchotní jednotky spolu s granátníky do útoku na levé křídlo kolonistů. Očekával snadné vítězství proti Starkovým nedávno dorazivším jednotkám. Svou lehkou pěchotu rozmístil podél úzké pláže v řadách tak, aby se mohla otočit a zaútočit na Američany zleva. Granátníci stáli uprostřed. Linie tvořily čtyři řady a byly několik set mužů dlouhé. Když se pravidelné britské jednotky konečně přiblížily, vypukla oboustranná palba. Kolonisté způsobili britským plukům těžké ztráty, neboť je kryla kamenná zeď a mohli si přesně vybírat cíle. Britové ve zmatku ustoupili, milice své pozice udržela.  Britové se opět sešikovali a znovu zaútočili. Tentokrát Pigot neměl útok jen předstírat; měl napadnout redutu kolonistů, i kdyby to mělo být bez pomoci mužů generála Howea. Ten místo toho, aby pochodoval proti pozici Starka podél pláže, útočil proti pozici Knowltona podél dřevěného plotu. Výsledek druhého útoku byl téměř stejný jako prvního. Jeden britský pozorovatel napsal: „Většina našich granátníků a lehké pěchoty v okamžiku ztratila tři čtvrtiny či devět desetin svých mužů. Některým rotám zbylo jen osm nebo devět mužů...“ Pigot při útoku na redutu rovněž neuspěl a znovu nařídil ústup. Mezitím v zadní části koloniálních sil také panoval zmatek. Generál Putnam se pokusil, byť jen s omezeným úspěchem, poslat další jednotky z Bunker Hillu na Breed's Hill, aby podpořil muže v redutě a podél obranných linií. Britský zadní voj byl také v nepořádku. Zranění vojáci, kteří byli mobilní, se dostali do přístavu a byli převezeni zpět do Bostonu. Zranění ležící na bojišti sténali či křičeli bolestí. Generál Howe, který se rozhodl, že zkusí znovu zaútočit, poslal vzkaz generálu Clintonovi do Bostonu se žádostí o další posily. Clinton, který sledoval první dva útoky, vyslal asi 400 mužů z 2. pluku námořní pěchoty a 63. pěšího pluku z West Suffolku a poté je následoval sám, aby pomohl při bojové operaci. Kromě nových rezerv přesvědčil také asi 200 zraněných, aby se připravili na třetí útok. V době mezi druhým a třetím útokem se generál Putnam nadále pokoušel nasměrovat koloniální vojáky do akce. Některé jednotky a skupiny mužů bez velitelů se chystaly k boji, jiní ustupovali. John Chester, kapitán z Connecticutu, když viděl celou ustupující rotu, nařídil svým mužům zacílit na ní muškety, aby zastavil její ústup. Muži se tedy otočili a zamířili zpět na bojiště.  Třetí útok, soustředěný jednoznačně na redutu, byl úspěšný, ačkoli kolonisté opět zahájili střelbu z mušket do britských řad, což stálo život majora Pitcairna. Obráncům došla munice, čímž se bitva omezila na boj zblízka. Britové měli výhodu, jakmile se jim podařilo probojovat se do opevnění, protože jejich jednotky měly na svých mušketách bajonety, zatímco většina kolonistů bajonety neměla. Plukovník Prescott, jeden z posledních kolonistů, kteří opustili opevnění, odrážel bodákové útoky svou za normálních podmínek slavnostní šavlí. Během ústupu z reduty byl zabit Joseph Warren.  Únik většiny koloniálních sil z poloostrova umožnily částečně kontrolovaným ústupem jednotky podél dřevěného plotu, vedené Johnem Starkem a Thomasem Knowltonem, jež tak zabránili obklíčení kopce. Jejich disciplinovaný ústup, který Burgoyne popsal jako „nikoliv útěk; byl to ústup krytý statečností a vojenskými dovednostmi“, byl tak účinný, že většina zraněných byla zachráněna. Většina mužů zajatých Brity byla smrtelně zraněna. Generál Putnam se pokusil znovu zformovat jednotky na Bunker Hillu, nicméně ústup koloniálních sil proběhl tak rychle, že musela být opuštěna děla i další vybavení. Většina obětí kolonistů pocházela z bojů během ústupu na Bunker Hill. Do pěti hodin odpoledne kolonisté ustoupili přes Charlestown Neck na opevněné pozice v Cambridge a Britové získali kontrolu nad poloostrovem.

Následky.

Britové sice zvítězili, ale s velkými ztrátami; měli 1 054 obětí (226 mrtvých a 828 zraněných), z toho byl nepřiměřeně vysoký počet důstojníků. Počet britských obětí v jediném střetnutí byl nejvyšší za celou válku. Generál Clinton s odkazem na Pyrrha z Epiru ve svém deníku poznamenal: „Několik dalších takových vítězství by brzy ukončilo britskou vládu v Americe.“ Britové měli 100 mrtvých či zraněných důstojníků, což představovalo významnou část důstojnického sboru koloniální armády v Severní Americe. Mezi oběti patřila velká část štábu včetně generála Howa. Generál Gage ve své zprávě po bitvě ohlásil následující ztráty na důstojnících (přičemž poručíky a vyšší hodnosti zmínil jménem):  Kolonisté ztratili asi 450 mužů, z toho 115 mrtvých, zbytek tvořili ranění a malé množství zajatců. Většinu ztrát utrpěli během ústupu. Major Andrew McClary byl nejvyšším koloniálním důstojníkem, který v bitvě zemřel; zasáhla ho dělová palba na Charlestown Neck a byl posledním mužem, který v bitvě zahynul. Pojmenovali na jeho počest pevnost Fort McClary v Kittery v Maine. Vážnou ztrátou však byla smrt Dr. Josepha Warrena, jenž působil jako prezident Massachusettského provinčního kongresu a 14. června byl jmenován generálmajorem. Jeho jmenování ještě nenabylo právní moci, když o tři dny později na Bunker Hillu jako vojín dobrovolník zahynul. Britové zajali pouze třicet mužů, většinu z nich s těžkými zraněními, dvacet zemřelo během zajetí. Kolonisté ztratili mnoho nářadí pro budování opevnění, například lopaty a podobně, stejně jako pět ze šesti děl, která dopravili na poloostrov.

Politické důsledky.

Když se zprávy o střetu rozšířily koloniemi, byla bitva líčena jako porážka, protože nepřátelé zabrali území a způsobili velké ztráty. George Washington, který byl na cestě do Bostonu jako nový velitel kontinentální armády, obdržel informace o bitvě v New Yorku. Zpráva, jež zahrnovala poněkud nepřesná čísla obětí, dala Washingtonovi naději, že v konfliktu může jeho armáda zvítězit.  Výbor pro bezpečnost v Massachusetts (The Massachusetts Committee of Safety) se snažil zopakovat propagandistické vítězství, jež dosáhl po bitvách u Lexingtonu a Concordu, a poslal zprávu o bitvě do Anglie. Ta se však do Anglie dostala až po Gageho oficiální informaci, která dorazila 20. července. Není překvapení, že jeho zpráva vyvolala třenice a hádky mezi Toryi a Whigy, ale počet obětí znepokojil i armádu a donutil mnohé přehodnotit názory na koloniální vojenské schopnosti. Král Jiří III. se rozhodl svůj postoj vůči koloniím přitvrdit a informace o bitvě mohly přispět k jeho odmítnutí petice kontinentálního kongresu „Olive Branch Petition“, posledního významného politického pokusu o usmíření. Sir James Adolphus Oughton, armádní velitel v Severní Británii a člen parlamentní konzervativní většiny, napsal lordu Williamu Leggeovi do kolonií: „Čím dříve zakusí utrpení ("Taste Distress"), tím dříve nad nimi Koruna získá kontrolu a potoky krve budou zastaveny.“ Asi měsíc po obdržení Gageovy zprávy, dne 23. srpna 1775 vydala Koruna "Proclamation of Rebellion", oficiálně nazvané „Prohlášení o potlačení povstání a pobuřování“, což byla reakce Jiřího III. na bitvu u Bunker Hillu. Toto přitvrzení britského postoje vedlo rovněž k vzrůstu dříve slabé podpory povstání, zejména v jižních koloniích, ve prospěch nezávislosti.  Gageova zpráva měla dopad na jeho vlastní kariéru. O jeho odvolání z funkce bylo rozhodnuto pouhé tři dny po obdržení jeho zprávy, ačkoli generál Howe ho nahradil teprve v říjnu 1775. Gage poslal britskému kabinetu další zprávu, ve které opakoval dřívější varování, že „k potlačení povstání je potřeba velké armády“, což vyžaduje najmout cizí vojáky (Hesenské pluky).

Analýza.

O vedení bitvy bylo napsáno mnoho úvah. Obě strany učinily strategicky i takticky špatná rozhodnutí, jež mohla změnit výsledek bitvy. Zpětný pohled často bývá zkreslený a zaujatý, ovšem některé věci se zdají být zřejmé.  Roky po bitvě a dávno po smrti generála Israela Putnama zveřejnil generál Henry Dearborn zprávu o střetu v časopise "Port Folio" (1818), v níž obvinil Putnama z nečinnosti, zbabělého vedení a z toho, že během bitvy neposkytl potřebné posily, což následně vyvolalo dlouhotrvající diskuse mezi válečnými veterány, různými přáteli, členy rodiny a historiky. Lidi šokovala síla útoku, která vyvolala prudkou reakci obránců generála Putnama, včetně takových osobností jako byl John a Abigail Adamsovi. Historik Harold Murdock napsal, že Dearbornovo obvinění „oplývá neuvěřitelnými omyly a úžasnou fantazií“. Jeho útoku byla věnována značná pozornost, protože on sám čelil obvinění z chybných rozhodnutí v britsko-americké válce v roce 1812. Prezident James Monroe se Dearborna chystal jmenovat ministrem války, ale Senátem Spojených států ho přehlasoval a jmenování zamítl (což bylo poprvé, kdy Senát hlasoval proti potvrzení volby do prezidentského kabinetu).

Organizace koloniálních sil.

Koloniální síly, ačkoliv nominálně pod celkovým velením generála Warda a na bojišti vedené generálem Putnamem a plukovníkem Prescottem, často jednaly zcela nezávisle. Bylo to zřejmé v úvodních fázích bitvy, kdy bylo učiněno taktické rozhodnutí, které mělo strategické důsledky. Poté, co se poradil s generálem Putnamem a plukovníkem Gridleym, se plukovník Prescott se svým štábem zřejmě v rozporu s rozkazy rozhodli spíše opevnit Breed's Hill než Bunker Hill. Opevnění Breed's Hillu by totiž přivedlo útočné dělostřelectvo blíže k Bostonu. Na druhou stranu toto rozhodnutí vystavilo americké síly hrozbě uzavření v pasti, protože by se pravděpodobně nemohly řádně bránit proti pokusům Britů vysadit jednotky v jejich týlu a převzít kontrolu nad Charlestown Neck. Pokud by Britové učinili tento krok, mohli by získat vítězství s mnohem menším počtem obětí. Ačkoliv velení v předních liniích fungovalo celkem dobře, to co se dělo za nimi, zvláště po zahájení bojů, bylo značně chaotické, částečně kvůli špatnému řetězci velení. Pouze některé jednotky milicí operovaly přímo pod Wardovým a Putnamovým velením a někteří velitelé také neuposlechli rozkazů a zůstali na Bunker Hill, místo aby se připojili k obraně při třetím britském útoku. Několik důstojníků bylo postaveno před válečný soud a bylo degradováno či propuštěno. Plukovník Prescott byl toho názoru, že třetí útok by byl odražen, kdyby jeho muži v opevnění obdrželi buď posily, nebo větší zásobou munice a prachu.

Organizace britských sil.

Britské velení po zjištění, že probíhají opevňovací práce na Breed's Hillu, reagovalo pomalu. Až ve dvě hodiny odpoledne byly jednotky připraveny k útoku, zhruba deset hodin poté, co padl první výstřel z lodi "Lively". Toto poklidné tempo dalo americkým silám čas na posílení křídelních pozic, které byly špatně chráněny. Gage a Howe se rozhodli, že čelní útok bude jednoduchou záležitostí i přesto, že získání kontroly nad Charlestown Neck by přineslo jasnější vítězství. Tento krok také nebyl bez rizika, protože kolonisté mohli zasahovat Charlestown Neck palbou z výšin v Cambridge. Britské vedení však optimisticky věřilo, že „dva pluky budou stačit k tomu, aby porazily provinční síly.“  Místo přímého zdolání reduty rozředil Howe dvakrát své síly útokem proti levému křídlu kolonistů. Teprve při třetím útoku, kdy byl boční útok pouze předstíraný a hlavní síla nyní také posílená dalšími rezervami a více vpřed přisunutými kanóny se přímo zaměřila na opevnění, znamenal úspěch.  Po obsazení poloostrova Britové nejspíše získali taktickou výhodu, kterou mohli použít k zatlačení kolonistů do Cambridge. Generál Clinton to navrhl Howeovi. Ten to však poté, co právě vedl tři útoky s těžkými oběťmi, odmítl. Velení kontinentální armády nakonec nahlíželo na Howea jako nerozhodného velitele, což bylo Britům na škodu. Po bitvě o Long Island (1776), kdy měl také taktickou výhodu, jež mohla Washingtonovu armádu dostat do jeho rukou, znovu zaváhal a odmítl konat.  Historik John Ferling tvrdí, že kdyby generál Gage použil královské námořnictvo k zajištění úžiny Charlestown Neck, a tím odříznul Američany od pevniny, mohl dosáhnout mnohem méně nákladného vítězství. On byl ovšem motivován pomstou za odpor kolonistů v bitvě u Lexingtonu a Concordu a za relativně těžké ztráty pro Británii, a také byl přesvědčen, že nevycvičené koloniální milice bude možné porazit s malým úsilím, proto se rozhodl pro čelní útok.

„Bělmo jejich očí“.

Slavný výrok „Nepalte, dokud neuvidíte bělmo jejich očí“ byl zpopularizován v příbězích o bitvě u Bunker Hillu. Není jisté, kdo to tehdy řekl, existují různé teorie, včetně výpovědí očitých svědků. Výrok je připisován Putnamovi, Starkovi, Prescottovi nebo Gridleyovi, a také to mohlo být řečeno nejprve jedním z nich a ostatními jen opakováno. Nejednalo se ani o původní výrok. Myšlenka jako taková se přičítá švédskému králi Gustavu II. Adolfovi (1594–1632), který svým mušketýrům vydal trvale platný rozkaz: „nikdy nevystřelit, dokud neuvidíte svůj vlastní obraz v zornicích svého nepřítele“ Jeho vojenské teorie byly široce obdivovány a napodobovány a to byl jeden z důvodů, proč byl tento výrok tak často připomínán. Použil ho i britský generál James Wolfe v bitvě o Quebec (bitva na Abrahamových pláních), když jeho jednotky porazily 13. září 1759 armádu Louise-Josepha, markýze de Montcalm. První zmínka o bělmu očí zazněla v bitvě u Dettingenu 27. června 1743, kde podplukovník sir Andrew Agnew z Lochnawu nabádal vojáky svého pluku Royal Scots Fusiliers, aby nestříleli, dokud „neuvidí bělmo jejich očí“. Větu také používal pruský král Fridrich II. Veliký a jeho důstojníci, takže velitelé kontinentální armády výrok jistě znali. Ať už to bylo v této bitvě skutečně řečeno či nikoli, je jasné, že velitelé pravidelně připomínali svým jednotkám, aby pálili až v okamžiku, kdy to bude mít největší účinek, zejména v situacích, kdy měli omezené množství munice.

Prominentní účastníci.

V této bitvě bojovalo značné množství významných amerických vlastenců. Například Henry Dearborn a William Eustis, oba pracovali v Kongresu, ve vládě a v diplomatických funkcích. Jiní, jako John Brooks, Henry Burbeck, Christian Febiger, Thomas Knowlton a John Stark, se stali dobře známými v dalších válečných akcích. Stark pro svou roli v bitvě u Benningtonu z roku 1777 vešel ve známost jako „hrdina od Benningtonu”. V bitvě bojovali také svobodní Afroameričané, mezi nimiž vynikali Barzillai Lew, Salem Poor a Peter Salem. Dalším důležitým účastníkem byl Daniel Shays, který se později proslavil jako vůdce protistátní rebelie v letech 1786 a 1787. Israel Potter se stal nesmrtelným díky románu Hermana Melvilla "Israel Potter: His Fifty Years of Exile" (1855). Plukovník John Paterson velel pluku Massachusetts First Militia, zúčastnil se povstání Daniela Shayse a stal se kongresmanem za New York. Podplukovník Seth Read, který sloužil pod Johnem Patersonem, se podílel na založení osídlení v Genevě v New Yorku a Erie v Pensylvánii a údajně měl hlavní podíl na použití hesla "E pluribus unum" („Z mnoha jeden“) na amerických mincích. George Claghorn z massachusettské milice byl v bitvě střelen do kolena a po válce se stal hlavním konstruktérem lodě USS "Constitution", alias „Old Ironsides“, což je nejstarší námořní loď na světě, která je stále v provozu.  Významnými britskými účastníky bitvy byli: podplukovník Samuel Birch, major John Small, Lord Rawdon, generál William Howe, major John Pitcairn a generál Henry Clinton.

Vzpomínání.

Obraz Johna Trumbulla "Smrt generála Warrena v bitvě u Bunker Hillu" byl vytvořen jako alegorické zobrazení bitvy a Warrenovy smrti, nikoli jako přesný obrazový záznam události. Obraz ukazuje několik účastníků bitvy, včetně britského důstojníka Johna Smalla, který patřil mezi útočníky na opevnění, ale přesto byl tím, kdo smrtelně zraněného generála Warrena bránil před dalším bodákovým útokem. Byl přítelem Putnama a Trumbulla. Mezi další ústřední postavy patří Andrew McClary, který byl posledním mužem, který padl v bitvě.  Bunker Hill Monument je obelisk, který dosahuje výšky 67 metrů a nachází se na Breed's Hillu. Vnitřkem obelisku na jeho vrchol vedou schody. 17. června 1825, při oslavě padesátého výročí bitvy, položil základní kámen pomníku markýz de Lafayette. Když Lafayette zemřel, byl pohřben vedle své manželky Adrienne de La Fayette na pařížském Cimetière de Picpus pod zemí přivezenou z Bunker Hillu, kterou na jeho hrob nasypal jeho syn Georges. Stavba byla dokončena v roce 1843 a v roce 2007 prošla renovací. The National Park Service provozuje muzeum věnované bitvě, jež se nachází poblíž obelisku.  V nedalekém Cambridge nese malý žulový pomník tento nápis: „Zde se v noci 16. června 1775 shromáždilo 1 200 mužů kontinentálního vojska pod velením plukovníka Prescotta. Po modlitbě prezidenta Langdona se vydali na Bunker Hill.“  Bunker Hill Day, 17. června, je veřejným svátkem v okrese Suffolk, Massachusetts (který zahrnuje město Boston), jakož i Somerville v kraji Middlesex. Prospect Hill, místo koloniálního opevnění s výhledem na Charlestown Neck, je nyní v Somerville, které bylo dříve součástí Charlestownu.  Ve dnech 16. a 17. června 1875 se slavilo sté výročí bitvy vojenskou přehlídkou a recepcí s významnými řečníky, mezi něž patřili generál William Tecumseh Sherman a viceprezident Henry Wilson. Zúčastnili se ho oficiální představitelé z celé země. Slavilo se též 150. a 200. výročí bitvy.  V průběhu let byla bitva připomínána na čtyřech amerických poštovních známkách. Jméno bitvy nesla či nesou i plavidla amerického námořnictva USS "Bunker Hill": letadlová loď z 2. světové války a moderní raketový křižník.  Již od konce 19. století se vedou jisté spory o to, zda střet nepřejmenovat na bitvu u Breed's Hillu či bitvu o Breed's Hill ("Battle of Breed's Hill"). Původní název, ač poněkud nepřesný, je nicméně tak zakořeněný, že o jeho změně oficiální místa ani historikové neuvažují.

Bitva u Bunker Hillu () se odehrála 17. června 1775 a představovala jednu z prvních bitev americké revoluční války. Došlo k ní během obléhání britské koloniální armády umístěné v Bostonu americkou kontinentální armádou. Jméno získala po kopci Bunker Hill v dnešní čtvrti Charlestown, na levém (severním) břehu řeky Charles, severně od centra města Boston v Massachusetts, kde se odehrávala její část. I když vrch byl původním cílem pro britské i americké jednotky, většina střetu proběhla na blízkém kopci zvaném Breed's Hill.

La bataille de Bunker Hill eut lieu à Boston, le 17 juin 1775, pendant la guerre d'indépendance des États-Unis. Elle est considérée comme une des batailles les plus sanglantes de la guerre. Le général Israel Putnam dirigeait les troupes révolutionnaires, et le général major William Howe commandait les forces britanniques.


Historie.

Budova muzea byla postavena v letech 1893–1902. Zámek ve stylu italské novorenesance je obrovský a zabírá celý městský blok. V některých částech budovy jsou čtyři patra. Navrhl ji polský architekt Józef Gosławski.  Když Rudá armáda v dubnu 1920 vstoupila do Baku, Tağıyevovo sídlo - stejně majetek jiných ropných magnátů - bylo brzy zabaveno. Podle rozhodnutí lidového komisariátu SSSR byla budova určena jako muzeum už v červnu 1920, pouhé dva měsíce poté, co bolševici obsadili Baku.  V květnu 1934 bylo přijato zvláštní nařízení ke zlepšení výuky dějepisu a zeměpisu na školách nebo přesněji k vtloukání „výdobytků“ socialistické společnosti jejím členům s cílem vychovat příští generaci ve víře v ideologii totalitního režimu. Marxistické chápání historie bylo podpořeno vznikem institucí historického výzkumu a dalších organizací. Kromě toho byly vytvořeny nové typy historických a regionálních muzeí, která inspirovala výuku a propagaci historie.  Od roku 1925 do 60. let, než byl archeologickou prací pověřen Ústav archeologie Akademie věd, byly základy vědeckého zkoumání starověkých materiálních a kulturních památek na území Ázerbájdžánu položeny pod vedením archeologů muzea (Davud Šarifov, Jevgenij Pachomov, Ishak Jafar-Zadeh, Movsum Salamov, Saleh Gazijev, Mammadali Husejnov). Sbírka muzea se skládá z materiálů objevených při těchto vykopávkách a z etnografických výprav.

Architektura.

Ve druhém patře rezidence jsou dvě hlavní sály. Jeden je vyzdoben v orientálním (mauritánském) stylu a druhý v západním stylu. Orientální sál má obrovská okna ze skleněných desek, zlacené oblouky, ozdobné stěny, stropy a lustry. Linie v Západním sále jsou vzájemně kolmé - pravoúhlé.  Podle fotografií původního interiéru byl jednou z nejzdobnějších místností budoár Tağıyevovy ženy. Veškerý mobiliář a obrazy v této místnosti zmizely. Nezbylo nic kromě výzdoby zrcadlového mozaikového stropu. Během sovětské éry byly na dekorativní květinové vzory na stěnách naneseny čtyři vrstvy bílé barvy. Původní barva zůstala v hlavních sálech rezidence a plynutí času vydržela neuvěřitelně dobře. Barva byla vyrobena z jemně mletých skořápek vajec, stejně jako to dělali tvůrci byzantských ikon. Téměř o 100 let později si původní barvy uchovaly svou jemností a sofistikovanost zobrazených tvarů.

Oddělení.

Muzeum má více než 300 000 exponátů a zahrnuje následující oddělení:

Národní muzeum dějin Ázerbájdžánu je centrální historické muzeum Ázerbájdžánu. Nachází se v Baku, v bývalém sídle ázerbájdžánského ropného magnáta a filantropa Zeynalabdina Tağıyeva. Bylo založeno v roce 1920 a návštěvníkům otevřeno v roce 1921.

Le musée de l’histoire d’Azerbaïdjan (en azéri : "Azərbaycan tarixi Muzeyi") est un musée de Bakou, la capitale de l'Azerbaïdjan. Il a été fondé en 1920.


Kariéra.

Pocházel z židovské podnikatelské rodiny, narodil se jako Isaac Leslie Belisha v Londýně, byl jediným synem Jacoba Belishi, podnikatele v pojišťovnictví. Po otcově smrti se matka znovu provdala za politika Sira Charlese Hore, načež Belisha přijal příjmení "Hore–Belisha". Studoval v Paříži, Heidelbergu a Oxfordu. Aktivně se zúčastnil první světové války a armádu opustil v roce 1918 v hodnosti majora, poté působil jako právník. V letech 1923–1945 byl členem Dolní sněmovny, nejprve za Liberální stranu, později za národní liberály. V MacDonaldově koaliční národní vládě byl v roce 1931 krátce státním podtajemníkem na ministerstvu obchodu, v letech 1931-1934 na ministerstvu financí.

Ministr dopravy a války.

Zásluhy si získal především ve funkci ministra dopravy (1934–1937). Ve 30. letech došlo v Británii k obrovskému rozmachu automobilismu a s tím také stoupal počet obětí (jen v roce 1934 zahynulo při autonehodách přes 7 000 lidí). Hore–Belisha inicioval změnu pravidel silničního provozu, zavedl povinné zkoušky pro řidiče a přechody pro chodce. Od roku 1935 byl členem Tajné rady. V Chamberlainově vládě se stal ministrem války (1937–1940). V této funkci měl od počátku ztíženou pozici už jenom prostým faktem mimořádné popularity jeho předchůdce A. D. Coopera, svými záměry se také dostával do konfliktů s vrchním velením armády. Hore–Belisha byl v Británii předním mluvčím židovské komunity a zapřisáhlým odpůrcem fašismu, což ale bylo v rozporu s tehdejším prosazováním politiky appeasementu. I z řad konzervativních poslanců byl označován jako válečný štváč a bolševik, byly v tom skryty i antisemitské nálady. Z funkce ministra války byl odvolán v lednu 1940, přičemž tímto krokem chtěl Chamberlain zamaskovat vlastní neschopnost čelit narůstajícím problémům. Krátce poté Chamberlainova vláda padla a nabídku na post ministra obchodu Hore–Belisha odmítl.  Po celou dobu druhé světové války byl v opozici proti Churchillovi a v roce 1942 byl jedním z mála, kdo nepodpořil hlasování o důvěře vládě. Po válce byl krátce členem Churchillovy úřednické vlády jako ministr národního pojištění ("Minister for National Insurance", 1945), téhož roku ale ve volbách ztratil poslanecký mandát. Neúspěšně kandidoval i v dalších volbách v roce 1950, kdy byl již členem Konzervativní strany. Od roku 1947 byl členem městské rady londýnského obvodu Westminster. V roce 1954 byl povýšen na barona a vstoupil do Sněmovny lordů, kde nadále patřil ke Konzervativní straně.  Zemřel náhle ve Francii na mozkové krvácení jako člen britské parlamentní delegace krátce po přednesení projevu na radnici v Remeši.  V roce 1944 se jeho manželkou stala Cynthia Elliot (1916–1991), pravnučka indického generálního guvernéra hraběte z Minto, která za druhé světové války působila jako sestra Mezinárodního červeného kříže. Manželství bylo bezdětné.

Leslie Hore–Belisha, 1. baron Hore-Belisha ("Leslie Hore–Belisha, 1st Baron Hore-Belisha") (7. září 1893, Londýn, Anglie – 16. února 1957, Remeš, Francie) byl britský státník židovského původu. Po účasti v první světové válce působil jako právník a v letech 1923–1945 byl poslancem Dolní sněmovny. Svými reformami proslul především jako ministr dopravy (1934–1937), v Chamberlainově vládě byl ministrem války (1937–1940). V roce 1954 získal titul barona a stal se členem Sněmovny lordů.

Leslie Hore-Belisha est un homme politique britannique, né à Devonport, quartier de Plymouth dans le Devon, le, mort à Reims le.


Struktura.

Typický farmakofor obsahuje hydrofóbní skupiny, aromatické kruhy, akceptory a donory vodíkových vazeb, kationty a anionty, které mohou mít umístěny v receptoru nebo na samotném ligandu.

Modelování farmakoforů.

Modelování farmakoforem se používá v kvantitativní i kvalitativní analýze ligandů pro předpověď farmakologické aktivity hypotetických molekul. Modelování farmakoforů je proto nedílnou součástí objevování nových léků.  Proces modelování obvykle obsahuje tyto kroky:  Ověřený model lze použít pro vyhledávání bioaktivních molekul z databáze s velkým počtem chemických struktur. Užívají se programy jako BUILDER a LUDI.  Virtuální screening založený na farmakoforu se využívá v identifikaci hit sloučenin (molekula která uspěla v iniciálním screeningu). Hlavní výhodou je snadnost a nenáročnost na čas. Odvozený model farmakoforu složí jako šablona k prohledávání velké databáze ligandů k odvození dalších molekul, které mají podobné vlastnosti.

Léčiva.

Chemické molekuly které se používají jako léčiva mají specifické vlastnosti. Požadavky pro tyto molekuly jsou netoxicita, efektivnost, stabilita (chemicky i metabolicky), rozumná rozpustnost syntetizovatelnost, možnost vhodné formulace (jako tablet, čípků, spreje...) a přesné uspořádání atomů, skupin v malé molekule pro interakci s jeho biologickým cílem a jeho aktivitou. Tedy molekula musí mít farmakologické parametry a vlastnosti ADMET (ADME je zkratka ve farmakokinetice a farmakologie pro „ absorpce, distribuce, metabolismu a vylučování “, a popisuje rozmístění a farmaceutické sloučeniny uvnitř organismu ).

Racionální návrh léků.

Výzkum v oblasti farmaceutik se posunul dopředu a jako u ostatních odvětví vědy i u tohoto se stále více využívá elektroniky. V hlavní roli se zde vyskytuje onen farmakofor. Po vytvoření modelu farmakoforu, může být použit pro vyhledávání potenciálních ligandů z chemické databáze, virtuální screening, profilování ligandů, filtrování pozice, navrhování fragmentů nebo predikci farmakologických aktivit.

Farmakofor (anglicky "pharmacophore") je strukturální motiv (geometricky omezený funkčními skupinami) důležitý pro biologickou a převážně farmakologickou aktivitu. IUPAC definuje farmakofor jako „soubor stérických a elektronických funkcí, který je nezbytný k zajištění optimálních supramolekulárních interakcí se specifickým biologickým cílem a ke spuštění (nebo blokování) jeho biologické odpovědi“. Farmakofory jsou sadou metod souvisejících s QSAR: vytvářejí trojrozměrná uspořádání funkční skupiny, které jsou vyžadovány pro aktivitu. Farmakofory se obvykle používají k odvození vztahu mezi strukturou a aktivitou skupiny molekul. Podobně jako v případě QSAR se farmakofory tradičně používají k předpovídání pouze jedné aktivity (tj. jednoho cíle). Poprvé se o farmakoforech zmínil americký farmakolog Lemont Keir v rode 1971.

Un pharmacophore est constitué par une partie pharmacologiquement active d'une molécule servant de modèle. Les pharmacophores sont donc des ensembles d'atomes actifs utilisés dans la conception de médicaments. Le pharmacophore est une représentation géométrique idéalisée, seule la modélisation en 3D peut permettre une utilisation optimale pour la création de nouveaux médicaments.


Pozadí pandemie.

Podle svědectví sportovců, kteří se zúčastnili Armádních světových her ve Wu-chanu (18.–27. října 2019), prodělala řada z nich již během her onemocnění, jehož příznaky odpovídají nemoci covid-19. Teorii časného šíření viru podpořila i studie badatelů z University College London a Réunionské univerzity, podle které virus nakazil lidi poprvé v období mezi 6. říjnem a 11. prosincem 2019. Vícero studií datuje začátek šíření viru SARS-CoV-2 nejčastěji do listopadu nebo prosince 2019 s různými variacemi směrem k předchozím měsícům v závislosti na použitých datech a metodách.  Existují některé nepřímé důkazy, že se onemocnění covid-19 objevilo ve Wu-chanu možná již v srpnu 2019. Svědčí pro to zvýšená frekvence na parkovištích tamních nemocnic (při porovnání satelitních snímků se stejným obdobím roku 2018) a zejména nebývalý vzestup dotazů na symptomy spojované s nemocí (kašel, průjem) na čínské sociální síti "Baidu" již na konci léta 2019. Studii publikoval tým epidemiologa Johna S. Brownsteina z Harvard Medical School.  Za hlavní ohnisko nákazy nemocí covid-19 se dosud považoval velkoobchodní trh s mořskými plody Chua-nan v centru Wu-chanu, se kterým je přímo spojeno 66 % ze všech 41 prvních nakažených. U prvních tří známých čínských pacientů z 1.–10. prosince 2019 však žádná spojitost s trhem nebyla prokázána. Podle článku South China Morning Post který se pokoušel zjistit, kdo byl pacientem číslo jedna, bylo devět případů nákazy zachyceno v listopadu, z toho první už 17. listopadu 2019. Původ viru se možná nepodaří určit, protože Čína v dubnu nařídila všem vědeckým ústavům, že vědecké články o původu viru SARS-CoV-2 musí být před zveřejněním předloženy Ministerstvu školství ke schválení. V červnu 2020 připustil i ředitel čínského Centra pro kontrolu nemocí a prevencí Kao Fu, že nový koronavirus nepochází ze živých zvířat prodávaných na tržišti v čínském městě Wu-chan, nýbrž tam byl patrně zavlečen.  Bez ohledu na to, odkud nákaza covid-19 pochází, vědci již předtím varovali, že trhy, na nichž se prodávají zvířata odchycená v přírodě, jmenovitě netopýři, nebo divoká zvířata chovaná na farmách pro následný prodej, jsou potenciálním zdrojem infekce.  V odborné literatuře byli netopýři jmenováni jako zdroj možné příští epidemie SARS již roku 2017. Čínští vědci, kteří po pět let zkoumali netopýry v provincii Jün-nan, sekvenovali 11 nově objevených kmenů netopýřích SARSr-CoV, z nichž některé se díky mutaci v S-proteinu byly schopné vázat na ACE2 receptor lidských buněk. Na možnost, že se netopýři stanou zdrojem nové SARS-CoV pandemie upozornil i článek publikovaný v dubnu 2019 v časopise "Expert Opinion on Drug Discovery".  Existuje i teorie, že nový koronavirus unikl z Wuchanského institutu virologie, který roku 2018 navštívila americká delegace a v diplomatické zprávě vyjádřila znepokojení nad nedostatečnou úrovní zabezpečení tamní laboratoře s certifikací BSL-4 i nad úrovní školení vědců a personálu. Institut se nachází pouhých 18 km od tržnice Chua-nan, kde bylo poprvé zaznamenáno jeho šíření.  Na počátku šíření viru Komunistická strana Číny záměrně utajovala informace a zakrývala vážnost situace, mimo jiné prostřednictvím silné cenzury. Byli umlčeni lékaři, kteří o nebezpečnosti nového viru informovali na sociálních sítích, například oftalmolog Li Wen-liang, jenž viru později podlehl, nebo primářka pohotovosti Ústřední nemocnice ve Wu-chanu Aj Fen. Dále také podnikatel Fang Pin, právník Čchen Čchiu-š‘, či nezávislý novinář Li Ce-chua a další. Podle organizace Chinese Human Rights Defenders bylo do 30 března 2020 v Číně zdokumentováno na 897 případů zatčení občanů za „šíření fám na internetu“ v souvislosti s informováním o existenci nebezpečného viru.  V dubnu 2020 byl zveřejněn otevřený dopis "proti vládě pomocí zastrašování, kterou praktikuje Čínská komunistická strana a její komplicové". Dopis, který podepsala stovka uznávaných univerzitních odborníků z oblasti politiky, historie, práva a sinologie, včetně členů parlamentů několika evropských států, se obrací na čínské občany i přátele Číny v zahraničí. Uvádí se v něm, že čínská vláda stále brání vyšetření původu nákazy a zatajením informací při objevení prvních nakažených a politizací otázky zdraví svých občanů je přímo zodpovědná za současnou pandemii, která je označována za "Čínský Černobyl". Jsou uvedena další konkrétní jména lidí, kteří jsou za šíření informací v domácím vězení nebo žurnalistů, kteří zmizeli.  První pacient zemřel dne 9. ledna 2020 v Číně. Šíření epidemie eskalovalo v polovině ledna 2020, kdy byly také evidovány první případy nakažených mimo pevninskou Čínu.  Dne 7. ledna 2020 se čínským vědcům podařilo izolovat původce nemoci, nový kmen koronaviru, nazvaný "2019-nCoV" a později přejmenovaný na "SARS-CoV-2". Šanghajská laboratoř s certifikací BSL-3, sídlící v místním Centru veřejného zdraví (Shanghai Public Health Clinical Centre), která jako první už 11. ledna 2020 zveřejnila kompletní sekvenci viru SARS-CoV-2 na otevřené platformě virological.org, byla následujícího dne uzavřena nařízením Šanghajské zdravotní komise kvůli blíže nespecifikované "rektifikaci". Opakované žádosti jejich pracovníků o obnovení provozu zůstaly bez odpovědi. Článek vyšel v časopisu Nature 3. února 2020.  12. ledna přijala Světová zdravotnická organizace (WHO) výsledky genového sekvenování koronaviru, a umožnila tak laboratořím po celém světě vytvořit specifické PCR testy na jeho diagnostiku. Po vzniku testu bylo z původní wuchanské skupiny postupně diagnostikováno 41 osob s novým koronavirem. Dvě třetiny z nich byly nějakým způsobem spojeny s velkoobchodním trhem s mořskými plody Chua-nan. Pomocí sekvenování RNA nového viru bylo zjištěno, že je podobný nejméně ze 75–80 % koronaviru SARS-CoV a z více než 85 % netopýřím koronavirům.

Epidemiologie.

Po publikaci akademického žurnálu "The Lancet" dne 24. ledna 2020, kdy bylo laboratoří potvrzeno prvních 41 případů, klesl význam trhu Chua-nan na šíření nákazy, protože vzrostl počet sekundárních a terciárních případů, které s ním spojeny nebyly. Prvních 59 možných nakažených bylo přijato mezi prosincem 2019 a začátkem ledna 2020 nemocnicí Ťin-jin-tchan. U 41 lidí byl potvrzen nález viru SARS-CoV-2. Třicet (73 %) z nich byli muži a průměrný věk nakažených byl 49 let. Téměř třetina lidí (32 %) byla v dobré zdravotní kondici, osm trpělo diabetem, šest mělo zvýšený krevní tlak a dalších šest kardiovaskulární onemocnění. Dvě třetiny osob byly nějakým způsobem spojeny s tržištěm Chua-nan, ale u prvních tří nakažených z 1.-10. prosince žádná spojitost s tržnicí neexistuje. V Británii se objevil podezřelý případ skupiny nakažených s typickými příznaky covidu-19, spojený s mužem, který byl služebně ve Wu-chanu kolem 17.–18. prosince 2019.  Nejběžnějšími symptomy, které se projevovaly u nakažených, byly horečka (40 lidí; 98 %), kašel (31 lidí; 76

Průběh a geografie.

Virus se podle čínských vládních dokumentů objevil 17. listopadu 2019 ve městě Wu-chan v provincii Chu-pej v Číně. Předpokládá se, že pochází od volně žijících zvířat a byl přenesen na člověka na tržištích s mořskými plody a zvířaty. Existují ale i teorie, že virus unikl z laboratoře na výzkum virů v centru Wu-chanu, jen 18 km od trhu, kde byla nákaza poprvé zaznamenána. Článek v časopise "Nature Medicine" ze 17. března 2020 předpokládá přirozený původ viru a původ z laboratoře pokládá za méně pravděpodobný. Světová zdravotnická organizace byla o výskytu nového onemocnění oficiálně informována 31. prosince 2019.  Koronavirus se rozšířil do dalších provincií Číny v polovině ledna 2020, čemuž napomohly oslavy a cestování během čínského Nového roku. Případy nakažených začaly být následně hlášeny kromě Číny v dalších 191 zemích (), do kterých byl virus přenesen mezinárodními cestovateli. Ke dni 15. června bylo celosvětově potvrzeno případů nakažených, z toho se jich vyléčilo a zemřelo. Od 23. ledna vede Světová zdravotnická organizace s místními vládami, v Číně a jiných zemích, úsilí, aby se varovalo a informovala obyvatelstvo a stanovila opatření, která by zabránila šíření nového viru. Dne 30. ledna, kdy bylo potvrzeno 7 711 případů v 18 státech světa, byl Světovou zdravotnickou organizací vyhlášen globální stav zdravotní nouze.  V průběhu jara 2020 došlo k rozšíření viru do všech zemí světa s výjimkou několika malých ostrovních států. Oficiální čísla ještě v červnu neuváděla žádné případy ani v Turkmenistánu a v Severní Koreji. V případě obou zemí panují ale pochybnosti o spolehlivosti poskytovaných dat.

Česko.

K 27. květnu 2020 bylo na koronavirus v České republice provedeno 424 423 testů. Dne 1. března 2020 byly potvrzeny první tři případy nákazy v Česku a k 19. dubnu bylo

Tchaj-wan.

Tchaj-wan patří mezi první desítku zemí s nejúčinnějším systémem zdravotní péče. Epidemii covidu-19 zvládá bez větších problémů, okamžitě zajistil roušky a dezinfekci pro každého občana a zařídil testování zdarma. Podrobně informuje obyvatelstvo o situaci. Základem jeho strategie je testování všech, kdo mohli přijít do styku s nakaženými nebo se vrátili ze zahraničí. Když zaznamenali první nakažené, zdravotní systém byl schopen během jednoho dne porovnat údaje z Národního systému

Vietnam.

Vietnam s 96 miliony obyvatel má k 3. květnu 2020 pouze 271 nakažených, 219 uzdravených a žádná úmrtí.  Na hrozící epidemii se začal připravovat už v prosinci 2019, když přišly první zprávy z Číny. První nakažený přicestoval z Wuchanu 13. ledna a od něj se nakazil jeho syn. Vietnamští lékaři prokázali mezilidský přenos už 22. ledna a jako první o něm publikovali zprávu 27.2. Lety do Wuchanu byly zastaveny 24. ledna. Vietnamské Ministerstvo zdravotnictví 29. ledna zřídilo 40 mobilních pohotovostních týmů. 7.2. byl ve Vietnamské laboratoři úspěšně izolován virus. V únoru byly zavřeny školy, uložena 14denní karanténa v armádních zařízeních všem potenciálně

Charakteristika nemoci.

Původce nemoci.

Covid-19 je virové onemocnění, jejímž původcem je virus ze skupiny koronavirů, nazvaný původně "2019-nCoV", později přejmenovaný na "SARS-CoV-2". Virus se poprvé podařilo izolovat a identifikovat čínským vědcům 7. ledna 2020. Výsledky jejich genového sekvenování přijala WHO 12. ledna, což umožnilo laboratořím po celém světě vytvořit specifické PCR testy na diagnostiku viru.  SARS-CoV-2 je sedmým členem rodiny koronavirů a může se přenést na člověka. Pomocí genového sekvenování bylo zjištěno, že je podobný nejméně ze 75–80 % koronaviru SARS-CoV a z více jak 85 % netopýřím koronavirům. Sekvence wuchanského betakoronaviru jsou podobné těm v betakoronavirech, jež byly objeveny u letounů. Virus je však geneticky odlišný od ostatních koronavirů, jako je "Severe acute respiratory syndrome-related coronavirus" (SARS-CoV) a "Middle East respiratory syndrome-related coronavirus" (MERS-CoV). Spolu se SARS-CoV je členem rodové linie Beta-CoV B. Čínským střediskem pro kontrolu a prevenci nemocí, Institutem patogenní biologie a nemocnicí Wu-chan Ťin-jin-tchan bylo izolováno a zveřejněno pět genomů

Příznaky a symptomy.

Příznaky, jež koronavirus způsobuje, jsou horečka, únava, suchý kašel, dušnost a ARDS. Závažné infekce mohou vést k zápalu plic, selhání ledvin a smrti. Méně častými příznaky jsou kýchání, rýma nebo bolest v krku. Symptomy jsou podobné symptomům chřipky.  Studie, jež se zabývá prvními 41 nakaženými

Přenos.

Primární způsob přenosu je skrz kapénky, které lidé exhalují, zvláště pak při kašlání či kýchání. Kapénky vydrží na vzduchu jen krátkou dobu, ale na kovovém, skleněném nebo plastovém povrchu mohou zůstat životaschopné a nakažlivé. Detailní informace o viru nejsou zatím dostupné (k 26. únoru 2020), ale předpokládá se, že je podobný ostatním koronavirům, které při pokojové teplotě mohou přežít až 9 dní. Dezinfekce povrchů je možná pomocí 62–71 procentního ethanolu a podobných látek

Diagnostika.

Dne 15. ledna 2020 vydala Světová zdravotnická organizace (WHO) protokol o diagnostice a testování viru SARS-CoV-2. Vyvinul jej tým virologů z nemocnice Charité. Od té doby bylo WHO zveřejněno několik dalších testovacích protokolů.

Metody diagnostiky.

Přímá detekce viru pomocí kvantitativní reverse transcription PCR (qRT PCR).

Přímá detekce viru u pacienta je založena na zjištění přítomnosti virové RNA ve stěrech ze sliznice v ústech a v nosu, která se amplifikuje pomocí reverzní transkripce a

Sérologie.

Detekce specifických protilátek v krevním séru pacienta (v médiích označované jako tzv. „rychlotesty“) patří mezi nepřímé metody. Při této metodě se nezjišťuje virus, nýbrž protilátková odpověď organismu na virovou infekci. Protilátky se vytvoří v těle zhruba 1-3 týdny po vstupu viru do organismu. První komerční sérologický test byl otestován v Singapuru, další sérologické testy byly testovány v Evropě a USA. Výhodou testu je snadnost a rychlost provedení, protilátky mohou pomoci odhalit lidi, kteří prodělali nemoc včetně asymptomatických jedinců, u nichž nákaza proběhla bez příznaků a bez vylučování viru. Sérologické testy však nelze použít pro monitoring nových případů a odhalení nosičů viru.

Prevence.

Jako prevence proti přenosu infekce se doporučuje důsledné dodržování hygieny: Dále je doporučen společenský odstup.  Mnoho vlád nedoporučuje či přímo zakazuje cestování do rizikových zemí a oblastí. Čína zakázala obchodování s volně žijícími zvířaty a jejich konzumaci.  Poskytovatelé zdravotní péče, kteří se starají o někoho, kdo může být infikován, by měli dodržovat standardní preventivní opatření vůči přenosu dotykem a vzduchem a chránit si oči.  Pro zdravotnické úřady je klíčové důsledné dohledávání osob, se kterými nakažené osoby přišly do kontaktu. To jednak umožňuje určit zdroj infekce a rovněž tak lze omezit její další šíření.  Mezi rozšířené, ale mylné představy o tom, jak zabránit infekci, patří: oplachování nosu, kloktání ústní vody či konzumace česneku. Žádná z těchto metod není účinná.

Mytí rukou.

Jako prevence vůči šíření nemoci se doporučuje, aby si lidé často umývali ruce mýdlem a vodou po dobu nejméně 20 sekund, zejména poté, co šli na záchod, nebo když jsou ruce viditelně

Respirační hygiena.

Zdravotnické organizace obecně doporučují pří kýchání či kašlání zakrýt si nos a ústa kapesníkem či alespoň rukávem a jde-li o jednorázovou pomůcku (papírový kapesník), okamžitě se jí zbavit.  Používání obličejových ochranných prostředků (roušek a respirátorů) je doporučeno především těm, kdo mohou být infikováni,, protože mohou omezit objem a cestovní vzdálenost kapének produkovaných a rozptylovaných při mluvení, kýchání a kašli. Obličejové ochranné prostředky by také měli nosit ti, kdo se starají o někoho, kdo může být nakažený. Profesionálním zdravotníkům bylo kromě toho doporučeno, aby kromě dalších osobních ochranných prostředků používali respirátory přinejmenším stejně úrovně ochrany jako třída N95 v USA, standard FFP2 v EU nebo ekvivalentní. WHO vydala obecná doporučení, kdy a jak roušky a respirátory používat.  Používání obličejových ochranných prostředků širokou veřejností, tedy i lidmi, u kterých nehrozí bezprostřední riziko nákazy, je sporné. Doporučení WHO dlouho vyznívala v tomto směru negativně s tím, že existují pouze omezené důkazy, že nošení obličejových ochranných prostředků neinfikovanými osobami, u kterých

Společenský odstup.

Společenský odstup zahrnuje opatření, jejichž cílem je zpomalit šíření nemoci minimalizací přímého kontaktu mezi jednotlivci. Metody zahrnují karanténu, omezení cestování, dále uzavření škol, pracovišť, sportovišť, divadel nebo nákupních center. Jednotlivci mohou používat také další způsoby odstupu, jako je pobyt doma, omezení cestování, vyhýbání se místům s

Domácí izolace a domácí karanténa.

Pro ty, kterým byla diagnostikována infekce covid-19, a pro ty, kteří mají podezření, že byli infikováni, se doporučuje domácí izolace (karanténa).  Osobám v oblastech, kde se virus aktivně šíří, nebo které nedávno navštívily rizikovou oblast, či případně přišly do kontaktu s osobou, u které byla

Vakcína.

K 5. červnu 2020 neexistuje žádná účinná vakcína proti covidu-19. Mnoho soukromých společností a výzkumných institucí se však snaží o její vyvinutí. Mezinárodní výzkumný

Účinnost preventivních opatření v Evropě.

Na konci dubna 2020 některá světová média upozornila na skutečnost, že v Evropě, která se v březnu 2020 stala hlavním ohniskem nákazy jsou značné rozdíly v úmrtnosti na nemoc covid-19. List "The Financial Times" si povšiml, že Evropu rozdělují propastné rozdíly v úmrtnosti na těžce postižený Západ a Jih a jen velmi málo postižený Střed a Východ Evropy. V přepočtu na jeden milion obyvatel bylo ke dni 30. dubna 2020 ve Španělsku 517 mrtvých, v Itálii 453, ve Francii 353 a ve Spojeném království 325. Naproti tomu, Slovensko zaznamenalo 4, Polsko 16, Česko 21 a Rakousko 65 koronavirových úmrtí na milion obyvatel. List "The Financial Times" tento rozdíl vysvětloval jednak pozdějším zavlečením nákazy (například v Itálii a Británii byli první nakažení zjištěni na konci ledna, zatímco v Česku, Polsku

Management.

Specializované nemocnice.

Nová specializovaná nemocnice Chuo-šen-šan byla ve výstavbě od 23. ledna do 2. února 2020 a již od 3. února je v provozu. Jejím úkolem je poskytnout nová místa a lepší karanténní opatření pro lidi infikované koronavirem. Vláda Wu-chanu od státu požadovala, aby byla vystavěna co nejrychleji. Dne 24. ledna 2020 bylo představiteli Wu-chanu oznámeno, že by měla výstavba nemocnice trvat šest dní a měla by být uvedena do provozu 3. února. Nachází se v ní zhruba 1 000 lůžek a svou plochou zabere 25 000 m. Je podobná nemocnici Siao-tchang-šan z roku 2003, která byla postavena

Výzkumné ústavy.

V Německu se výzkumem v souvislosti se současnou pandemií zabývá Ústav Roberta Kocha

Politické dopady.

Reakce Česka.

Ministr zahraničí Tomáš Petříček ocenil čínskou pomoc Česku a humanitární pomoc, kterou Čína poskytla Itálii. Učinil tak před tím, než se zjistilo, že pomůcky poskytované Čínou jiným zemím v rámci humanitární pomoci jsou nekvalitní a že Čína v některých případech zdarma dodanou humanitární pomoc dle britského týdeníku The Spectator prodává jako humanitární pomoc zpět. Dále mírnil mediální reakce na zprávu Bezpečnostní informační služby (BIS), v níž tato oznamovala vládě, že čínské velvyslanectví v Praze

Situace ve Spojených státech amerických.

Ve Spojených státech se pandemie covidu-19 projevila ve velkém měřítku koncem března 2020. 12. března Donald Trump oznámil zákaz letů do Spojených států amerických z Evropy, aby zabránil rozšíření covidu-19 do Spojených států amerických. Ke dni 27. března byl počet infikovaných lidí kolem 95 000. Tím již tehdy překročil oficiálně oznámený počet nakažených v Číně a byl nejvyšší na celém světě. Epicentry nákazy se stala některá velkoměsta, především New York, kde se situace během několika dnů dramaticky zhoršila. Město bylo uvedeno do stavu téměř úplného klidu a situace v nemocnicích byla po dlouhou dobu katastrofální. Také New Orleans, Los Angeles a další velkoměsta i jejich okolí hlásily a hlásí velké počty nakažených a velmi závažné problémy ve zdravotnictví.  Americké národní hospodářství zažívá od března 2020 prudký propad. Vážnost situace dokreslovala již informace, že za týden předcházející 27. březnu 2020 bylo v USA podáno 3,3 milionu žádostí o podporu v nezaměstnanosti, což bylo o 3 miliony více než v týdnu předchozím. Pak se vlna propouštění z práce ještě podstatně zvětšila. Koncem dubna 2020 přišlo o práci v důsledku pandemie již zhruba

Reakce Evropské unie.

Již 17. ledna začal výbor EU pro zdravotní bezpečnost jednat o nové nemoci a 22. ledna varovala agentura ECDC (Evropské středisko pro prevenci a kontrolu nemocí) členské státy před potenciální epidemií. Další kroky jsou uvedeny v tabulce.  Evropská centrální banka (ECB) dne 12. března zamítla žádosti Itálie o finanční pomoc, která by jí pomohla čelit pandemii. Prezidentka ECB, Christine Lagarde, v této souvislosti prohlásila, že ECB zde „není od toho, aby zastavovala epidemie“. Italský prezident Sergio Mattarella reagoval slovy, že Itálie očekávala od orgánů Evropské unie solidaritu, nikoliv kladení překážek. Předseda Evropské rady pro výzkum, Ital Mauro Ferrari, kvůli nespokojenosti s reakcí orgánů EU na pandemii koronaviru rezignoval na svou funkci. Mnoho Italů si proto myslí, že Evropská unie (EU) jako celek neprojevila dostatek solidarity s Itálií, která patří mezi

Vztahy mezi státy.

Pandemie přispěla k eskalaci dlouhodobého konfliktu mezi Japonskem a Jižní Koreou.  Íránský prezident Hasan Rúhání napsal 14. března dopis

Kritika vlád.

Za svůj postup během pandemie byly vystaveny kritice ze strany veřejnosti, politické opozice a odborníků vlády mnoha zemí, včetně vlád v Číně, ve Spojených

Omezení práv a svobod.

Mnoho vlád využilo pandemie k omezení práv a svobod, k rozšíření policejních pravomocí, k cenzuře, sledování a zatýkání. Pod záminkou boje s pandemií a boje proti dezinformacím a fake news začali být zatýkáni a pronásledováni kritici vládních opatření,

Kybernetické útoky a dezinformace.

Kybernetické útoky.

Společnost Google registrovala v dubnu 2020 denně 18 milionů phishingových útoků a zpráv obsahujících malware, které odkazují na covid-19. Vedle toho bylo denně odesláno 240 milionů spamů v souvislosti s covidem-19. Specializovaný tým bezpečnostních expertů společnosti (Google’s Threat Analysis Group – TAG) identifikoval množství hackerských skupin podporovaných státy, jako např. (Charming Kitten, APT35) nebo skupina Packrat (aktivní v několika jihoamerických státech), které napadly stránky WHO. Google oznámil, že věnuje 200 000 dolarů na projekty k odhalení zranitelných míst na internetu v rámci speciálního Vulnerability Research Grant COVID-19 fund.  Velký rozsah kybernetických útoků během pandemie vedl 14. března 2020 k založení The Cyber Threat Intelligence (CTI) League, která sdružuje výzkumníky v oblasti kybernetické bezpečnosti, informační experty, hlavní bezpečnostní experty firem (chief information security officer - CISO) a další odborníky, kteří se zabývají bezpečnostními hrozbami. Do 16. dubna 2020 se do Ligy přihlásilo 1 400 expertů ze 76 zemí. Liga se zaměřila na detekci zranitelnosti medicínské infrastruktury a našla více než 2000 nedostatečně zabezpečených serverů. Kromě toho odhaluje šíření dezinformací – např. spojování šíření covidu-19 s 5G sítí,

Šíření dezinformací a cenzura.

Čína začala cenzurovat vědecké články vlastních výzkumníků týkající se viru a zatýkat aktivisty, kteří se snažili uchovat svědectví o počátku pandemie, např. záznam rozhovoru lékaře Ai Fena pro čínský časopis, který jako první na nemoc poukázal a později jí sám podlehl. Součástí této politiky je rozšiřování nepotvrzených teorií o původu pandemie. Mluvčí čínského Ministerstva zahraničních věcí Zhao Lijian rozšiřoval teorii, převzatou z dezinformačního webu Global Research, že virus do Číny přinesla americká armáda v říjnu 2019. Na sociálních sítích v Číně se šíří video konspirátora a dezinformátora George Webba, který označil jako zdroj viru rezervistku armády USA Maatje Benassi, která se zúčastnila v říjnu 2019 Military World Games 2019 ve Wu-chanu. Přestože ona sama se nikdy nenakazila, převzala tuto dezinformaci i čínská státní média a šířila ji dál.  V USA se zásadním tématem staly dezinformace šířené prezidentem Trumpem. Prezident spolu s ministrem zahraničí Mike Pompeo šířili konspirační teorie, že virus unikl z laboratoře ve Wu-chanu, a to i přes explicitní informaci tajných služeb o tom, že podobné důkazy pro takové tvrzení v dané době neexistovalo a že existuje odborná

Sociální a ekonomické dopady.

Dopady na vzdělávání.

K 12. březnu 2020 již více než 370 milionů žáků a studentů nemůže navštěvovat školní zařízení kvůli dočasným i neomezeným uzávěrám škol nařízeným vládami jednotlivých států ve snaze zpomalit šíření nemoci covid-19. Již třináct států nařídilo uzavření škol od základních až po vysoké na celém svém území, v devíti dalších státech platí uzávěry v některých oblastech.  I

Náboženské dopady.

Vatikán zrušil liturgické obřady Svatého týdne, na které se do Říma každoročně sjíždí desetitisíce poutníků. Mnoho diecézí doporučilo svým starším věřícím, aby místo návštěvy pravidelných nedělních mší raději zůstali doma.  Saúdská Arábie zakázala cizincům vstup na posvátná místa islámu v Mekce a Medíně. Všechny mešity uzavřely Malajsie a Singapur.  U

Kulturní dopady.

Pandemie si vynutila přerušení, ukončení či zrušení řady významných sportovních soutěží a akcí, především v Evropě a v Severní Americe. Olympijské hry v Tokiu byly odloženy na rok 2021 a během roku 2020 se dále objevovaly spekulace také o reálnosti tohoto termínu. Většina hokejových soutěží v Evropě byla předčasně ukončena, fotbalové soutěže přerušeny. Mistrovství Evropy ve fotbale 2020 bylo odloženo o rok. Mistrovství světa

Ekonomické dopady.

Pandemii je přičítána řada problémů s dodávkami zboží: od globálně zvýšeného využívání prostředků k boji s nemocí, přes panikou vyvolané hromadné nákupy, k narušení výrobních a logistických procesů. Americký Úřad pro kontrolu potravin a léčiv (FDA) vydal varování ohledně hrozícího nedostatku léků a lékařského vybavení kvůli zvýšeným požadavkům zákazníků a narušení distribuce. V řadě oblastí, například v Hongkongu, Itálii nebo USA, byl zaznamenána panika vedoucí k hromadným nákupům základního zboží jako potraviny, balená voda a toaletní papír, což následně způsobilo nedostatek tohoto zboží v obchodech. Především výrobci zboží obsahujícího pokročilé technologie (high-tech) pak varovali před zpožděními v dodávkách kvůli nedostatku potřebných elektronických součástek.  Podle generálního ředitele WHO Tedrose Adhanoma stoupla poptávka po prostředcích osobní ochrany (roušky, respirátory atd.) stokrát, což vedlo až k dvacetinásobnému zvýšení jejich ceny a prodloužení dodací doby na 4 až 6 měsíců. Současně to také vedlo k celosvětovému nedostatku těchto prostředků, což podle WHO ohrožuje zdravotnické pracovníky.  Jelikož pevninská Čína je důležité ekonomické a výrobní centrum, její ochromení opatřeními proti šíření pandemie bylo považováno za vážný faktor vedoucí k potenciální destabilizaci světové ekonomiky. Další zvýšení nestability na trzích způsobila obchodní roztržka mezi státy OPEC a Ruskem, když se obě strany nedokázaly dohodnout na snížení denního

Xenofobie a rasismus.

S postupujícím šířením nemoci covid-19 mimo Čínu se začaly objevovat předsudky, xenofobní a rasistické chování vůči osobám čínského, případně jiného východoasijského původu. Incidenty vyvolané strachem, podezříváním či nenávistí byly zaznamenány v řadě zemí, především v Evropě, Severní Americe a asijsko-pacifickém regionu. I některé státy v Africe však zaznamenaly růst protičínských nálad. Po rozšíření nemoci covid-19 do Evropy se občané Itálie, která byla epicentrem šíření nemoci, rovněž začali stávat v jiných zemích oběťmi předsudků a xenofobie. Po rozšíření nemoci do celého světa se cílem diskriminujících opatření stali Afričané žijící ve městě Kanton, kde se nachází největší africká komunita v Číně.  Občané některých zemí, jako Nový Zéland, Singapur, Malajsie a Jižní Korea, podepisovali petice vyzývající své

Dopady na životní prostředí.

Opatření proti šíření pandemie v zasažených oblastech výrazně omezují cestování a narušují provoz mnoha průmyslových podniků. Díky tomu dochází k výraznému poklesu znečištění ovzduší a zlepšuje se i kvalita vody.  Mezi 1. a 11. březnem 2020, poté co Itálie přijala přísná karanténní opatření, zaznamenala Evropská kosmická agentura výrazný pokles emisí oxidu dusného produkovaných automobily, elektrárnami a průmyslovými podniky v údolí Pádu. V Benátkách se výrazně zlepšila kvalita vody ve zdejších kanálech, v

Dopady na technologie.

V souvislosti se změnami fungování každodenního života lidí i v návaznosti na snahu rychle šíření pandemie zastavit došlo sekundárně jak k problémům, tak i k posunům v oblasti technologií. Zásadní bezprostřední dopad se týká především přetížení elektronických sítí různých druhů. Současně ale došlo k

Výhled.

Vědecká studie ukazuje, že bude patrně nutno přerušovaně zavádět opatření společenského odstupu do roku 2022.

Pandemie virové choroby covid-19, kterou způsobuje nový koronavirus SARS-CoV-2, vypukla koncem roku 2019 ve městě Wu-chan v provincii Chu-pej v centrální Číně a byla čínským tiskem zprvu označována jako wuchanská pneumonie. Ještě 16. ledna 2020 někteří čínští virologové vylučovali souvislost nové nákazy s virovými nákazami SARS nebo MERS a domnívali se, že jakákoliv epidemiologická opatření jsou zbytečná. Podle německé zahraniční tajné služby (Spolková zpravodajská služba, "Bundesnachrichtendienst", BND) Čína naléhala na Světovou zdravotnickou organizaci (WHO), aby po vypuknutí viru na nejvyšší úrovni oddálila globální varování. 21. ledna požádal čínský vůdce Si Ťin-pching šéfa WHO Tedrosa Adhanoma Ghebreyesuse, aby zadržel informace o přenosu z člověka na člověka a odložil pandemické varování.

La pandémie de Covid-19, est une pandémie d'une maladie infectieuse émergente, appelée la maladie à coronavirus 2019 ou Covid-19, provoquée par le coronavirus SARS-CoV-2. Elle apparaît le dans la province de Hubei (en Chine centrale), et plus précisément dans la ville de Wuhan, puis se propage dans le monde entier.


Životopis.

Clymer se narodil ve Filadelfii 16. března 1739. Osiřel když mu byl teprve rok a starala se o něho jeho teta a strýc. Připravoval se na dráhu obchodníka. Dne 22. března 1765 se oženil s Elizabethou Meredith. Spolu měli devět dětí, z nichž čtyři zemřely v dětství.

Politická kariéra.

George Clymer byl patriot a vůdce demonstrací ve Filadelfii. Demonstrace vypukly jako reakce na zákony vyhlášené britským parlamentem. Jednalo se hlavně o daň z čaje, „Tea Act“ a „Stamp Act 1765“ (kolkový zákon). Clymer byl vůdcem dobrovolnického sboru patřícího k brigádě generála Johna Cadwaladera. V roce 1773 se stal členem výboru bezpečnosti „Committee of Safety“ ve Filadelfii a byl delegátem kontinentálního kongresu 1776–1780. Byl také pokladníkem kontinentálního kongresu, spolu s Michaelem Hillegasem, pozdějším prvním pokladníkem Spojených států. Během konání prvního kongresu pracoval v několika výborech. Se Sampsonem Mathewsem byl poslán na podzim roku 1776 zkontrolovat jménem Kongresu vojsko v pevnosti Ticonderoga. Když byl Kongres nucen opustit Filadelfii vzhledem k blížící se okupaci města britskou armádou, Clymer zůstal spolu s Georgem Waltonem a Robertem Morrisem. Clymerovy obchodní aktivity během války a po ní pomohly zvýšit jeho bohatství. V letech 1779 a 1780 se Clymer a jeho syn Meredith zapojili do lukrativního obchodu se Západní Indií.

Po revoluci.

V roce 1777 rezignoval na práci v Kongresu a v roce 1780 byl zvolen do „Pennsylvania Legislature“, což byl pensylvánský zákonodárný sbor. V roce 1782 byl vyslán na cestu po jižních státech v marném pokusu přimět tamější zákonodárce platit daně centrální vládě. V roce 1784 byl znovu zvolen do pennsylvánského zákonodárného sboru a v roce 1787 zastupoval stát Pensylvánie na Constitutional Convention. Byl zvolen delegátem prvního amerického kongresu v roce 1789.  Stal se prvním prezidentem banky Philadelphia Bank a Pensylvánské akademie výtvarných umění a viceprezidentem Filadelfské zemědělské společnosti. Když Kongress v roce 1791 schválil zákon ukládající daňovou povinnost výrobcům destilátů ve Spojených státech, byl Clymer vedoucím oddělení spotřebních daní ve státě Pensylvánie. Byl také jedním z komisařů, který vyjednal smlouvu s indiánskou konfederací Creek v Colerainu v Georgii dne 29. června 1796. Je považován za patrona města Indiana, neboť právě on daroval pozemek tomuto krajskému městu v okrese Indiana v Pensylvánii.  Clymer zemřel 23. ledna 1813. Byl pohřben na Friends Burying Ground v Trentonu v New Jersey.

George Clymer (16. března 1739, Filadelfie, Pensylvánie – 23. února 1813, Morrisville Pensylvánie) byl americký politik, jeden z Otců zakladatelů. Byl jedním z prvních, kdo obhajoval úplnou nezávislost amerických kolonií na Británii. Jako zástupce Pensylvánie byl Clymer spolu s dalšími pěti delegáty signatářem Deklarace nezávislosti a Ústavy Spojených států amerických. Byl delegátem kontinentálního kongresu a v politice působil až do konce svého života. Jeho syn John Meredith byl zabit během Whiskey Rebellion v roce 1787 ve věku 18 let.

George Clymer, né le à Philadelphie et mort le à Morrisville (Pennsylvanie), est un homme politique américain, l'un des Pères fondateurs de la nation.


Mládí.

Bull Connor se narodil v roce 1897 ve městě Selma v Alabamě do rodiny vlakové dispečerky a telegrafisty. Do politiky vstoupil za Demokratickou stranu v roce 1934, kdy byl zvolen do Alabamské sněmovny reprezentantů. Jako zákonodárce podporoval populistické návrhy pro zlepšení postavení bělochů ve společnosti. V dalším volebním období již do Alabamské sněmovny reprezentantů nekandidoval, namísto toho se ucházel o pozici komisaře veřejné bezpečnosti ve městě Birmingham. V letech 1938 a 1954 neúspěšně kandidoval na guvernéra Alabamy.

Komisař veřejné bezpečnosti (1937–1952, 1957–1963).

Connor byl zvolen do úřadu v roce 1937. Opakovaně (a úspěšně) kandidoval až do roku 1952, ovšem po krátké pauze se v roce 1957 do úřadu vrátil a na svém místě setrval až do roku 1963.  V roce 1948 Connorovi policisté zadrželi amerického senátora za stát Idaho Glena H. Taylora, který se po boku kandidáta na prezidenta Henryho Wallace ucházel o post viceprezidenta v nadcházejících prezidentských volbách. Taylor byl zadržen kvůli porušení birminghamských zákonů o rasové segregaci.  Na Celonárodní demokratické konferenci v roce 1948, na které se vybírali prezidenští kandidáti za demokratickou stranu pro nadcházející prezidentské volby, odešel Connor ze sálu s celou delegací z Alabamy poté, co byl ustanoven bod politického programu týkající se ochrany občanských práv.  V roce 1954 se znovu ucházel o post guvernéra státu Alabama, ovšem opět neúspěšně. Velký podíl na jeho neúspěchu měl zřejmě kontroverzní návrh, který předložil dříve téhož roku, a kterým chtěl Connor postavit komunismus mimo zákon.

Afroamerické hnutí za občanská práva.

Ihned poté, co se v roce 1957 vrátil na své místo komisaře veřejné bezpečnosti, Connor opět začal aplikovat svůj brutální postup při potlačování hrozeb proti veřejnému pořádku. Nechal provést razii na shromáždění v domě afroamerického aktivisty reverenda Freda Shuttleswortha, na kterém byli také tři duchovní z města Montgomery v Alabamě. V Montgomery tou dobou probíhal bojkot autobusové dopravy a Connor se obával, že by se mohl rozšířit i do Birminghamu. Duchovní nechal zatknout za tuláctví, což byl přečin, u kterého nebylo možné propuštění na kauci.  Shuttlesworth zatčen nebyl, a i přes výhružky pokračoval v občansko-právních aktivitách. Jeho kostel se dvakrát stal terčem bombového útoku. Shuttlesworth, jeho žena a bělošský duchovní byli napadeni rozzuřeným davem, když se pokusili použít toalety „pro bělochy“ na místním autobusovém nádraží, kde byly toalety pro bělochy a Afroameričany zvlášť.

Jezdci Svobody (Freedom Riders).

Na jaře roku 1961 se několik skupin aktivistů za lidská práva vydalo na takzvané „Jízdy svobody“, aby poukázali na rasovou segregaci v mezistátní dopravě. Tyto skupiny se vydaly na cestu po hlavních městech jižanských států a jejich zamýšlenou cílovou destinací bylo město New Orleans. Aktivisté se však brzy setkali s odporem vůči jejich počínání, a dokonce i s násilím.  V začátku května roku 1961 vyhrál Connor s přehledem volby a zahájil své šesté volební období jako komisař veřejné bezpečnosti v Birminghamu. Ze své pozice měl pod kontrolou nejen hasiče a policejní složky, ale také školy, lékařská zařízení a knihovny – tedy instituce, kde všude vládla rasová segregace. Při jedné ze schůzek s kandidátem na starostu Tomem Kingem Connor poznamenal, že očekává příjezd Jezdců svobody do Birminghamu následující neděli. Konkrétně řekl: „Budeme na ně připravení,“ načež King odvětil, „O tom ani v nejmenším nepochybuji, pane komisaři“.  Jezdci svobody přijeli do Birminghamu v polovině května 1961. Poté, co jejich autobus zastavil ve městě Anniston v Alabamě, byli aktivisté prakticky okamžitě napadeni, přičemž policejní složky odmítaly zasáhnout. Za městem na ně potom čekal rozzuřený dav, který zapálil autobus aktivistů, ale žádný z nich nebyl vážně zraněn. Pro aktivisty byl přistaven nový autobus, se kterým vyjeli do Birminghamu. Druhá skupina aktivistů měla také problémy, do jejich autobusu nastoupili v Atlantě členové Ku-klux-klanu a aktivisty napadli.  Jak se autobus s první skupinou aktivistů blížil k autobusovému nádraží v Birminghamu, početný dav členů KKK a televizních štábů se začal shromažďovat. Aktivisté byli napadeni jen pár minut poté, co vystoupili z autobusu a pokusili se objednat si jídlo v části restaurace určené výhradně pro bělochy. Dokonce i několik reportérů dostalo pár ran kovovými tyčemi a baseballovými pálkami. Po patnácti minutách konečně dorazila na místo policie, ovšem tou dobou už byla většina útočníků pryč.  Connor schválně pozdržel příjezd policejních sil na místo. Jejich zpoždění sváděl na několik faktorů a například tvrdil, že „žádný policista nebyl v okolí autobusového nádraží, když došlo k útoku, protože zrovna byl Den matek a policisté je jeli navštívit“. Trval na tom, že násilí vyprovokovali cizí chuligáni a že policejní jednotky přispěchali na místo „tak rychle, jak jen mohli“. O násilí ve městě se mezitím začala zajímat média po celých Spojených státech.  Connor prohlásil:Jak už jsem několikrát říkal, tohle tu v Birminghamu prostě trpět nebudeme. Pokud to bude nutné, zaplníme každou celu birminghamského vězení a bude nám jedno, komu přitom přišlápneme prsty. Teď mluvím přímo k těmto cizáckým chuligánům – nejlepší pro vás bude, pokud už sem ani nepáchnete, pokud nechcete, aby vás strčili do vězení. Lidé v Birminghamu jsou mírumilovní a přátelští a s nikým zde nemáme problém, pokud nám sem nepřijedete cíleně za účelem dělat problémy. Jak se říká – kdo hledá, najde, a platí to i u lumpáren.V pozdějších měsících roku 1962 Connor raději nařídil uzavření 60 birminghamských parků, než aby se řídil nařízením federálního soudu zrušit rasovou segregaci.  Poté, co město získalo velmi špatnou pověst, se jeho občané rozhodli změnit způsob rozložení funkcí nad správou města. V tomto systému měla zaniknout funkce komisaře veřejného pořádku, nejvíce kontroly nad chodem města měl mít starosta, a Connor se proto rozhodl na tuto pozici kandidovat za podpory tehdejšího guvernéra státu Alabama George C. Wallace. Ve volbách byl ovšem poražen, a i když se pokusil napadnout změnu systému správy města u Nejvyššího soudu v Alabamě, tak neuspěl. Connorovo působení ve funkci komisaře veřejné bezpečnosti tak skončilo se zánikem jeho funkce po téměř 23 letech.

Konec života.

V polovině roku 1964 Connor obnovil své působení v politice a byl zvolen jako prezident komise pro veřejné služby. V prosinci roku 1966 prodělal mrtvici a až dokonce života byl odkázán na invalidní vozík. V roce 1968 byl opět zvolen jako prezident komise pro veřejné služby, ovšem v roce 1972 byl ve volbách poražen.  V únoru 1973 prodělal další mrtvici, po které se ocitl v kómatu. Zemřel o několik týdnů později v březnu téhož roku.

Connor a současnost.

Connorova brutalita a tolerance vůči násilí proti aktivistům za občanská práva z něj udělali symbol institucionálního rasismu. Je zmíněn v několika filmech a písních, například ve filmu "Our Friend, Martin" z roku 1999 nebo v písni „Talking Birmingham Jam“ od folkového zpěváka Phila Ochse z roku 1965. Jednou z nejaktuálnějších zmínek o Bullu Connorovi lze najít v písni „Racists“ od americké punk-rockové kapely "Anti-Flag".

Theophilius Eugene Connor (11. července 1897 – 10. března 1973), známý spíše jako Bull Connor, byl americký politik, který negativně proslul především svým působením na pozici komisaře veřejné bezpečnosti ve městě Birmingham v Alabamě a také bojem proti aktivitám Afroamerického hnutí za občanská práva v 60. letech 20. století. Connor byl pověřen dohledem nad birminghamským požárním sborem a také nad birminghamskou policií. Byl členem Demokratické strany.

Theophilus Eugene « Bull » Connor ( - ) est un homme politique américain qui fut commissaire à la sécurité publique de la ville de Birmingham, en Alabama, pendant plus de deux décennies. Il s'est fermement opposé aux activités du Mouvement américain des droits civiques dans les années 1960. Sous le gouvernement de la commission municipale, Connor est responsable de la supervision administrative du service d'incendie de Birmingham et du service de police de Birmingham, qui avaient également leurs propres chefs. Connor est un démocrate du Sud.


Historie.

Paříž byla vybrána za pořadatelské město v roce 2012 v Clevelandu. Dalšími kandidáty byly Londýn a Limerick.

Organizace.

Odhadované náklady činily kolem 4 milionů euro. Polovina financí byla získána přes crowdfunding, čtvrtinu poskytly veřejné orgány a čtvrtinu soukromé společnosti. Infrastrukturu poskytlo město Paříž.

Průběh.

V sobotu 4. srpna v 9 hodin byla před pařížskou radnicí otevřena komunitní vesnička. Při této příležitosti se konal Mezinárodní pamětní duhový běh ("International Memorial Rainbow Run"), závod věnovaný obětem AIDS, rakoviny prsu a diskriminace.  Slavnostní zahájení se konalo na stadionu Jeana Bouina od 17:00, kde proběhla přehlídka sportovců a hlavní show. Zahájení byli přítomni starostka Paříže Anne Hidalgová, ministryně sportu Laura Flesselová a módní návrhář Jean-Paul Gaultier. Pokračovalo se slavnostním večerem v Grand Palais, kde vystoupila izraelská DJ Offer Nissim.

Program.

Sportovní aktivity zahrnovaly 36 sportovních disciplín. Některé disciplíny byly smíšené nebo v oblastech, ve kterých se obvykle nesoutěží (například synchronizované plavání mužů). V případě trans-osob byla registrace (s výjimkou bojových sportů) možná dle zvoleného pohlaví a ne nutně dle právního stavu. Účast byla umožněna i hendikepovým osobám. Existovaly týmy složené ze zdravých a zdravotně postižených osob jako např. u šermu.  V rámci oficiálního programu se konalo 14 kulturních akcí.  Závěrečný ceremoniál se uskutečnil před pařížskou radnicí 11. srpna a po něm následoval slavnostní večer v Docks de Paris.

Účastníci.

Předpokládal se příjezd 10 300 účastníků 91 národností z pěti kontinentů. Někteří účastníci dorazili též ze zemí, kde je homosexualita trestná, jako např. Sierra Leone, Egypt, Rusko nebo Saúdská Arábie. Přítomnost delegace z Tchaj-wanu vyvolala diplomatický protest. Nejpočetnější delegací byly USA s 3400 a Francie s 2400 účastníky.

Gay Games 2018 se konaly od 4. do 12. srpna 2018 v Paříži. Jednalo se o desátý ročník Gay Games, kterého se zúčastnilo 10 300 sportovců z 91 zemí ve 36 sportovních disciplínách. Hry navštívilo 40 000 diváků.

La dixième édition des Gay Games, Jeux mondiaux de la diversité, a eu lieu du 4 au à Paris notamment. C'était la première fois qu'ils se déroulaient dans une ville francophone. Le nom officiel était.


William Wellesley, 3. hrabě z Morningtonu

William Wellesley-Pole (3e comte de Mornington)

Životopis.

Pocházel ze šlechtického rodu Wellesleyů, narodil se na hlavním sídle "Dangan Castle" v Irsku jako druhorozený syn 1. hraběte z Morningtonu. Studoval v Etonu, v letech 1776–1782 sloužil u královského námořnictva, v roce 1779 se zúčastnil bitvy u Grenady. V letech 1783–1790 byl poslancem irského parlamentu, poté vstoupil jako poslanec do Dolní sněmovny (1790–1795 a 1801–1821). Do parlamentu a později i ke státním úřadům se dostal díky přátelství svého staršího bratra Richarda s premiérem Williamem Pittem. V letech 1802–1806 a 1807 působil v úřadu generálního polního zbrojmistra, poté byl prvním tajemníkem admirality (1807–1809). V roce 1809 byl jmenován členem Tajné rady v Anglii a Irsku a v letech 1809–1812 byl v Percevalově vládě státním sekretářem pro Irsko (starší bratr Richard byl tehdy ministrem zahraničí) V letech 1811–1812 byl souběžně kancléřem pokladu v Irsku a v roce 1812 krátce lordem pokladu na ministerstvu financí. V letech 1814–1823 zastával nižší post nejvyššího mincmistra ("Master of the Mint"). V roce 1821 získal titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů. U dvora zastával funkci nejvyššího lovčího ("Master of the Horse", 1823–1830) a v roce obdržel hannoverský Řád Guelfů. Nakonec byl v první Peelově vládě generálním poštmistrem (1834–1835; v této vládě byl jeho mladší bratr Arthur ministrem zahraničí). V roce 1842 po bratru Richardovi zdědil titul hraběte z Morningtonu (hraběcí titul platil pouze pro Irsko, takže v Horní sněmovně zasedal nadále s titulem barona Maryborougha, který získal již v roce 1821.

Rodina.

V roce 1781 po svém bratranci Siru Williamovi Pole zdědil statky v Irsku a usadil se na zámku "Ballyfin House", současně přijal příjmení Pole (uváděn různě jako Wellesley–Pole nebo Pole–Wellesley). Zámek Ballyfin House prodal v roce 1813. V roce 1784 se oženil s Catherine Forbes (1760–1851), dcerou admirála Johna Forbese. Měli spolu čtyři děti:

William Wellesley–Pole, 3. hrabě z Morningtonu ("William Wellesley–Pole, 3rd Earl of Mornington, 3rd Viscount Wellesley, 4th Baron Mornington, 1st Baron Maryborough") (20. května 1763, Dangan Castle, Irsko – 22. února 1845, Londýn, Anglie) byl britský politik, starší bratr maršála Wellingtona. Byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny a zastával řadu státních úřadů ve správě Irska. Později byl i členem britské vlády a zastával vysoké hodnosti u dvora. V roce 1821 s titulem barona vstoupil do Sněmovny lordů, později po starším bratru Richardovi zdědil titul hraběte z Morningtonu.

William Wellesley-Pole, comte de Mornington, GCH, PC, PC (Ire) ( - ), connu sous le nom de Lord Maryborough entre 1821 et 1842, était un homme politique anglo-irlandais et un frère aîné du duc de Wellington. Son nom de famille a changé deux fois: il est né sous le nom de Wesley, qu’il a changé en Wesley-Pole à la suite d’un héritage en 1781. En 1789, l'orthographe est modifiée en Wellesley-Pole, tout comme d'autres membres de la famille ont changé de Wesley en Wellesley.


Historie.

V době rozpadu SSSR byla v listopadu 1990 vyhlášena nezávislost Čečensko-ingušské ASSR pod názvem Čečenská republika Ičkerie. 23. listopadu 1990 byla (Celonárodním sjezdem čečenského lidu) schválena vlajka nové republiky: tmavě zelený list s (při dolním okraji) dvěma červenými proužky a bílým mezi nimi. Vlajka byla neoficiální, Moskvou tolerovaná.  8. června 1991 byla jednostranně vyhlášena Čečenská republika (od 16. ledna 1994 Čečensko-Ičkerie, od 24. března 1998 Čečenská republika Ičkerie), 27. října 1991 se stal po volbách prezidentem Džochar Dudajev. 2. listopadu 1991 byla sjezdem schválena nová vlajka, tvořená zeleným listem se (při dolním okraji) čtyřmi vodorovnými proužky – bílým, červeným, bílým a zeleným. Zelená barva vlajky symbolizovala islám a život lidu, bílá světlý začátek, štěstí a budoucnost a červená boje a prapory imáma Šamila v Kavkazské válce (1817–1864) a staré, tradiční čečenské prapory.  Státní vlajka byla doplněna modro-žlutou kresbou sedícího vlka v kruhovém poli na rozvilinách (rostlinný ornamentální motiv akantových listů a úponků) s devíti bílými, pěticípými hvězdami (v zahraničí, stejně jako na obrázku, byla kresba zobrazována v černobílém provedení).  Následoval vpád ruských ozbrojených sil na území Čečenska a První čečenská válka (1994–1996) a Druhá čečenská válka (1999–2009). Exilové Zákonodárné shromáždění (od roku 1996 v Moskvě) schválilo 17. listopadu 1999 vlajku totožnou s neoficiální vlajkou z roku 1990.  Koncem roku 2000 bylo Čečensko prezentováno (před budovou ruské Rady federace) vlajkou, tvořenou zeleným listem s vodorovným, širokým (třetina šířky vlajky), bílým pruhem uprostřed, lemovaným červenými proužky. (není obrázek) Tato vlajka však zřejmě neměla úřední charakter.  9. prosince 2003 začala Státní rada (provizorní nejvyšší orgán republiky) posuzovat v pracovní skupině návrhy státních symbolů. Po složitých jednání komise, rozhodla 25. února 2004 Státní rada o nové podobě vlajce a znaku. Prezidentu Kadyrovovi byl předložen návrh vlajky tvořený dvěma vodorovnými, stejně širokými pruhy, zeleným a červeným, oddělených bílým proužkem. Ve svislém, bílém, žerďovém pruhu byl zlatý národní ornament. 9. května 2004 byl prezident Kadyrov, při bombovém útoku v Grozném, zabit. Zákon o státních symbolech schválila Státní rada 25. května 2004, 27. května nabyl účinnosti uveřejněním v deníku Izvestija. Vlajka byla (měla být) poprvé vztyčena (společně s vlajkami ostatních subjektů Ruské federace) 12. června 2004. (není obrázek)  Dekret úřadujícího prezidenta Sergeje Abramova č. 125 z 22. června 2004 modifikoval (měsíc starou) čečenskou vlajku. Dekret "„O státní vlajce a znaku Čečenské republiky“" změnil poměr šířek pruhů a ornament při žerdi a byl schválen (a tím i nabyl účinnosti) Státní radou (usnesením č. 027-GS) 1. července 2004. První exempláře vlajky byly slavnostně předány nejvyšším představitelům republiky 18. srpna 2004.

Vlajka Čečenska, jedné z autonomních republik Ruské federace, je tvořena listem o poměru stran 2:3 se třemi vodorovnými pruhy: zeleným, bílým a červeným, o poměru šířek 13:2:7. U žerdi je svislý, bílý pruh s čečenským lidovým ornamentem, jehož obrysy jsou vyšity zlatou nití.

Le drapeau de la Tchétchénie est l'un des symboles de la Tchétchénie. Il s'agit d'un rectangle de proportion 2:3, le même ratio que celui du drapeau de la Russie. Le drapeau est composé de trois bandes horizontales de couleur, du haut vers le bas, vert, représentant l'Islam; blanche; et rouge. De plus, il y a du côté gauche du drapeau, une bande verticale blanche très étroite, qui contient l’ornement national: quatre volumen dorés. Les bandes horizontales sont de proportions 4:1:3.


Příklady belgických pokrmů.

Hranolky.

Hranolky jsou často považované z národní jídlo Belgie. Existuje pověst, že hranolky smažili rybáři u řeky Mázy už koncem 17. století (podle pověsti si smažili ryby, ale protože v zimě neměli co smažit tak si místo ryb smažili hranolky), ale není známo zda je tato pověst založená na pravdě. V Belgii se hranolky podávají buď jako příloha k různým jídlům, nebo se prodávají v pouličních stáncích (zvaných "friterie"), kdy se dají do kornoutu a polijí se omáčkou (například kečupem, tatarskou omáčkou nebo andaluskou omáčkou). Správné belgické hranolky jsou z brambor odrůdy "Binche" a smaží se na dvakrát. Někdy se tak hranolky podávají s mušlemi, tomuto pokrmu se říká "moules-frites".  Hranolky se z Belgie rozšířily do celého světa, ale například v angličtině jsou známé pod názvem "French fries" (v překladu "francouzské hranolky")"." Tento název nejspíše pochází od amerických vojáků, kteří procházeli Belgií během druhé světové války a místní (francouzsky mluvící) obyvatelé jim podávali hranolky.

Čokoláda.

Belgická čokoláda je známá po celém světě. Historie výroby belgické čokolády sahá až do 17. století, kdy byla Belgie kolonií Španělska. V té době byla čokoláda populární především ve formě horké čokolády. Na začátku 20. století se začala Belgie pěstovat kakao ve své kolonii v Africe, v Belgickém Kongu a čokolád se začala vyrábět ve větším. V Belgii byly vynalezeny například pralinky nebo čokoládové tyčinky, jsou zde populární i tzv. "mořské plody" (čokoládové bonbóny ve tvaru mořských plodů).  Mezi známé belgické výrobce čokolády patří Côte d'Or, Leonidas, Guylian nebo Neuhaus.

Vafle.

Vafle jsou další populárním pokrmem v Belgii. Jedná se o moučník z kynutého nebo nekynutého těsta, pečeného mezi dvěma železy s typickým mřížkováním. Podobně jako palačinky se konzumují samotné nebo polité marmeládou, čokoládovým krémem, šlehačkou apod. Základní rozdíl proti palačinkám je, že do těsta vaflí se dává máslo a cukr. Díky tomu mají karamelovější chuť.  Existuje více variant vaflí, kterými jsou:

Belgická kuchyně (vlámsky: "Belgische keuken", francouzsky: "Cuisine belge", německy: "Belgische Küche") byla ovlivněna německou, francouzskou a nizozemskou kuchyní. Belgie je známá pro svou čokoládu, pivo, hranolky a vafle. Mezi používané ingredience patří brambory, pórek, chřest, máslo, mléčné výrobky, maso, ryby nebo krevety.

La cuisine belge est variée et connaît des différences régionales significatives. Elle est aussi influencée par les cuisines traditionnelles des pays voisins proches que sont l'Allemagne, la France et les Pays-Bas. Il est dit parfois que la cuisine belge est servie avec la quantité de la cuisine allemande mais avec la qualité de la cuisine française. Hors du pays, la Belgique est principalement connue pour le chocolat, les gaufres, les frites et la bière.


Předehra.

Přes pokračující boje ve střední Evropě předpokládali státníci a diplomaté, že těžiště války se během roku 1744 přesune do Itálie. Koncem roku 1743 se v Provence začalo shromažďovat spojené vojsko Francie a Španělska o síle zhruba 42 000 mužů, které mělo být na lodích přepraveno ke břehům Itálie. Velením vojska byli pověřeni princové královské krve, francouzský kníže Louis François de Conti (1717–1776) a španělský infant don Filip (1720–1765). Přesun armády do Itálie měl zajistit francouzský viceadmirál Claude Elisée de Court de La Bruyėre (1666–1752), veterán námořních válek ještě z konce 17. století. Francie však nebyla s Británií ve válečném stavu, takže formálním velitelem francouzsko-španělské flotily se stal španělský admirál Juan José Navarro (1687–1772). Spojená flotila Francie a Španělska disponovala počtem 33 řadových lodí a 12 fregat. Zhruba podobnou početní sílu mělo britské loďstvo ve Středomoří, které však mělo výraznou převahu v počtu děl. Britským vrchním velitelem ve Středomoří byl admirál Thomas Mathews (1676–1751), který byl v té době zároveň vyslancem u sardinského dvora a v dalších italských státech. O aktivitách Francouzů a Španělů v oblasti Provence a v přístavu Toulon byl dobře informován, navíc bylo připravováno vyplutí dalších dvaceti francouzských lodí z Brestu.

Průběh bitvy.

Admirál Mathews ve snaze předejít spojení dvou velkých flotil z Brestu a Toulonu opustil počátkem roku 1744 Neapol a osobně převzal velení britských námořních sil ve Středomoří. Akceschopnost loďstva byla na obou znepřátelených stranách negativně ovlivňována spory mezi vrchním velením. Španělé neměli velkou důvěru v aktivní podporu Francie, Francouzi naopak podceňovali bojeschopnost španělského loďstva. Na britské straně to byly napjaté osobní vztahy mezi vrchním velitelem admirálem Mathewsem a jeho zástupcem Lestockem. Španělsko-francouzské loďstvo opustilo Toulon 19. února 1744 a britská flotila vyplula ve stejný den z nedalekého přístavu Hyėres. Hned v počátku se projevily žárlivé vztahy britských velitelů, kdy admirál Lestock dostal příkaz zastavit aktivní postup a vyčkat dalších pokynů od admirála Mathewse.  Nepřátelská lodstva se k sobě přiblížila ráno 22. února. Před polednem vydal admirál Mathews rozkaz k útoku, přestože Lestockovy lodě měl od sebe vzdáleny sedm kilometrů, díky povětrnostním podmínkám ale byla značně rozptýlena také francouzsko-španělská flotila. Bezprostřední střetnutí s vlajkovou lodí "Terrible" francouzského admirála de Courta podstoupil britský admirál William Rowley. Naopak španělský vrchní velitel Navarro utrpěl hned na počátku bitvy lehké zranění, nechal se ošetřit a na další aktivitu rezignoval. Přes počáteční převahu utrpěli Britové značné ztráty, na lodi "Marlborough" zahynul hrdinskou smrtí kapitán James Cornewall. Dělostřeleckým útokem se vyznamenal pozdější admirál Edward Hawke. Ztráty byly na obou stranách srovnatelné, kvůli setmění byl boj zastaven, teprve k večeru se k Mathewsovi připojil viceadmirál Lestock se svými loděmi. Další útok nařídil Mathews ráno 23. února, kvůli silnému větru se ale španělské lodě vzdálily mimo dostřel. Jejich úspěšným pronásledováním byl pověřen Lestock, nakonec se ale na Mathewsův rozkaz musel stáhnout a britské loďstvo se následně vydalo směrem na svou základnu na Menorce.

Důsledky.

Měřeno počtem padlých a zraněných námořníků a počtem ztracených lodí skončila bitva u Toulonu v podstatě nerozhodně, ale díky britskému ústupu na ostrov Menorca došlo k dočasné nadvládě Španělů ve Středomoří. Situace oslabení britských pozic ve Středozemním moři byla v Londýně vnímána velmi citlivě a bitva u Toulonu je dnes interpretována jako jedna ze zásadních porážek britského loďstva v 18. století. Španělé se také podle plánu vylodili v jižní Itálii, s čímž předem počítala Marie Terezie, která pak do Neapole vyslala vojenský sbor pod velením generála Lobkowicze.  Bitva u Toulonu významně ovlivnila také životní osudy vrchních velitelů. Britští admirálové Mathews a Lestock byli předvoláni k válečnému soudu do Londýna, kde se řešil jejich podíl na britském neúspěchu. Po jejich vzájemném obviňování ze zbabělosti a neposlušnosti soud skončil tak, že admirál Mathews byl vyškrtnut ze seznamu námořních důstojníků a odeslán do penze. Admirál Lestock díky razantní podpoře vlivných politiků dosáhl milosti a v roce 1746 se mohl vrátit do aktivní služby, zemřel však krátce poté. Francouzský admirál de Court byl odvolán a v nemilosti odeslán na své statky. Naopak španělský admirál Juan Navarro, který hned v počátku bitvy kvůli banálnímu zranění zcela rezignoval na další zasahování do bitvy, obdržel od krále Filipa V. titul markýze de la Victoria a jako námořní vojevůdce se uplatnil ještě za sedmileté války.

Bitva u Toulonu bylo námořní střetnutí ve Středozemním moři během války o rakouské dědictví. Dvoudenní bitva se odehrála v únoru 1744 poblíž francouzského přístavu Toulon. Utkaly se vyrovnané síly Francie a Španělska na jedné straně a Velké Británie jako spojence Marie Terezie na straně druhé. Bitva skončila v podstatě nerozhodně, v dlouhodobém důsledku ale Británie dočasně ztratila kontrolu nad Středomořím, proto je interpretována jako francouzsko-španělské vítězství. Okamžitý výsledek bitvy byl však neuspokojivý pro obě strany, což se projevilo v kariéře vrchních velitelů. Francouzský admirál Claude Elisée de Court de la Bruyėre byl v nemilosti odeslán do penze, zatímco britští admirálové Thomas Mathews a Richard Lestock byli předvoláni před válečný soud.

La bataille du cap Sicié ou bataille de Toulon, du, oppose, dans le cadre de la guerre de Succession d'Autriche, une escadre espagnole voulant forcer le blocus de la rade de Toulon, appuyée par la flotte française du Levant, à la flotte britannique de Méditerranée, qui au terme de cette journée de combat est obligée de battre en retraite.