Životopis.

Ford Madox se narodil ve Wimbledonu v Londýně. Byl nejstarší ze tří dětí Catherine Madox Brown a Francise Hueffera; jeho bratr byl Oliver Madox Hueffer a jeho sestra byla Julie Catherine Emma Huefferová, manželka Davida Soskice a matka Franka Soskice, (ministr vnitra Spojeného království v období 18. října 1964 – 23. prosince 1965). Fordova matka byla Angličanka a otec byl Němec. Ford Madox se stal se hudebním kritikem listu The Times. Jeho dědeček z otcovy strany Johann Hermann Hüffer publikoval jako první básně německé básnířky Annette von Droste-Hülshoff. Ford Madox dostal jméno po svém dědečkovi z matčiny strany, malíři Ford Madox Brownovi, který patřil k prerafaelitům. Ford Madox Ford později napsal jeho životopis. Starší sestra jeho matky byla Lucy Madox Brown, manželka Williama Michaela Rossettiho a matka Olivie Rossetti Agresti.  V roce 1889, po smrti otce, Ford s bratrem Oliverem žili u svého dědečka v Londýně. Ford absolvoval denní studium na škole University College School v Londýně, ale nikdy nechodil na univerzitu.

Osobní život.

V roce 1894 Ford utekl se svou spolužačkou Elsie Martindaleovou. Pár měl svatbu v Gloucesteru a přestěhoval se do Bonningtonu. V roce 1901 se přestěhovali do malého města v hrabství Sussex, do Winchelsea. Měli dvě dcery, Christinu (nar. 1897) a Katharine (nar. 1900). Mezi jeho sousedy ve Winchelsea byli Henry James a Herbert George Wells.  V roce 1904 trpěl Ford agorafobií. Potíže mu způsobily finanční a manželské problémy. Odcestoval do Německa, kde trávil čas s rodinou a léčil se.  V roce 1909 Ford svou ženu opustil a vrátil se domů s anglickou spisovatelkou Isobel Violet Huntovou. Vydávali spolu literární časopis "The English Review." Fordova manželka se ale odmítla rozvést. Ford se proto pokusil získat německé občanství aby se mohl dát rozvést v Německu, ale nezdařilo se mu to. Když se v jednom článku Violet Huntová objevila jako „paní Huefferová“, vedlo to k úspěšné žalobě pro urážku na cti, kterou podala paní Fordová v roce 1913. Fordův vztah s Huntovou nepřežil první světovou válku.  Ford zpočátku používal jméno Ford Madox Hueffer, ale po válce, v roce 1919, změnil své jméno na Ford Madox Ford, „Hueffer“ znělo příliš německy.  Mezi lety 1918 a 1927 žil s dvacetiletou australskou spisovatelkou a umělkyní Stellou Bowenovou. V roce 1920 se jim narodila dcera Julia Madoxová Fordová.  V létě roku 1927 New York Times informoval, že Ford přestavěl mlýn ve francouzském Avignonu na dům a dílnu, kterou nazval „Le Vieux Moulin“. Článek implikoval, že Ford opět navázal vztah se svou manželkou. Počátkem 30. let navázal Ford vztah s Janicí Bialovou, polskou umělkyní z New Yorku, která ilustrovala několik Fordových pozdějších knih. Tento vztah trval až do konce 30. let.  Poslední roky svého života Ford strávil vyučováním na Olivet College v Olivetu v Michiganu. V červnu 1939 v Honfleuru onemocněl a krátce nato zemřel v Deauville ve věku 65 let.

Literární život.

Jedním z jeho nejznámějších děl je román "Nejsmutnější příběh" ("The Good Soldier") z roku 1915. Román vydaný těsně před první světovou válkou popisuje tragický život dvou cizinců, dvou „dokonalých párů“, jednoho Brita a jednoho Američana, pomocí složitých retrospektiv. V textu „"Dedicatory Letter to Stella Ford“," který "Nejsmutnějšímu příběhu" slouží jako předmluva, Ford prohlašuje že jeho přítel prohlásil román "Nejsmutnější příběh" za „nejlepší francouzský román v anglickém jazyce!“ Ford sám sebe označil za „konzervativního šílence v historické kontinuitě“. Věřil, že romanopisec má být historikem své vlastní doby. Nicméně Konzervativní stranu odmítal, mluvil o ní jako o „hloupé straně“ (the Stupid Party).  Po začátku první světové války se Ford zapojil do britské válečné propagandy. Pracoval pro War Propaganda Bureau (Úřad pro válečnou propagandu), vedený Charlesem Mastermanem. Pro úřad pracovali Arnold Bennett, G. K. Chesterton, John Galsworthy, Hilaire Belloc a Gilbert Murray. Ford napsal pro Mastermana s pomocí Richarda Aldingtona dvě propagandistické knihy; "When Blood is Their Argument: An Analysis of Prussian Culture (Když je jejich argumentem krev: analýza pruské kultury") v roce 1915 a ve stejném roce "Between St Dennis and St George: A Sketch of Three Civilizations (Mezi sv. Dennisem a svatým Jiřím: Náčrt tří civilizací)."  Po napsání těchto dvou propagandistických knih se Ford 30. července 1915 zapsal do Welch Regiment (Welchského pluku britské armády), se kterým byl poslán do Francie. Jeho bojové zkušenosti spolu s předchozí propagandistickou aktivitou inspirovaly jeho tetralogii "Parade's End" (1924–1928). Děj se odehrává v Anglii a na západní frontě před, během a po první světové válce.  Ford napsal desítky románů, esejí, poezii, memoáry a literární kritiky. Spolupracoval s Josephem Conradem na třech románech: "Inheritors (Dědicové)" (1901), "Romance" (1903) a "The Nature of Crime" (vydáno 1924, ale napsáno již dříve). Během tří až pěti let po této spolupráci dosáhl Ford velkého úspěchu s trilogií "The Fifth Queen" (Pátá královna) z let 1906–1908. Jedná se o tři romány založené na fikci o životě a smrti Kateřiny Howardové. Dílo Joseph Conrad v té době nazval „labutí písní historického románu“. Fordovu báseň "Antwerp" (1915) ocenil T. S. Eliot jako „jedinou dobrou báseň na téma války, se kterou jsem se setkal.“  Fordův román "Ladies Whose Bright Eyes" (1911, rozsáhle revidovaný v roce 1935) je v jistém smyslu opakem Twainova románu "Yankee z Connecticutu na dvoře krále Artuše".  Když ve Španělsku vypukla občanská válka, Ford se postavil na stranu levé republikánské frakce a prohlásil: „Bez váhání jsem se postavil proti španělské vládě a proti Francově pokusu – z mnoha důvodů a pocitů... Pan Franco si přeje založit vládu spočívající na podpoře Maurů, Němců a Italů. Jeho úspěch by byl naprosto v rozporu se světovým svědomím.“Jeho názor na Mussoliniho a Hitlera byl rovněž negativní a nabídl se sepsat manifest proti nacismu.

Propagace literatury.

V roce 1908 založil Ford časopis "The English Review". Publikoval v něm díla Thomase Hardyho, H. G. Wellse, Josepha Conrada, Henryho Jamese, práci Mary Amelie St. Clair, publikující pod pseudonymem May Sinclair, Johna Galsworthyho a Williama Butlera Yeatsa; a jako první uveřejnil díla Ezry Pounda, Wyndhama Lewise, D. H. Lawrence a Normana Douglase. Ezra Pound a další modernističtí básníci v Londýně byly podporováni především mladými lidi, oceňovali Fordovu poezii jako příklad reakce na současná témata a užití moderního slovníku. V roce 1924 Ford založil časopis "The Transatlantic Review", časopis s velkým vlivem na moderní literaturu. Pohyboval se v umělecké komunitě v Latinské čtvrti v Paříži. Spřátelil se s Jamesem Joycem, Ernestem Hemingwayem, Gertrudou Steinovou, Ezrou Poundem a Jeanem Rhysem, které všechny publikoval (Ford byl vzorem postavy pana Braddocka v románu E. Hemingwaye "Slunce také stoupá"). Britský modernistický básník Basil Bunting pracoval ve Fordově časopise jako jeho asistent.  Jako kritik je Ford známý výrokem: „Otevřete knihu na straně devadesát devět a čtěte, úroveň okamžitě poznáte.“ Americký novinář a zahraniční dopisovatel George Seldes ve své knize "Witness to a Century (Svědek století)" popisuje Forda („pravděpodobně v roce 1932“) a připomíná jeho spisovatelskou spolupráci s Josephem Conradem a také nedostatek důkazů vydavatelů o jeho statusu spoluautora. Seldes líčí jak Forda zklamaly výroky Hemingwaye: „a teď mě popírá, když se stal známějším než já.“ Fordovy oči byly plné slz.  Řekl: „Pomohl jsem Josephovi Conradovi, pomohl jsem Hemingwayovi. Pomohl jsem tuctu, desítkám spisovatelů, a mnoho z nich mě podrazilo. Nyní jsem starý muž a zemřu, aniž bych byl slavný jako Hemingway.“ Seldes poznamenává: „Na závěr tohoto prohlášení Ford začal vzlykat, a pak se rozplakal.“  Hemingway věnoval kapitolu své pařížské knihy "A Moveable Feast (Pohyblivý svátek)" setkání s Fordem v kavárně v Paříži na začátku 20. let. Popisuje Forda jako „vzpřímeného, dobře oblečeného a velmi sebevědomého“.  Později, během svého pobytu ve Spojených státech, se Ford přátelil s básníkem Allenem Tatem, se spisovatelkou a literární kritičkou Caroline Gordonovou, novinářkou a politickou aktivistkou Katherine Ann Porterovou a Robertem Lowellem (v té době byl eště studentem). Ford byl po celý život propagátorem a předním tvůrcem nové literatury a literárních experimentů. V roce 1929 publikoval knihu: "The English Novel: From the Earliest Days to the Death of Joseph Conrad (Od nejranějších dnů po smrt Josepha Conrada)", svěží a dostupný přehled o historii anglických románů. Měl poměr s Jean Rhysovou, vztah však skončil roztržkou, téma pak použila Rhysová ve svém románu "Quartet".

Odkaz.

Nejslavnější díla Forda Madoxe Forda jsou romány "Nejsmutnější příběh" (1915), tetralogie "Parade's End" (1924–1928) a trilogie "The Fifth Queen" (1906–1908). "Nejsmutnější příběh" je často zahrnován mezi velkou literaturu 20. století, včetně "Modern Library 100 Best Novel,", jsou a seznamu listu The Observer "100 Greatest Novels of All Time" (100 největších románů všech dob), a The Guardian „1000 románů, které si všichni musí přečíst“.  Anthony Burgess popsal Forda jako „největšího britského romanopisce“ 20. století.

Odkazy.

Externí odkazy.

Ford Madox Ford (rodné jméno Joseph Leopold Ford Hermann Madox Hueffer (/ ˈhɛfər / HEF-ər); 17. prosince 1873, Anglie – 26. června 1939, Francie) byl anglický spisovatel, básník, kritik a redaktor, jehož časopisy "The English Review" a "The Transatlantic Review" měly značný význam pro vývoj anglické literatury na počátku 20. století.

Ford Madox Ford, de son vrai nom Ford Hermann Hueffer, né le à Merton (en ce temps dans le Surrey et aujourd'hui un district de Londres), et décédé le à Deauville, dans le Calvados, en France, est un romancier, poète, critique et éditeur britannique.


Historie.

Společnost založil Walter L. Jacobs a společnost tehdy sídlila v Chicagu, ve státě Illinois. Zpočátku nabízela k pronájmu celkem dvanáct automobilů Ford T. Během následujících pěti let tento počet padesátkrát zvýšila, takže se dostala na úroveň šesti set vozidel. Následně se o firmu začali zajímat investoři. Roku 1923 ji odkoupil John Daniel Hertz, židovský podnikatel, jehož rod pocházel ze Slovenska, z obce Sklabiňa ležící u města Martin na severozápadě země. Za další tři roky (1926) společnost od Hertze odkoupila firma General Motors. V polovině dvacátého století (roku 1950) začala autopůjčovna podnikat i v Evropě, a to ve Francii. Do České republiky, respektive Československa se dostala až v roce sametové revoluce (1989).  Na počátku 21. století, roku 2002, zahájila půjčování automobilů na čínském trhu, čímž se stala první společností světa podnikající v tomto segmentu na tamním trhu. O tři roky později, na konci srpna 2005, disponovala společnost Hertz autoparkem o velikosti 426 tisíc vozidel, které půjčovala. Od roku 2006 se portfolio nabízených automobilů rozrostlo o ekologická, palivově úsporná vozidla, když firma začala k pronájmu nabízet Toyotu Prius, což je světově první sériově vyráběné plynové a elektrické hybridní vozidlo.  V závěru druhé dekády 21. století je Hertz po firmě Enterprise klasifikována coby druhá největší půjčovna automobilů ve Spojených státech amerických, jež po celém světě, ve 150 zemích, provozuje autopůjčovny jak pod svým jménem Hertz, tak dále pod obchodními značkami Dollar a Thrifty. Na zeměkouli má více než deset tisíc franšízových poboček a zaměstnává okolo 38 tisíc zaměstnanců.

The Hertz Corporation je americká síť autopůjčoven. Své sídlo má firma ve státě Florida, v tamním městě Estero. Firma vznikla roku 1918, vlivem čehož se řadí ve svém oboru podnikání k nejstarším na světě.

Hertz Global Holdings est une entreprise américaine de location de véhicules. La société détient Rental Car Intermediate Holdings, LLC, qui détient Hertz Corporation (Hertz), Elle se situe au premier rang mondial avec plus de de location situés dans de par le monde et emploie près environ. Elle est dirigée par Paul Stone depuis mai 2020.


Historie.

Po dlouholetém volání po vzniku lidového divadla (Volkstheater) v Mnichově, byla v roce 1863 ustavena prozatímní komise pro jeho založení. Mladý král Ludwig II. vydal 10. května 1864, krátce po svém vstupu na trůn, povolení pro novostavbu budovy ve čtvrti Isarvorstadt. Plánováním stavby byl pověřen Franz Michael Reiffenstuel. Vzorem pro stavbu mu bylo Národní divadlo se svým „střízlivým klasicistním stylem“. Základní kámen byl položen 25. srpna 1864, slavnostní glajcha (dokončení hrubé stavby) se konala již 27. května 1865. Dokončení stavby bylo oslaveno 4. listopadu 1865. Za Dvůr nebyl přítomen patron stavby, král Ludvík II., ale vévoda Max Joseph. Po prologu se hrála alegorická slavnostní hra od Hermanna Schmida "Was wir wollen" s hudbou od Georga Kremplsetzera. Nové divadlo bylo zamýšleno jako doplněk stávajících dvorních divadel a mělo se od nich v repertoáru lišit. Brzy se však dostalo do finanční krize. Jeho ptovoz byl několikrát přerušen, vedení divadla se měnilo i několikrát za rok. Úpadek byl vyhlášen v roce 1868 a divadlo šlo v březnu 1870 do dražby. Za 70 000 guldenů (zlatých) budovu divadla získal jeho bývalý ředitel, Friedrich Engelken. Krátce nato přešlo na architekta Reifenstuela a jeho partnera. Koupili budovu jako bílí koně pro krále Ludwiga II., který ji tak v květnu 1870 oficiálně získal do rodinného jmění Wittelsbachů. Aukce inventáře byla odvrácena znovuotevřením divadla 1. října 1870. Ředitelem se stal Hermann von Schmid, který do divadla přišel původně jako dramaturg, ale během přelomové fáze divadlo několikrát řídil. V roce 1873 udělil Ludwig II divadlu královský titul „Königliches Theater am Gärtnerplatz“. Od roku 1877 se ředitelem stal Karl von Perfall, který také současně řídil královská dvorní divadla. Vrchol nádhery, velkoleposti vybavení, dekorace a scénografie divadlo zažilo v sezóně 1878/1879. To sebou ale přineslo také značný deficit. Perfall proto v červnu 1879 rezignoval a soustředil se pouze na dvorní divadla. Jako jeho nástupce byl z Gdaňska přiveden Georg Lang, syn mnichovského komika Ferdinanda Langa. V důsledku toho již divadlo nemohlo používat královský erb a znovu fungovalo jako „Theater am Gärtnerplatz“. V roce 1913 budovu přestavěl architekt Eugen Drollinger. Byl nově vyřešen přístup diváků k balkonům a vzniklo i více lóží.  Během první světové války se hrálo mnoho představení pro charitativní organizace, ve prospěch válečného fondu a pro sociální instituce. Začátkem roku 1917 byl provoz divadla kvůli nedostatku uhlí na 14 dní přerušen. V roce 1923 divadlo přešlo do majetku kompenzačního fondu Wittelsbachů.(Wittelsbacher Ausgleichsfonds)..  Od samého počátku se v divadle hrály operety. Tento žánr byl tehdy teprve na počátku svého vývoje. Na programu byl také singspiel. Při otevření budovy jako dvorního divadla se hrála mimo jiné jednoaktovka "Salon Pitzelberger" nazvaná "Eine musikalische Soirée in der Vorstadt," kterou vytvořil skladatel Jacques Offenbach. Konalo se také několik operetních premiér. Například 18. října 1879 to byla premiéra operety "Die Fornarina" skladatele Carl Zeller, s tehdy oblíbenými herci jako Amalie Schönchen, Agnes Lang-Ratthey, Franz Josef Brakl a Max Hofpauer. Na konci roku 1892 v divadle několik týdnů hostovali lidé z Afriky při divadelní přehlídce národů (Völkerschau) "Die Amazonen von Dahomey." Od roku 1899 bylo divadlo provozováno jako čistě operetní a patřilo k předním divadlům v Německu. Spisovatelka Fanny zu Reventlow, která patřila k mnichovské bohémě (Münchner Bohème) a krátce se také učila herectví, zde v roce 1898 měla krátké angažmá.  Na konci dvacátých let (1920) v divadle hrála až čtyřicetosmkrát měsíčně Magda Schneider, jedna z vysoce uznávaných hvězd. Až do třicátých let minulého století se hrály žertovné hudební frašky a lidové hry. Národněsocialistická cenzura zakázala představení židovských spisovatelů, libretistů a skladatelů a určila divadlo výhradně pro operetu. Kompenzační fond Wittelsbachů.(Wittelsbacher Ausgleichsfonds) divadlo v dubnu 1937 prodal Svobodnému státu Bavorsko. Původní plány demolice a následné nové výstavby nebyly realizovány; místo toho došlo k zásadní renovaci a z divadla se stala první a jediná státní operetní scéna. Divadlo bylo znovu otevřeno 20. listopadu 1937 představením "Netopýr" (Die Fledermaus). V roce 1938 se ředitelem divadla stal Fritz Fischer, hudebním režisérem Peter Kreuder. Fischer vytvořil nový umělecký styl založený na berlínských revue a filmových operetách. Masové obsazení, velkolepá výprava a rychlé tempo nerušené žádnou pauzou.  21. dubna 1945 bylo divadlo při posledním náletu na Mnichov bombardováno. Byl zničen portál a vyhořel prostor jeviště. V budově se tedy nemohlo až do roku 1948 hrát, kdy bylo divadlo z roku 1937 s drobnými změnami obnoveno.  Nový slavnostní začátek se konal 19. června 1948 operetou "Noc v Benátkach" (Eine Nacht in Venedig) Johanna Strausse. Prvním hostujícím režisérem byl Gustaf Gründgens, který 6. července 1949 vytvořil virtuózní představení Offenbachových "Banditů" (Die Banditen) Sám Gründgens hrál hlavní roli.  První úlohou vzkříšeného divadla bylo sestavení repertoáru z úspěšných skladeb jako "Žebravý student" (Der Bettelstudent), "Viktorie a její husar" (Viktoria und ihr Husar), "Čardášová princezna" (Die Csárdásfürstin) (se Sari Barabas), "Ptáčník" (Der Vogelhändler), "Hraběnka Marica" (Gräfin Mariza) a "Země úsměvů" (Land des Lächelns), aby měl příznivý ohlas u publika. Událostí, která dosáhla daleko za hranice hlavního města, byla premiéra hudební komedie "Ohňostro"j (Feuerwerk) v inscenaci Erika Charella 16. května 1950. Od roku 1952 do roku 1955 převzal odpovědnost za divadlo Rudolf Hartmann, který současně vedl Bavorskou státní operu a zařídil, že se opery hrály v obou divadlech. Opera se však od operety přesně oddělila. Operní představení zajišťoval soubor Bavorské státní opery, zatímco operetní představení hrál soubor divadla na Gärtnerplatz. Dům tak sloužil dvěma pánům.  V roce 1955 bylo sloučení s Bavorskou státní operou zrušeno. Divadlo dostalo nový název „Staatstheater am Gärtnerplatz“ a jeho repertoár byl rozšířen. V roce 1956 byly uvedeny první muzikály: "Fanny" s Christine Görner a Trude Hesterberg v hlavních rolích a "Kiss Me, Kate" s Johannem Heesters. V roce 1984 měl premiéru muzikál "My Fair Lady". V režii Augusta Everdinga zpívala roli Elizy Doolittle Cornelia Froboess. V roce 1957 zde byla uvedena mnichovská premiéra Stravinského opery "Život prostopášníka" (The Rake's Progress). Světové premiéry oper: "Daniel" od Paula Engela v roce 1994, "Das Beben" od Aveta Terteriana v roce 2003 a "Der Flaschengeist" od Wilfrieda Hillera v roce 2014. V důsledku uzavření divadla bylo hráno v sále "Carl-Orff-Saal" v mnichovském kulturním centru "Gastaig".  Divadlo bylo v roce 2012 uzavřeno pro provedení rozsáhlé rekonstrukce. Znovu bylo slavnostně otevřeno 15. října 2017, po kterém 19. října následovala nová inscenace operety "Veselá vdova" (Die lustige Witwe)

Architektura.

Náměstí Gärtnerplatz, kde se divadlo nachází, bylo pojmenováno po Friedrichovi von Gärtnerovi, významném architektovi XIX. století v Bavorsku vedle Leo von Klenze. Divadlo bylo postaveno podle návrhů architekta Franze Michaela Reiffenstuela.Ten také dělal všechny tesařské a truhlářské práce sám, zatímco jeho syn stavěl zdivo. Divadlo bylo prosté historizační nádhery a ozdobného balastu. Nemělo totiž povinnost zastupovat Dvůr, ale jeho cílem bylo objevovat lidové veselí, i když bylo ve struktuře hlediště a balkonů založeno podle Dvorního a Národního divadla. Fasáda je pozdně klasicistní s dekorativními prvky maximilianského stylu. Postava ve štítu pochází od německého sochaře Maxe von Widnmanna.  Budova byla poškozena ve druhé světové válce, ale ne tolik jako jiné budovy v okolí nebo jako mnichovské Národní divadlo. V roce 1948 se začalo znovu hrát. V průběhu dalších desetiletí pak bylo hlediště několikrát přestavováno a v roce 1969 divadlo znovu získalo svůj původní tvar. V roce 1980 byl obnoven i původní vzhled fasády. V roce 1978 byla také dokončena přístavba na Klenzestrasse, ve které se nachází administrativa, jídelna, dílny, zkušební jeviště, sál pro zkoušky sboru a baletní sál. Počátkem devadesátých let (1990) bylo přestavěno orchestřiště. S těmito úpravami byly obnoveny také zvukové a světelné systémy. Další přeměna proběhla v roce 1999. Bylo kompletně obnoveno jeviště (jeho horní i dolní strojní zařízení). Od května 2012 do října 2017 proběhla celková rekonstrukce budovy. Během ní divadlo hrálo na různých místech, jako například v divadle Cuvilliés (Cuvilliéstheater), v Německém divadle (Deutsches Theater), v divadle Prinzregententheater, ve Staré kongresové hale (Alte Kongresshalle) nebo v Reithalle.  Divadlo na Gärtnerplatz je klasickým divadlem (balkon se střední lóží a třemi úrovněmi). Má 893 diváckých míst (včetně sedmdesáti míst k stání) a tři zkušební jeviště. Šířka hlavního jevištního portálu číní 9,5 m, výška 6,85 m.

Ředitelé divadla (výběr).

Od roku 2012 je ředitelem divadla Josef Ernst Köpplinger.  Dirigentem je Anthony Bramall (od roku 2017)  Ředitelem baletu je Karl Alfred Schreiner (od roku 2012).

Reference.

"V tomto článku byly použity textů z článků Staatstheater am Gärtnerplatz na německé Wikipedii, Staatstheater am Gärtnerplatz na anglické Wikipedii, Gasteig na německé Wikipedii a Wittelsbacher Ausgleichsfonds na německé Wikipedii."

Státní divadlo na Gärtnerplatz (běžně nazývané Gärtnerplatztheater) bylo otevřeno 4. listopadu 1865 v dnešní mnichovské čtvrti Isarvorstadt na živém náměstí Gärtnerplatz. Kromě Bavorské státní činohry a Bavorské státní opery je to jedno ze tří bavorských státních divadel. Vedle Bavorské státní opery je to druhý operní dům ve městě. Budova byla po generální rekonstrukci znovu otevřena v říjnu roku 2017. Divadlo se výhradně zabývalo operetou, v posledních letech se objevily i inscenace opery, muzikálu a baletu. Divadelní sezóna trvá od září do července a zahrnuje více než 200 představení.

Le Staatstheater am Gärtnerplatz de Munich est une institution nationale d'art lyrique située à Munich. Dessiné par l'architecte Michael Reiffenstuel, il est inauguré le. Son premier directeur fut Klaus Schultz, son directeur actuel est le Docteur Ulrich Peters. Le directeur musical de 1999 à 2010 était David Stahl, le directeur de la compagnie de danse (TanzTheaterMünchen) est Hans Hennig Paar.


Mladí.

Pierre Larousse se narodil v Toucy, jako syn kováře. V šestnácti letech získal stipendium na učitelskou školu ve Versailles. O čtyři roky později se vrátil do Toucy, aby zde vyučoval na základní škole, ale byl velmi frustrován archaickými a rigidními vyučovacími metodami. V 1840 se přestěhoval do Paříže a začal navštěvovat bezplatné kurzy, aby si zlepšil své znalosti.

Kariéra.

Od roku 1848 do roku 1851 vyučoval na soukromé internátní škole, kde se setkal se svou budoucí manželkou Suzanne Caubel (ačkoli se oženili až v roce 1872). Společně v roce 1849 začali provozovat kurz francouzštiny pro děti. V roce 1851 potkal Augustina Boyera, dalšího rozčarovaného bývalého učitele, a společně založili knihkupectví "Librairie Larousse et Boyer" (Larousse a Boyer Bookshop). Vydali progresivní učebnice pro děti a návody pro učitele s důrazem na rozvoj kreativity a nezávislosti žáků. V roce 1856 vydávali "Nový slovník francouzského jazyka", jako pokračování knihy "Petit Larousse", ale Larousse už začal plánovat svůj další, mnohem větší projekt. 27. prosince 1863 se objevil první svazek velkého encyklopedického slovníku, "Grand dictionnaire universel du XIXe siècle" (Velký univerzální slovník 19. století). Ten byl oceněn Victorem Hugem a stal se klasikou. Ve své moderní, revidované podobě je stále vysoce respektován. V roce 1869 Larousse ukončil partnerství s Boyerem a zbytek svého života strávil prací na pokračování svého "Velkém slovníku". Slovník byl dokončen (15 svazků, 1866–76; doplňky 1878 a 1890), Larousseovým synovcem Julesem Hollierem v roce 1876, po Larousseově smrti (v Paříži v roce 1875) kvůli mrtvici způsobené vyčerpáním.

Pierre Athanase Larousse (23. října 1817 Toucy – 3. ledna 1875 Paříž) byl francouzský gramatik, lexikograf a encyklopedista. Za svůj život publikoval mnoho vynikajících vzdělávacích a referenčních děl 19. století, včetně patnáctidílného svazku "Velký univerzální slovník 19. století."

Pierre Athanase Larousse, né le à Toucy et mort le à Paris, est un pédagogue, encyclopédiste, lexicographe et éditeur français. Sa principale réalisation est le Grand dictionnaire universel du XIXe siècle, dont sera tiré plus tard "Le Petit Larousse".


Objevení.

V době objevu bylo známo, že kolem hvězdy Gliese 876 obíhá extrasolární planeta označená Gliese 876 b. Dne 9. ledna 2001 bylo oznámeno, že pomocí analýzy hvězdné radiální rychlosti byla odhalena existence druhé planety v systému, která byla označena jako Gliese 876 c. Doba oběhu exoplanety Gliese 876 c představuje přesně polovinu doby oběhu vnější planety Gliese 876 b, což znamenalo, že hodnoty z měření radiální rychlosti druhé planety Gliese 876 b byly zpočátku interpretovány jako vyšší excentricita orbitu planety Gliese 876 b.

Oběžná dráha a hmotnost.

Gliese 876 c je v Laplaceově rezonanci s vnějšími planetami Gliese 876 b a Gliese 876 e; pro každou orbitu planety e planeta b dokončí dvě orbity a planeta c dokončí čtyři. To vede k silným gravitačním interakcím mezi planetami, které jsou příčinou rychle měnit elementy dráhy a obíhat precesi. Tento systém je druhý známý příklad Laplaceovy rezonance, první z nich jsou Jupiterovy měsíce Io, Europa a Ganymede.  Osa orbitálního semimajoru je pouze 0,13 AU, což je přibližně třetina průměrné vzdálenosti mezi Merkurem a Sluncem, a je excentričtější než oběžné dráhy kterékoli z hlavních planet naší sluneční soustavy. Přesto se nachází ve vnitřních oblastech obyvatelné zóny systému, protože Gliese 876 je takovou hvězdnou slabou hvězdou.  Omezení metody radiální rychlosti použité k detekci Gliese 876 c spočívá v tom, že lze získat pouze spodní hranici hmotnosti planety. Je to proto, že naměřená hodnota hmotnosti závisí na sklonu orbity, která není určována měřením radiální rychlosti. Avšak v rezonančním systému, jako je Gliese 876, lze gravitační interakce mezi planetami použít ke stanovení skutečných hmot. Pomocí této metody lze určit sklon orbity a odhalit skutečnou hmotnost planety 0,72krát větší než Jupiter.

Vlastnosti.

Na základě své vysoké hmotnosti je Gliese 876 c pravděpodobně plynný obr bez pevného povrchu. Protože byla detekována nepřímo přes jeho gravitační účinky na hvězdu, vlastnosti jako jeho poloměr, složení a teplota jsou neznámé. Předpokládáme-li složení podobné Jupiteru a prostředí blízké chemické rovnováze, předpovídá se, že planeta bude mít bezmračnou horní atmosféru.  Gliese 876 c leží na vnitřním okraji obyvatelné zóny systému. Zatímco vyhlídky na život na plyných obrech nejsou známy, je možné, že velký měsíc na planetě poskytne obyvatelné prostředí. Naneštěstí přílivové interakce mezi hypotetickým měsícem, planetou a hvězdou mohly zničit měsíce dostatečně masivní, aby byly po celý život systému obyvatelné. Kromě toho není jasné, zda by se takové měsíce mohly nejprve vytvořit.  Tato planeta, stejně jako planety b a e, pravděpodobně migrovala dovnitř.

Gliese 876 c je exoplaneta obíhající kolem červeného trpaslíka Gliese 876. Oběžná dráha trvá 30 dní.Planeta byla objevena v dubnu 2001 a je druhou nejbližší planetou od své mateřské hvězdy.

Gliese 876 c est une exoplanète en orbite autour de Gliese 876, une naine rouge située à environ du Soleil, dans la constellation du Verseau. Un système planétaire à quatre corps a été détecté autour de cette étoile par la méthode des vitesses radiales :


Dějiny.

Národní muzeum Kolumbie již sídlilo na několika místech, mj. také v botanické zahradě. Současná budova byla dříve vězením: říkalo se jí "Panóptico" a šlo o ústřední vězení departmentu Cundinamarca. Budovu navrhl dánský architekt Thomas Reed v roce 1874, muzeum zde bylo otevřeno 2. května 1948. Od 11. srpna 1975 je dekretem vyhlášeno národní památkou Kolumbie.  Po Ústavu přírodních věd ("Instituto de Ciencias Naturales") Národní univerzity Kolumbie (Universidad Nacional de Colombia) a Muzeu zlata (Museo del Oro) kolumbijské národní banky Banco de la República je kolekce Národního muzea s přibližně 30 miliony exponátů třetí největší veřejnou sbírkou v Kolumbii. Sbírka kolumbijského, latinskoamerického a evropského umění obsahuje obrazy, grafiky, rytiny, sochy a instalace od koloniální éry po současnost.  Muzeum vlastní četné olejomalby autorů jako Gregorio Vásquez de Arce y Ceballos, Andrés de Santa Maria, Fídolo González Camargo, Roberto Páramo, Rómulo Rozo, Fernando Botero, Marco Tobón Mejía, Francisco Antonio Cano, Alejandro Obregón, Enrique Grau, Edgar Negret, Eduardo Ramírez Villamizar, Santiago Martinez Delgado, Ricardo Gómez Campuzano, Roberto Pizano, Guillermo Wiedemann a Álvaro Barrios; zejména má nejlepší sbírku olejomaleb Fernanda Botera v Kolumbii. Uchovává také velkou ikonografickou sbírku Simona Bolívara s četnými olejomalbami, grafikou a rytinami José Maríy Espinosy, Pedra José Figueroy a dalších.  Sbírka mezinárodního umění zahrnuje exempláře, jako je například řecká amfora, egyptský hrobový reliéf, několik obrazů vlámských a nizozemských malířů, přes 100 afrických exponátů a olejomalby latinskoamerických umělců, jako jsou venezuelští umělci Arturo Michelena a Armando Reverón.  Etnologická sbírka zahrnuje asi 4000 předmětů z celé Kolumbie. Archeologická sbírka obsahuje asi 10 000 exponátů ze všech předhispánských kultur země.  Historická sbírka také obsahuje četné předměty nejen z Kolumbie, ale z celé Latinské Ameriky. Zejména je zde standarta, kterou Francisco Pizarro v 16. století používal při dobytí Peru, a plášť milenky vládce Inků Atahualpy.

Reference.

Národní muzeum Kolumbie ("Museo Nacional de Colombia") je nejstarší muzeum v Kolumbii. Bylo založeno v roce 1823 bývalým prezidentem Nové Granady Franciscem de Paula Santanderem a v současné době má více než 20 000 exponátů, které jsou považovány za reprezentativní příklady kolumbijské kultury. Sbírka je rozdělena do čtyř částí: výtvarné umění, historie, archeologie a etnografie. Muzeum se nachází v Bogotě ve čtvrti Santa Fe.

Le Musée national de Colombie () est le musée national de la Colombie abritant des collections de son histoire, de son et de sa culture. Situé à Bogota, il est le plus grand et le plus ancien musée de Colombie. Le musée national de Colombie dépend du Ministère de la Culture.


Život.

Pocházel z rodiny obchodníka, ale na přání matky vystudoval v letech 1785-1789 pod vedením Henrika Gabriela Porthana filosofii na Královské akademii v Åbo (finské Turku). Od roku 1790 studoval na Uppsalské univerzitě německé idealistické filosofy, roku 1791 se vrátil na akademii v Turku a obhájil zde svou disertační práci zabývající se původem jazyka. Následující rok se stal na akademii docentem rétoriky. Brzy na to uveřejnil své první lyrické básně, které ocenila roku 1794 Švédská akademie. V letech 1795-1796 cestoval po Dánsku, Francii a Anglii. Rolu 1798 byl v Turku jmenován profesorem literárních dějin a dějin idejí a roku 1801 profesorem historie a praktické filosofie  Rolu 1803 se stal knězem, protože si uvědomil, že jeho vztah k filosofii je dán jeho náboženským přesvědčením. Roku 1808 byl jmenován členem Švédské akademie. Finská válka, po které se roku 1809 stalo Finsko součástí Ruska, je donutila k úvahám, zda zůstane ve Finsku. Nakonec roku 1811 odjel do Švédska a působil zde na faře v Kumle. Roku 1818 získal titul doktora teologie, roku 1823 se stal pastorem ve Stockholmu, roku 1824 doživotním tajemníkem Švédské akademie a roku 1834 biskupem v Härnösandu. Do Finska se krátce navrátil až roku 1840, aby obdržel čestný doktorát na Helsinské univerzitě. Za svůj život byl třikrát ženatý. Zemřel ve farnosti Säbrå v Härnösandu.  Ačkoliv byla jeho rodným jazykem finština, psal švédsky. Je sice také autorem oficiálních oslavných básní v klasicistním stylu, ale z jeho díla je nejvýznamnější intimní lyrika, ve které zachycoval venkovský lid a přírodu i výjevy z dětství a z rodinného života. Psal také pijácké a rozverné písně. Vyzýval k návratu poezie k domácím zdrojům a k opuštění pseudoklasického suchopárného stylu, čímž předznamenával nástup romantismu. Znám byl také jako vynikající řečník a kazatel. Počet jeho dějepisných, filosofických a literárních úvah a přednášek (napsaných, resp. konaných částečně v latině) je značný a všude se v nich jeví jako bystrý a neúnavný duch stojící na výši své doby. Spolupracoval rovněž na Wallinově kancionálu duchovních písní a žalmů.

České překlady.

Franzénovu báseň "Jízda k milé" (1810, "Spring, min snälla ren!") přeložil roku 1839 František Ladislav Čelakovský v domnění, že se jedná o laponskou báseň.

Frans Michael Franzén (19. února 1772, Uleåborg, dnes Oulu ve Finsku – 14. srpna 1847, Härnösand) byl finsko-švédský luteránský kněz, profesor a preroromantický básník.

François-Michel Franzen (Frans Michael Franzén), né le à Oulu () en Ostrobotnie du Nord, en Finlande, alors partie intégrante de la Suède, et mort le à Härnösand (Suède), est un poète et théologien de langue finnoise.


Příběh.

Kazuma Sató je japonským teenagerem, který žil poměrně nudný a nespolečenský život jako hráč videoher. Po své trapné smrti potká bohyni jménem Aqua. Ta mu nabídne život ve fantastickém světě s MMORPG prvky, ve kterém může podnikat dobrodružství a bojovat s monstry. I přes nabídku jednoho magického předmětu, který si může vzít sebou, nebo speciální schopnosti si Kazuma vzal s sebou Aquu, jelikož ho neustále popichovala. Aqua se chce co nejdříve vrátit zpátky, ale aby se tak stalo, musí porazit temného krále a jeho armádu. Oba dva tedy vytvoří skupinu, do které se přidají další dva členové: Megumin, která je posedlá explozivními kouzly, a Darkness, rytířka s masochistickými sklony. Kazuma brzy zjistí, že jeho parta je úplně neschopná, a tak se snaží žít pohodlný život. Podmínky v této zemi mu však příliš nepomáhají, a proto ví, že střetem s temným králem se nevyhne.

Média.

Knižní série.

Nacume Akacuki je autorem původní série internetových románů, která byla vydávána na webu Sjosetu mezi prosincem 2012 a říjnem 2013. Napsal mimo jiné vedlejší příběh, ve kterém figurují postavy Wize a Vanira. Akacuki, kterého bavilo hraní videoher, jako je "Wizardry" a "Final Fantasy", využil v "KonoSubě" mnoho fantastických prvků z deskových her na hrdiny.  Light novel verzi původní série, kterou ilustroval Kurone Mišima, vydávalo nakladatelství Kadokawa Šoten pod svou značkou Kadokawa Sneaker Bunko od 1. října 2013 do 1. května 2020. Dohromady vzniklo sedmnáct svazků. Příběh light novel série se v některých aspektech liší, jako je jeho chronologie nebo věk postav. Finální, sedmnáctý, svazek navíc obsahuje doplňující příběh v doslovu, který rozšiřuje konec původního internetového románu.  Spin-offová light novel série zaměřující se na postavu Megumin, kterou napsal Akacuki a ilustroval Mišima, je pojmenována "Kono subarašii sekai ni bakuen o!" () a odehrává se před dějem hlavní série. Její první svazek byl vydán 1. července 2014 a třetí finální 1. června 2015. První svazek nové série s názvem "Zoku: Kono subarašii sekai ni bakuen o!" (, která pokračuje v příběhu spin-offu, byl vydán 28. prosince 2016. Jednosvazkový spin-off pojmenovaný "Kono kamen no akuma ni sódan o!" (), jenž se zaměřuje na Vanira, byl vydán 1. dubna 2016.  Druhá spin-offová série, která se jmenuje "Kono subarašii sekai ni šukufuku o! Ekusutora ano orokamono ni mo kjakkó o!" (), započala publikaci 1. srpna 2017. Píše ji Hirukuma a ilustruje Uihime Hagure. Hlavní postavou série je Dust. Sedmý svazek byl publikován 1. května 2020.  Dne 20. května 2016 americké nakladatelství Yen Press oznámilo, že licencovalo anglický překlad light novel. První svazek byl vydán stejného dne jako druhý svazek mangy, tedy 21. února 2017.

Mangy.

Manga adaptace "KonoSuby", kterou ilustruje Masahito Watari, započala serializaci 9. září 2014 v říjnovém čísle časopisu "Gekkan Dragon Age" nakladatelství Fudžimi Šobó. Do května 2020 bylo vydáno jedenáct svazků mangy. Spin-offová manga s názvem "Ano orokamono ni mo kjakkó o! Kono subarašii sekai ni šukufuku o! Ekusutora" () byla vydána společně se dvanáctým svazkem light novel série. Napsal ji Kuma Hiru a ilustroval Hagure Juki. Příběh mangy se zaměřuje na Dusta a Vanira, kteří se dostali do problémů, protože prodali ukradené zboží.  Yen Press oznámil licencování manga série současně s licencováním light novel série.

Anime.

Seriálová anime adaptace od studia Deen byla premiérově vysílaná na televizní stanici Tokyo MX od 14. ledna 2016 do 16. března 2016. Později bylo anime vysíláno na dalších osmi televizních stanicích a několika VOD streamovacích službách. V Severní Americe a dalších regionech bylo anime souběžně vysíláno společností Crunchyroll, v Austrálii pak společností AnimeLab. Takaomi Kanasaki se podílel na režii seriálu a Makoto Uezu na scénáři. Na designu postav pracoval Koiči Kikuta. OVA epizoda byla vydána společně s devátým svazkem light novely "KonoSuba" v červnu 2016. Úvodní znělku seriálu „Fantastic Dreamer“ nazpívala Mačico. Závěrečnou znělku s názvem „Čísana bóken-ša" () nazpívaly herečky Sora Amamija, Rie Takahaši a Ai Kajano. Dne 7. ledna 2019 Crunchyroll oznámil, že anime obdrží anglický dabing. První řada započala vysílání s anglickým dabingem 25. ledna 2019 a druhá 25. února 2020. Dne 25. května 2020 byla v Severní Americe vydána společností Discotek Media první řada na Blu-ray discích.  Seriál animovali Koiči Kikuta a Momoka Komacu, přičemž první z nich pracoval na lichých dílech a druhý na sudých. Postavy, které navrhl Komacu, se podobaly těm z light novel a vzhledově byly atraktivnější. Kikuta však založil své návrhy na dětských seriálech, jako je "Pokémon", protože příběh "KonoSuby" byl podobný těm v oněch dětských seriálech.  Druhá řada anime seriálu byla premiérově vysílaná od 12. ledna 2017 do 16. března 2017. Úvodní znělku řady pojmenovanou „Tomorrow“ nazpívala opět Mačico. Závěrečnou znělku „Oie ni kaeritai" () nazpívala Amamija, Takahaši a Kajano. Druhá OVA epizoda byla vydána společně s dvanáctým svazkem light novely "KonoSuba" v červenci 2017. Dne 25. červnce 2017 herec Džun Fukušima (Kazuma) a herečka Takahaši (Megumin) oznámili, že je v plánu nový anime projekt o "KonoSubě". Ten byl později odhalen jako nový film "Kono subarašii sekai ni šukufuku o! Kurenai densecu".  Dne 6. října 2018 bylo oznámeno, že se postavy seriálu objeví v anime "Isekai Quartet", který je crossoverem několika dalších anime seriálů, jako jsou například "", "Overlord" a "Jódžo senki".

Film.

Dne 25. června 2018 bylo oznámeno, že studio J.C.Staff pracuje na filmové adaptaci. Na filmu pracoval stejný produkční štáb jako na anime seriálu a postavy namluvilo jeho původní herecké obsazení. Film je pojmenovaný "Kono subarašii sekai ni šukufuku o! Kurenai densecu" () a byl do japonských kin uveden 30. srpna 2019. Dne 25. března 2020 začal Crunchyroll vysílat film s anglickými titulky, měsíc nato, v dubnu, pak s anglickým dabingem.

Přijetí.

K 2. březnu 2016 měla light novel série jedenáct svazků. Dohromady bylo vytisknuto 1,5 milionu kopií, přičemž každý ze svazků prodal přes 136 000 kopií. K únoru 2017 prodala série více jak 3 miliony kopií. Andy Hanley, který recenzoval první knihu, pochválil komediální prvky odrážející se v „unaveném žánru“ a postavy, které se přitahují na základě jejich zvláštností. Nicméně vytknul knize její nepříliš dlouho délku. Roku 2016 získala série ocenění Grand Prix nakladatelství BookWalker.

Kono subarašii sekai ni šukufuku o! (), zkráceně též KonoSuba, je japonská light novel série napsaná spisovatelem Nacumem Akacukim. Série sleduje příběh kluka, který je po své smrti poslán do fantastického světa, ve kterém je společně s bohyní, čarodějkou a rytířkou součástí nefungující skupiny. Jejich cílem je porazit temného krále a jeho armádu. Původně byla série vydávána na internetové stránce Šósecuka ni naró, mezi prosincem 2012 a říjnem 2013, ve formě internetového románu. Později byla přepsána do light novel, jejichž ilustrátorem je Kurone Mišima, které byly vydávány nakladatelstvím Kadokawa Šoten pod svou značkou Kadokawa Sneaker Bunko od října 2013 do května 2020.

, abrégée, est une série de "light novel" écrite par Natsume Akatsuki. Celle-ci suit l'aventure d'un garçon qui est envoyé dans un monde fantastique après sa mort, formant une équipe à problèmes avec une déesse, une magicienne, et une croisée pour lutter contre les monstres.


Týmové soutěže.

Ve švýcarském fedcupovém týmu debutovala v roce 1997 curyšskou světovou baráží proti Argentině, v níž s Martinou Hingisovou vyhrála čtyřhru. Švýcarky zvítězily 5:0 na zápasy. Ve Fed Cupu 1998 se stala členkou družstva, které skončilo jako poražený finalista. Do ročníku zasáhla semifinálovou výhrou po boku Schnyderové nad francouzským párem Fusaiová a Tauziatová. V soutěži nastoupila k dvaceti mezistátním utkáním s bilancí 10–7 ve dvouhře a 13–2 ve čtyřhře.  Švýcarsko reprezentovala na Letních olympijských hrách 2000 v Sydney. V ženské dvouhře vypadla ve druhém kole, když nestačila na Němku Janu Kandarrovou. Do ženské čtyřhry nastoupila s Miroslavou Vavrincovou. Soutěž opustily po prohře v úvodní fázi od venezuelského páru Milagros Sequeraová a María Ventoová-Kabchiová.  Zúčastnila se také pekingských Her XXIX. olympiády, na nichž s Patty Schnyderovou dohrála ve druhém kole deblové soutěže na raketách pozdějších bronzových medailistek Jen C’ a Čeng Ťie z Číny.

Tenisová kariéra.

V rámci hlavních soutěží událostí okruhu ITF debutovala jako patnáctiletá v únoru 1992, když startovala v portugalském Carvoeiru s dotací 10 tisíc dolarů. Ve čtvrtfinále podlehla Thomasové. Premiérový titul v této úrovni tenisu vybojovala v červnu 1993 na nicolosijské události s rozpočtem deset tisíc dolarů. Ve finále přehrála Francouzku Laurence Boisovou. Průlom do elitní světové stovky žebříčku WTA dvouhry zaznamenala po Roland Garros 1997 v jeho vydání z 9. června 1997, když se posunula ze 106. na 87. místo.  Na okruhu WTA Tour debutovala dubnovým Zagreb Open 1995. Po zvládnuté kvalifikaci nestačila na úvod singlové soutěže na devadesátou první ženu klasifikace Japonku Ai Sugijamovou. Na okruhu se probojovala celkem do osmi semifinále dvouhry, včetně Indian Wells Masters 2002, a všechny prohrála. Po turnaji se v dubnu 2002 stala členkou Top 50, když postoupila ze 70. na 46. příčku. V létě 2002 prodělala spalničky a toxoplazmózu. Jedenáctkrát skončila ve čtvrtfinále. Poprvé na Pupp Czech Open 1996 v Karlových Varech, kde ji vyřadila Slovenka Katarína Studeníková.  Debut v hlavní soutěži nejvyšší grandslamové kategorie přišel v ženském singlu Australian Open 1997. V úvodním kole však nenašla recept na světovou osmatřicítku Henrietu Nagyovou. Na Australian Open 2001 poprvé porazila členku elitní světové desítky po výhře nad pátou hráčkou klasifikace Conchitou Martínezovou. Na Rome Masters 2001 pak zdolala belgickou světovou třináctku Kim Clijstersovou.  Premiérové finále na okruhu WTA Tour odehrála na lednovém ASB Classic 2001, když ve finále čtyřhry s Rakušankou Barbarou Schettovou podlehly francouzsko-rakouské dvojici Alexandra Fusaiová a Rita Grandeová. První dva deblové tituly získala v sezóně 2004. Nejdříve na dubnovém Estoril Open po boku Slovenky Janette Husárové a poté na zářijovém China Open, jenž odehrála s Ruskou Dinarou Safinovou.

Emmanuelle Gagliardiová (* 9. července 1976 Ženeva) je bývalá švýcarská profesionální tenistka, pohybující se na okruzích v letech 1992–2008. Ve své kariéře vyhrála na okruhu WTA Tour čtyři deblové turnaje. V rámci okruhu ITF získala osm titulů ve dvouhře a šest ve čtyřhře.

Emmanuelle Gagliardi, née le à Genève, est une joueuse de tennis professionnelle suisse. Elle a joué sous les couleurs de Monaco jusqu'en. Elle fait ses débuts en équipe de Suisse en mars lors de la rencontre de Fed Cup contre la Slovaquie.


Pozadí a vývoj.

Turné bylo oznámeno skrze zpěvaččin Twitter 3. listopadu 2014, kdy řekla: „#The1989WorldTour se koná!“, než vydala odkaz na stránku, kde fanoušci mohli najít seznam koncertů. Rovněž bylo také uveřejněno, že Vance Joy se připojí k turné a že vstupenky na severamerickou část jdou na prodej 14. listopadu.  V rozhovoru pro magazín "Time" Swift řekla: „V setlistu budou především převažovat písně z "1989". [...] Mám spousta věcí, které jsem si pro tohle turné vysnila. Pokud se podíváte na mou předchozí hudbu tak, jak jdou produkční elementy, je tam sposta živých bubnů, akustických kytar, elektrických kytar a živé basy. A pokud se podíváte na vzhled 1989, je to většinou utomatizované bubny a takový typ velkých epických zvuků, bas a vrstevnatých vokálů. Mám velkou skupinu a zhruba je nás 14, a tak myslím, že skončíte ještě s větším pocitem, který bude naplněn ještě více dramatem, ale nikdy se nedostanete do bodu, kdy by jste se cítili hlučně nebo přeplněně.“  Jako vždy Swift byla dosti zapojena do příprav a produkce turné. Uznala výzvu s hraním ve stadionech, když vyjádřila svůj cíl: „I ti lidé v posledních řadách na tribunách můžou pocítit intimní, osobní zážitek.“ Další měsíc při rozhovoru s KIIS-FM odhalila, že věděla, jak bude pódium vypadat, a také připustila, že „všichni fanoušci budou, jako že nechtějí vynechat žádnou píseň [z "1989"] ze setlistu.“  Turné zabralo sedm měsíců k naplánování před třemi měsíci zvukových zkoušek, čtyřmi týdny zkoušek pódia a deset dní na zkoušky kostýmů. Cestovalo se s 26 kamióny a 11 autobusy, které převážely 146 lidí z města do města. Navíc zhruba 125–150 lidí bylo najato v každém městě, aby pomohli postavit a sbalit pódium. Celé postavení pódia zabralo okolo 6 až 8 hodin v arénách a na stadiony den navíc. Spousta členů cestující skupiny pracovala se Swift od éry "Fearless". Swift vybrala dva designy na kamióny – 1 design pro 13 kamiónů. Návštěvníkům koncertů byly dány světelné náramky, které byly naprogramované, aby skrze šou měli barvu, což zopakovala rovněž během Reputation Stadium Tour.

Setlist.

Tento setlist zastupuje setlist z 5. května 2015 v Tokiu a nemusí být platný pro všechny koncerty. Následující písně byly zpívány Swift namísto "You Are in Love".  Swift překvapovala fanoušky během turné svými speciálními hosty, se kterými zazpívala duet. Další speciální hosti jsou především přátelé Swift, kteří se objevili na pódiu během "Style".

The 1989 World Tour bylo čtvrté koncertní turné americké zpěvačky Taylor Swift na podporu jejího pátého studiového alba, "1989" (2014). Data pro koncerty v Tokiu a severoamerickou, evropskou část byly oznámeny v listopadu 2014 následována daty pro Oceánii v prosinci 2014. Přidané koncerty pro Singapur a Šanghaj byly přidány v červnu 2015 a třetí a poslední koncert v Melbourne byl oznámen v červenci toho roku. Turné začalo 5. května 2015 v japonském Tokiu a skončilo 12. prosince 2015 v australském Melbourne, den před zpěvaččinými 26. narozeniny.

The 1989 World Tour est la quatrième tournée mondiale de la chanteuse américaine Taylor Swift, faisant la promotion de son cinquième album studio, "1989" (2014). Les dates pour l'Europe et l'Amérique du Nord, ainsi que les deux dates pour le Japon, sont annoncées en. Les dates additionnelles pour Singapour et Shanghai sont annoncées en, avec un troisième et dernier show pour Melbourne annoncé en. La tournée a débuté le, à Tokyo, au Japon, et s'est achevée le, à Melbourne, Australie, le jour avant son vingt-sixième anniversaire. Cette tournée est devenue la plus lucrative pour l'artiste et la plus importante, rassemblant un total de et générant. Elle est la tournée la plus lucrative de l'année 2015.


Nomenklatura.

Historie objevu.

V polovině 19. století byly popsány 3 druhy kiviů: kivi hnědý (Bartlett, 1851), kivi jižní (Shaw, 1813) a kivi Owenův (Gould, 1847). Britští a novozélandští ornitologové však zaznamenávali zkazky od Maorů a cestovatelů, že někde na západním pobřeží Jižního ostrova žije „gigantický“ kivi, který je vysoký „nejméně 3 stopy” a „velký jako krocan”. Francouzský ornitolog Jules Verreaux pouze na základě těchto nepřímých svědectví přiřadil dosud odborně nepopsanému druhu bionické jméno '.'je gramatický tvar latinského ", což znamená „největší”.  V létě 1870–1871 získalo museum Canterbury v Christchurchi kůže dvou kiviů, ze kterých bylo patrné, že by se mohlo jednat o nový druh. Ředitelem muzea byl tehdy Julius von Haast, který pověřil popisem kůží svého dobrého přítele a mecenáše muzea Thomase Pottse. Potts v roce 1872 publikoval článek, ve kterém kůže podrobně popsal a zařadil je do nového druhu, který nazval na počest svého přítele'– kivi Haastův. Pojmenování'bylo v souladu s názorem Waltera Bullera rezervováno pro onen obří, dosud neobjevený druh ještě většího kiviho. Časem se ukázalo, že tento velký kivi a kivi Haastův je tentýž druh. Možná proto, že odborná veřejnost byla v očekávání objevu mnohem většího jedince, dostalo se objevu kiviho Haastova jen malé odezvy.  Jednalo se o první druh kiviho, který byl popsán na Novém Zélandu. Předchozí tři druhy byly popsány v Anglii.  V roce 1875 australsko-německý botanik Ferdinand von Mueller poslal dva živé jedince z Melbourne do Velké Británie. Jeden z nich po cestě zemřel, druhý se přidal k existující skupině kiviů jižních a kiviů Owenových v zahradách Zoologické společnosti v Londýně. Není úplně jasné, jak se kivi Haastovi k Muellerovi dostali – je možné, že mu je poslal sám Julius Haast.

Evoluční vývoj.

Základní fylogeneze kiviů  Kivi Haastův se začal vydělovat jako samostatný druh zhruba před 5,8 miliony lety. Jeho nejbližším příbuzným je kiwi Owenův.  Kivi Haastův náleží do rodu kivi a monotypické čeledi kiviovití. Nejbližším příbuzným kiviovitých jsou gigantičtí ptáci z čeledi Aepyornithidae z Madagaskaru, dále australští emu a kasuárové. I když se původně předpokládalo, že kiviové jsou nejblíže příbuzní ptákům moa, moderní analýzy morfologie a DNA ukázaly pouze na vzdálenou příbuznost. Prapředek kiviů se vyvinul ještě v době, kdy byl Nový Zéland součástí Gondwany (asi před 82–85 miliony let).  Výsledky rozsáhlého výzkumu DNA pod vedením Paula Gardnera z University of Otago napovídají, že zatímco moa na Nový Zéland přiletěl a teprve poté přišel o schopnost létat, kiviové mohli být nelétaví už v době Gondwany a mohli tak na kontinent jednoduše přijít.  Maorský název kiviho Haastova je'či '. " v maorštině znamená „vysoký” či „dlouhý” a odkazuje k velikosti kiviho.

Popis.

Kivi Haastův je nelétavý pták. Jedná se o největšího zástupce kiviů. Měří 45–50 cm, samec váží průměrně 2,4 kg a samice 3,3 kg. Koncem podzimu, kdy dochází k vrcholnému období krmení, může samec vážit až 3 kg a samice až 4,3 kg. Tělo je hruškovitého tvaru s pozůstatky křídel schovanými pod jemným peřím, které spíše připomíná srst. Hlava je úzká, ocas úplně chybí. Slonovinový zobák je hladký a mírně zahnutý. Jeho délka je 85–130 mm, na jeho konci se nachází nenápadné nosní dírky. Kiviové jsou jediní ptáci na světě, kteří mají nosní dírky na konci zobáku.  Peří na hlavě a krku je tmavě šedé. Pod okem se nachází malá tmavá skvrna. Duhovka je černá. Přední část těla je většinou světle šedá, zadní část je kaštanová až žluto hnědá. Od hlavy dolů má nepravidelné hnědo-černé pruhy. Mezi nohama přechází barva peří ze šedé do žluto-hněda. Byli pozorováni jedinci, kterým chybělo pruhování a peří mělo šedou či zrzavou barvu. Nohy a prsty jsou tmavě hnědé, u některých jedinců spíše krémově bílé. Zbarvení drápů se liší – bývá bílé, šedé až černé a může se u místních populací lišit.  Pohlavní dimorfismus je nevýrazný. Samice je oproti samci o něco těžší a její zobák je o 20–40 mm delší. Juvenilní jedinci jsou prvních zhruba 20 měsíců výrazně menší než dospělí. Vedle velikosti se liší i zbarvením pruhů ve vrchních partiích, které jsou šedo-žluté a ne kaštanové jako u dospělých jedinců.  Kivi má velice dobrý sluch a čich.

Záměna.

Kivi Haastův je podobný kivi hnědému, avšak oproti němu má kratší zobák a nepravidelné pruhování. Je podobný též kivi Owenovu, avšak kivi Haastův je větší se světlejším peřím. Juvenilní jedinci kiviho Haastova a kiviho Owenova jsou v terénu prakticky k nerozeznání. Co se týče hlasového projevu kiviho Haastova, vedle ostatních kiviů může být zaměnitelné s křikem chřástala weky.

Ekologie a chování.

Kiviové tráví celý den ve svých norách. Začnou vylézat až zhruba půl hodiny po západu slunce, kdy ještě nenastala úplná tma. V této době dochází k prvním hlasitým hlasovým projevům. Kiviové po se po vylezení z nory protáhnou a začnou hledat potravu. Při pohybu lesem jsou velmi tiší a dokáží během noci urazit až tří kilometrovou vzdálenost. Vylézají v podstatě za každého počasí včetně bouřkových a větrných nocí, kdy většina ostatních nočních ptáků zůstává skryta. Za svítání se stahují zpět do svých nor. V létě během krátkých nocí to bývá o něco později, zhruba jednu hodinu po východu slunce.

Teritorium a nory.

Podobně jako ostatní kiviové, kivi Haastův je silně teritoriální pták. Zaznamenaná teritoria měla rozlohu 8–100 hektarů, nejčastěji kolem 25. Své teritorium je připraven agresivně bránit proti vetřelcům, zejména proti samcům z vlastního rodu. K bojům o teritoria dochází zřídka, avšak pokud k nim dojde, samci bránící teritorium se zjihne peří, samec sklopí zobák a se vší silou se rozběhne proti vetřelci. Byl zaznamenán případ, kdy kivi zaútočil ne jiného kiviho svými silnými drápy takovou silou, že mu rozsápal kůži a způsobil vážná vnitřní zranění, kterým napadený kivi za několik hodin podlehl.  Žije a hřaduje v norách, které jsou nejčastěji pod kořeny stromů nebo pod vegetací, občas v dutých kmenech spadlých stromů. Příležitostně si dokáže noru vyhloubit i sám. Nory jsou většinou okolo jednoho metru široké a půl metru vysoké. Mají několik vchodů. Kivi si dovnitř nanese mech a trávu, které tvoří tenkou přírodní podložku pro spaní a hřadování. Na svém teritoriu mívá až stovku nor, které každý den střídá. Pokud má partnera, kolem 40 % nocí tráví s ním.

Hlasový projev.

Kiviové mají nejvýraznější a nejhlasitější hlasový projev ze všech běžců. Kivi Haastův je zvláště hlučný druh kiviho. Julius von Haast o jeho hlučnosti prohlásil, že porovnávat hlasitost kiviho Haastova s kivi hnědým je jako porovnávat „hlas silného muže s dětským nářkem”. V bezvětří lze volání kiviho slyšet na kilometry daleko.  K hlasovému projevu dochází v noci, nejčastěji 2–3 hodiny po západu slunce. Kivi se projevuje typicky 5–20× za noc. Svým voláním dává najevo své teritorium a volání používá i ke komunikaci se svým partnerem.  Vokální projev samce a samice mají stejnou délku a mají podobný počet slabik. Slabiky se však liší v závislosti na pohlaví. U samce jsou delší a výše položené, u samice jsou charakteristické hlubšími tóny a mají větší šířku pásma. Podobný pohlavní dimorfismus hlasového projevu byl zaznamenán i u kiviho Owenova a kiviho hnědého.

Rozmnožování.

Kivi Haastův žije monogamně v dlouholetých svazcích, i když rozchody partnerů nejsou výjimkou. Pokud jeden z partnerů zemře, zbývající jedinec si začne hledat nového partnera.  Podobně jako ostatní kiviové, kivi Haastův klade jedno extrémně velké vejce, které váží kolem 20 % váhy samice. Proces tvorby vejce se však oproti ostatním kiviům značně liší. Zatímco samice kiviho hnědého a kiviho Owenova je nejtěžší koncem zimy, kdy dochází ke kladení vejce, samice kiviho Haastova je nejtěžší koncem podzimu, kdy vrcholí období krmení. Kivi Haastovi většinou žijí ve vysokých nadmořských výškách, kde je v zimě nedostatek potravy a samice přes zimu ztratí až čtvrtinu své váhy. V době kladení vejce je tak už poměrně chudá a slabá, avšak dokáže efektivně zmobilizovat zbytek svých sil a naklást jedno vejce. Pokud inkubace vejce selže nebo ho napadne predátor, nedochází k další snůšce až do příštího pářícího období. V tom se kivi Haastův liší např. od kiviho hnědého, který dokáže naklást až pět vajec během jednoho pářícího období. Pokud samice kiviho Haastova nemá na podzim dostatek potravy, koncem zimy nedochází ke kladení vejce.  Bílé vejce o rozměrech 124×77 mm je kladeno od července do prosince do jedné z kiviho nor, občas do husté vegetace. Samec sedí na vejcích přes den a zhruba polovinu noci, zbytek noci inkubuje samice. Inkubační doba trvá kolem 70 dní. Mládě se rodí opeřené a první týden zůstává v hnízdě. Mláďata jsou krátce po narození plně samostatná, tzn. začnou chodit a obstarávat si potravu samy. V prvních letech zůstávají v blízkosti svých rodičů, se kterými občas hřadují. S přibývajícím věkem s nimi hřadují čím dál tím méně a jejich nory se vzdalují od teritoria rodičů. Není úplně jasné, kdy mladí jedinci plně opouští natální teritoria, patrně to je po 4 a půl letech od narození nebo ještě později. Kivi se může dožít zhruba 50 let.

Potrava.

Živí se zejména bezobratlými živočichy, ovocem a rostlinami. V zimě se jedná převážně o larvy brouků a žížaly, v létě pojídá i cvrčky, wety, stonožky, pavouky a slimáky. Potravu získává především ze země a z tlejících kmenů stromů. Občas sbírá i spadlé bobule. Když se při přívalových deštích rozvodní řeky a raci začnou vylézat na břeh, aby unikli silným proudům, kiviové s oblibou pojídají i je.  Hledání potravy probíhá tak, že kivi v přikrčené pozici pomalu vykračuje lesem. Neustále přitom zapichuje do země a tlejících stromů svůj dlouhý zobák. Ten používá jako jakousi sondu, kterou propichuje zem, dokud neucítí pach živočicha pomocí nosních dírek na konci zobáku. Jakmile lokalizuje svou oběť, opatrně ji zobákem vytáhne ze země a spolkne. Větší živočichy nejprve rozkouše a až poté pozře. Pokud má kivi problém vytáhnout tvora ze země, je schopen svým zobákem vyhrabat díru až 10 cm širokou a 15 cm hlubokou, aby se k němu dostal.  Počátkem 21. století podnítila ornitoložka Susan Cunningham výzkumy zobáků kiviů a jejich smyslu pro vibrace. Cuningham přišla na to, že kiviům pomáhá při lokaci potravy i další smysl, kterým je schopnost zaznamenávat i sebemenší vibrace způsobené pohybem hmyzu. Kivi vnímá tyto vibrace pomocí „senzorů” umístěných na konci zobáku. Je dokonce možné, že je tento smysl při lokaci potravy důležitější než čich. Podobný smysl byl popsán i u ptáků z čeledi slukovití. Ti jsou však jen vzdálenými příbuznými kiviů a spíše se bude jednat o příklad konvergentní evoluce.

Rozšíření a populace.

Původní areál rozšíření je poměrně složité určit. Historické zmínky o kivim Haastovu jsou sporadické a z těch existujících není zcela jasné, o jaký druh kiviho se jednalo. Fosilní nálezy, které by mohly pomoci určit původní rozšíření kiviů, nebyly podrobně zkoumány. Nicméně z koster je stejně složité určit, zda se jedná o kiviho Haastova nebo kiviho hnědého, protože mezi kostrami obou druhů není podstatný rozdíl.  Lze usuzovat, že kivi Haastův byl v minulosti rozšířen i v nížinatých oblastech severní části Západního pobřeží, v severozápadním Canterbury a v Tasmanu. Odhaduje se, že vymizel nejméně ze 30 % oblastí svého původního rozšíření, především z nížin. I tak představují kivi Haastovi populaci, která byla nejméně dotčená příchodem lidí na Nový Zéland. Ostatní kiviové zaznamenali po lidském osidlení mnohem drastičtější úbytky v rozšíření a např. kivi Owenův na obou hlavních ostrovech nedlouho po příchodu lidí úplně vyhyul.  Dnes se kivi Haastův vyskytuje hlavně ve vyšších polohách, izolované populace nižších poloh jsou spíše výjimkou. Obývá poměrně širokou škálu lesnatých, křovinatých i travnatých oblastí. Vedle vysoko položených vlhkých pabukových lesů to jsou hlavně podokarpové porosty středních výšek a občas i pobřežní trsnaté a křovinaté oblasti. Největší hustota výskytu kiviů bývá v podmáčených pabukových lesích pokrytých tlustými vrstvami mechů a lišejníků. Kiviové byli v minulosti spatřeni i při okrajích dobytkářských farem. Vyskytují se v nadmořských výškách do 1500 m n. m., nejčastěji mezi 700–1100 m n. m.  Kivi Haastovi jsou rozšířeni ve třech hlavních oblastech: v pohoří Paparoa, od severozápadu Nelsonu (zhruba od Heaphy Track) po severní hranici řeky Buller u Westportu, a v Jižních Alpách od řeky Hurunui po národní park Arthur's Pass. Malá populace kiviů Haastových se nachází i v národním parku Nelson Lakes.  Celková populace kiviů je k roku 2020 odhadována na 15 000 jedinců.

Ohrožení.

Hlavní hrozby pro kivi Haastovy představují úbytek původních pralesů, motorová vozidla, predace ze strany introdukovaných hranostajů, psi a pasti na kusu liščí. Počet kiviů zabitých auty či vlaky je jen malý. Předpokládá se, že populace ve vyšších polohách je stabilní a populace v nížinách je na ústupu vlivem predace ze strany hranostajů. Předpokládaný úbytek celkové populace je 2 % ročně.  Kivi Haastovi jsou oproti ostatním kiviům poměrné málo dotčení a v některých oblastech stále ještě hojně rozšíření. Oproti ostatním kiviům mají totiž dvě klíčové výhody:  Kivi Haastovi si dosud vyžádali jen málo pozornosti ze strany vědců a ochránců přírody. Důvod je ten, že mají poměrně rozsáhlý areál rozšíření a populace ve vyšších polohách neklesá. Ochránci dosud věnovali svou pozornost především kritičtěji ohroženým druhům kiviů.  Potencionální hrozbu pro kivi Haastovy představuje také to, že se vyskytují pouze na novozélandské pevnině. Všechny ostatní druhy kiviů i většina dalších novozélandských endemitů (např. pokřovník alpínský či pištec žlutý) byly přemístěny na ostrovy bez predátorů, kde založili nové populace.

Ochrana.

Department of Conservation klasifikuje populaci kiviho Haastova za národně zranitelnou, což je nejnižší stupeň tříbodové stupnice ohrožení. Jako zranitelného ho hodnotí i organizace BirdLife International.  Častým typem ochrany ptáků na Novém Zélandu bývá jejich reintrodukce do míst, kde předtím vyhynuli, případně přemístění části populace na menší ostrovy bez predátorů. V roce 1915 došlo k prvnímu pokusu o translokaci kiviů Haastových. 19 jedinců bylo převezeno na ostrov Little Barrier. Populace se však neuchytila. V létě 2004/2005 došlo k translokaci 10 kiviů k jezeru Rotoiti v národním parku Nelson Lakes. I přes občasné útoky psů se populaci daří docela dobře, k roku 2015 čítala 29 jedinců.  V letech 2018–2028 probíhá zotavovací program pro všechny kiviovité pod patronací Department of Conservation. Pro kivi Haastovy jsou jedním z hlavních cílů větší geografické rozšíření populace, plošná kontrola predátorů pomocí pesticidu 1080 a převrácení 2% ubývajícího populační trendu na 2% nárůst.  K roku 2020 je pod aktivním managementem kolem 12 % populace. Management zahrnuje především kontrolu predátorů pomocí pastí a pesticidu 1080. V menší míře se jedná i o management populace pomocí programu NestEgg. Princip programu spočívá v tom, že se kiviho vejce vyjme z hnízda, inkubuje v chovném zařízení a juvenilní jedinec se vypustí zpět do přírody. Nicméně i když je tato taktika výborná na podporu populace u jiných ptáků (např. kachny měkkozobé), u kiviho Haastova se ukázala jako neefektivní.  U místních populací, kde dochází k aktivnímu managementu, byl zaznamenán meziroční 7% populační nárůst počtu jedinců.

Vztah k lidem.

Kiviho je velmi těžké spatřit a je „mnohem častěji viděn než slyšen”. Důvody jsou ty, že kivi je aktivní hlavně v noci, je poměrně plachý a jeho habitat je většině lidem těžko přístupný. Spíše se tak lidé setkávají pouze se znaky přítomnosti kiviho jako je peří, stopy v bahně nebo jeho noční křik. Následkem extrémnějšího habitatu než u ostatních kiviů a relativní stabilností populace se jedná o nejméně studovaný druh kiviů.  Maorové cenili všechny druhy kiviů pro jejich jemné peří, které používali k výrobě plášťů zvaných "kahukiwi". Kiviové pro ně představují "taongu" („posvátný klenot”), ke kterému mají silné spirituální, historické a emoční pouto. V zákonu "Vyrovnání pohledávek mezi Britskou korunou a kmenem Ngāi Tahu" z roku 1998 byl tento speciální vztah legislativně vyjádřen ("", příloha 97). V praxi to znamená hlavně větší důraz na ochranu kiviů ze strany britské koruny a konzultace místních kmenů ("iwi") při plánování managementu ochrany.

Kivi Haastův ("", či ) je nelétavý noční pták z rodu kiviů, který se endemitně vyskytuje pouze na Jižním ostrově Nového Zélandu. Jedná se o největšího zástupce kiviů. Jeho celková populace se odhaduje na 15 000 jedinců.

Le Kiwi roa (Apteryx haastii) est une espèce d'oiseaux de la famille des Apterygidae. C'est le plus grand des kiwis, mesurant environ pour. Comme tous les autres ratites, il ne vole pas. Son plumage est gris-brun avec des bandes plus claires. La femelle pond un seul œuf qui est couvé par les deux parents.


Pozorování.

Bayerovo označení této hvězdy pochází z roku 1603, kdy Johann Bayer publikoval svůj hvězdný atlas "Uranometria". Katalog Johna Flamsteeda byl vydán roku 1712. Flamsteed zde řadil hvězdy v jednotlivých souhvězdích v pořadí podle jejich rektascenze, této hvězdě tak připadlo Flamsteedovo označení 7 Cassiopeiae.  Jako proměnná hvězda je ρ Cas zmiňována poprvé až roku 1901. Byla označena pouze jako "pec." (angl. "peculiar" = zvláštní, neobvyklá) s malým, ale jednoznačně definovatelným rozsahem proměnnosti. Povaha ρ Cas zůstala nejasná i během hlubokého vizuálního minima v roce 1946, předpokládala se však souvislost s objevem expandujícího pláště kolem hvězdy. Ve spektru se objevily prvky popisované jako typické pro hvězdu spektrálního typu M spíše než pro dříve uváděný typ F8. Až později se vyjasnilo, že ρ Cas je velmi hmotná, zářivá a nestabilní hvězda, která pulzuje a ztrácí hmotu, přičemž je občas zakrývána odhozenou hmotou z masívních erupcí v plášti.  ρ Cas má obvykle vizuální magnitudu kolem 4,5, v roce 1946 však nečekaně zeslábla na magnitudu 6 a zchladla o 3000 K, než se opět vrátila k předchozí jasnosti. Podobná erupce byla zaznamenána roku 1893, což naznačovalo, že se tento jev opakuje pravidelně každých zhruba 50 let. K další podobné události skutečně došlo na přelomu let 2000 a 2001, kdy ji zachytil William Herschel Telescope na ostrově La Palma na Kanárských ostrovech.  V roce 2013 ejekce pláště vyvolala dramatické změny ve spektru a pokles vizuální magnitudy zhruba o 0,5. Koncem roku 2014 byly ve spektru detekovány slabé emisní čáry kovů a zdvojené čáry vodíku H-α, v roce 2017 pak dokonce neobvyklé ztrojené. Jasnost kulminovala na magnitudě 4,3, než opět poklesla na magnitudu 5. V roce 2018 ρ Cas opět zjasnila na magnitudu 4,2.  Paralaxa publikovaná v katalogu Hipparcos má hodnotu kolem 0,28 mas, což odpovídá vzdálenosti zhruba 10 000 světelných let. To by z ρ Cas dělalo jednu z nejvzdálenějších hvězd viditelných pouhým okem. Novější publikace však uvádějí paralaxu mnohem větší, což by znamenalo, že ρ Cas je výrazně blíže.

Vlastnosti.

Ró Cassiopeiae je jedna z nejzářivějších žlutých hvězd. Její zářivost se blíži Eddingtonově mezi a běžně ztrácí masu tempem zhruba. Většinu času si udržuje teplotu kolem 7000 K a poloměr kolem 400 R☉, přičemž nepravidelně pulzuje pouze s malými změnami v jasnosti. Zhruba jednou za 50 let však projde velkou erupcí, při které odhodí značnou část svojí atmosféry, což vyvolá ochlazení zhruba o 1500 K a jasnost klesne až o 1,5 magnitudy. V letech 2000–2001 rychlost ztrácení hmoty stoupla až na, ρ Cas za toto období přišla zhruba o hmotu odpovídající 3% hmotnosti Slunce. Během erupcí zůstává zářivost zhruba konstantní na úrovni kolem 500 000 L☉, ale vrchol vyzařovací křivky se posouvá více k infračervené.  Zastoupení většiny těžších prvků na povrchu ρ Cas je ve srovnání se Sluncem relativně vyšší, ale uhlík a kyslík jsou vyčerpány. To je očekávaný stav pro velmi hmotnou hvězdu, kde spalování vodíku probíhá především prostřednictvím CNO cyklu. Kromě očekávaného zastoupení helia a dusíku pronikajících na povrch, u ρ Cas bylo zjištěno výrazné zastoupení sodíku, což naznačuje, že hvězda během fáze červeného veleobra prošla periodou tzv. dredge-upu. Očekává se, že vývoj ρ Cas nyní směřuje k vyšším teplotám. V jádru nyní probíhá spalování helia prostřednictvím 3-alfa reakce.  Poměrně vysoká hmotnost a vysoká zářivost jsou u hvězdy ve fázi života následující po fázi červeného veleobra zdrojem nestability, vzhledem k poloze blízko Eddingtonovy meze. Žlutí hyperobři se však nacházejí v oblasti teplot, kde změny opacity v zónách částečné ionizace vodíku a helia vyvolávají pulzace (jde o podobnou příčinu jako u pulzace cefeid). U hyperobrů jsou tyto pulzace obvykle nepravidelné a malé, ovšem v kombinaci s celkovou nestabilitou vnějších vrstev hvězdy mohou vyvolat větší erupce. Toto vše může být součástí evolučního vývoje hvězdy směrem k vyšším teplotám skrz ztrátu atmosféry.

Ró Cassiopeiae (ρ Cas, ρ Cassiopeiae) je žlutý hyperobr v souhvězdí Kasiopeji. Nachází se asi 3400 světelných let od Země, přesto jej lze pozorovat pouhým okem, neboť je asi 500 000krát zářivější než Slunce. S průměrnou absolutní hvězdnou velikostí -9,5 jde ve vizuálním spektru o jednu z nejzářivějších známých hvězd. Jeho poloměr je odhadován na 400 až 500 poloměrů Slunce, tedy asi dvojnásobek poloměru oběžné dráhy Země kolem Slunce.

Rhô Cassiopeiae (ρ Cas / ρ Cassiopeiae) est l'étoile la plus lointaine qui soit visible à l'œil nu à partir de l'hémisphère nord seulement. Elle se trouve à une distance de dans la constellation Cassiopée.


Rodina.

Charlotta z Albretu se narodila v roce 1480 jako dcera krále Alana I. z Albretu a Frances hraběnky z Périgold. Jejími prarodiči z otcovy strany byli Jean z Albretu, syn Charlese z Albretu, který byl zabit během velení francouzským oddílům v bitvě u Azincourtu roku 1415, a Charlotte de Rohan, z matčiny vikomt William z Limoges a Isabella de la Tour d'Auvergne, dcera Bertranda V. de la Tour a Jacquette du Peschin. Sama měla šest sourozenců, jejím nejznámějším bratrem byl Jan z Albretu, který se stal navarrským králem díky sňatku s Kateřinou Navarrskou.

Sňatek.

Po nástupu na francouzský trůn měl Ludvík XII. v úmyslu navazat silné vztahy s Bretaní. Chtěl ji zařadit do Francouzského království, a proto usiloval o sňatek s Annou Bretaňskou. Ta se nakonec stala manželkou krále Ludvíka, ale až druhou; král se napoprvé oženil s Johannou Francouzskou. Nicméně ještě dlouho před tím, než došlo ke svatebním plánům, se územní choutky Ludvíka XII. roznesly a pán bearnského území, Alan I. z Albretu, Charlottin otec, se obával, že se jeho panství dostane do vlastnictví Francie spolu s celou Bretaní a začal klást králi odpor, čímž si vysloužil titul státního nepřítele. Když se pak Ludvík XII. rozhodl oženit se s bretaňskou princeznou Annou, musel nejprve odstranit jejího manžela. Vyslal posly do Vatikánu a žádal papeže o Annin rozvod. Papež Alexandr VI. souhlasil, že manželství rozvede a svolí se sňatkem Ludvíka XII. s Annou, ale chtěl za to pro svého syna Cesara za manželku urozenou princeznu. Ludvík XII. se rozhodl pro Charlottu z Albretu s tím, že pokud ona svolí, odpustí jejímu otci. Věci se poněkud zkomplikovaly, protože Alan I. z Albretu, který musel dceřin sňatek odsouhlasit, to nechtěl udělat, pokud nezíská vysoce postavenou ženu pro svého syna Jana. Nakonec pro něj byla vybrána Kateřina Navarrská. Pak už svatbě Charlotty a Cesara nic nebránilo a svatební smlouva byla podepsána na jaře roku 1499.  Svatba proběhla 10. května 1499 v Blois. Devatenáctiletá Charlotta si s manželem nerozuměla, manželství z politických důvodů nebylo šťastné a Cesare odjel do Itálie krátce po svatbě. Nevrátil se do Francie, ani když přišla na svět jeho dcera Louise (17. května 1500-1553); Charlotta během krátké doby strávené s manželem totiž stihla otěhotnět.  Cesare měl přinejmenším jedenáct nelegitimních dětí s různými milenkami a manželku nevídal. Nakonec zemřel ve službách svého švagra Jana III. Navarrského při obléhání Viany 12. března 1507. Charlotta se stala vdovou a spravovala Cesarova panství jako regentka za jejich malou dceru.  Znovu se nevdala a zemřela 11. března 1514 na zámku v La Motte-Feuilly.

Potomci.

Charlotta měla jediné dítě, dceru Louisu. O té však není mnoho záznamů.  Výzkum provedený počátkem 21. století nicméně ukázal, že existuje spousta žijících potomků Charlotty z Albretu a Cesara Borgii, například princ Sixtus Jindřich Bourbonsko-Parmský (22. července 1940).

Charlotta z Albretu (1480 – 11. března 1514), známá i jako paní de Châlus, byla velice bohatá francouzská šlechtična, sestra krále Jana III. Navarského a žena papežova syna Cesara Borgii.

Charlotte d'Albret, dame de Châlus puis Princesse de la Romagne, d'Andria et de Venafro, Duchesse de Gandie, de Valentinois puis Régente du Valentinois, Duchesse de Romagne, Comtesse de Diois, Piombino, Camerino et Urbino, née en 1480 et morte le, était la fille d'Alain d'Albret le Grand, seigneur d'Albret, duc de Guyenne et vicomte de Tartas (entre autres) et de Françoise de Bretagne (Françoise de Blois), vicomtesse de Limoges, comtesse de Périgord ; elle avait pour frère Jean III, roi de Navarre.


Umístnění.

Činžovní dům se nachází ve Staroměstském komplexů, ve východní části Staroměstského náměstí pod číslem 35.

Historie.

Činžovní dům byl postaven v druhé polovině 13. století. Během období gotické architektury byl několikrát přestavený a měnil majitele. Jedním z nich byl učitel synů Kazimíra IV. Jagellonského, básník a humanista Filippo Buonaccorsi (1437–1496), zvaný Kallimach. Činžovní dům prošel další rekonstrukcí v druhé polovině 16. století, byl pak zvýšen o druhé patro a získal prostorové uspořádání charakteristické pro měšťanské činžovní domy zachované i dnes, kombinující obytné, obchodní a skladové funkce. Následně byly ve středu podlaží postavené malé galerie, a v zadní přízemí také polychromovaný strop. Strop v prvním patře pochází z období kolem 1630–40, a strop ve druhém patře z roku cca 1620 (přestěhováno z činžovního domu na Staroměstském náměstí 24).  Koncem 17. století nový majitel, staroměstský radní Jan Jerzy Zöbner, přidal barokní výzdobu. Poté budova získala barokní vnější podobu s bohatě zdobeným portálem. Fasáda byla zdobena květinami a ovocnými motivy, vyrobenými ze štuku. Na chodbě je točité schodiště gdaňského typu, které hlídají postavy Minervy a lva, který drží štít.  Na začátku 19. století byla místnost v prvním patře vyzdobena klasicistním polychromem s iluzionistickou malovanou kolonádou v jonickým pořádku, a na stropě byla vyzdobena pseudokazety. Rekonstrukci této polychromie můžeme dnes sledovat díky toruňskému konzervátorium. Ve druhé polovině 19. století bylo při další rekonstrukci domu na místo komína umístěno druhé točité schodiště – tentokrát litina.  Od roku 1970 se v budově nachází Muzeum umění Dálného východu.

Činžovní dům u Hvězdy v Toruni je činžovní dům nacházející se v Toruni. Vyčnívá se fasádou z pozdního baroka, která na vrhu je vyzdobená zlatou hvězdou, od které se vzal název. Současný stav budovy je výsledkem mnoha oprav a rekonstrukcí.

Maison Sous l'Étoile à Toruń - une maison de ville située à Toruń. Elle se distingue par sa façade de style baroque tardif, ornée au sommet d'une étoile dorée, d'où vient son nom. Sa forme actuelle a été influencée par des plusieurs conversions et des rénovations.


Popis fungování modelu.

Walrasovská aukce stojí na základech Walrasovské směnné ekonomiky. Jedná se o model, který se za pomocí procesu tápání a v rámci několika předpokladů sám dostane z nerovnováhy do rovnovážného stavu poptávky a nabídky. Předpoklady, na nichž model stojí jsou dokonalé konkurenční struktury trhů, pružnost cen, nulové transakční náklady, maximalizační chování všech zúčastněných subjektů a implicitní předpoklad úplné informovanosti. Dle původního výkladu pak účastníci pouze vyhlašují své nabídky popř. poptávky a směna probíhá až za stavu rovnováhy, tedy za rovnovážné ceny. Za rovnovážný stav se tedy myslí dosažení takového cenového ohodnocení v rámci statků, jež byly mezi subjekty rozděleny, že toto cenové ohodnocení co nejvíce odpovídá hodnotě užitečnosti.  Průběh aukce tak spočívá v tom, že každý účastník aukce určuje vlastní poptávku po statku, kterou poté sdělí dražebníkovi. Walrasovský dražebník se poté snaží za pomocí stanovování cen dosáhnout rovnováhy na trhu. Walrasovská aukce pak může vypadat následovně. Účastníky aukce jsou lidé, kterým byly rozděleny určité statky. Lidé však mají dle svých preferencí různé hodnoty užitků plynoucí z přidělených statků, a tudíž je chtějí na trhu směnit. Z toho důvodu jim byly trhem sděleny ceny, za které se statky mohou směnit. Ceny jsou zde čistě vyjádřením určité hodnoty, jelikož peníze se v této aukci nevyskytují. Statky tak lze směnit pouze za jiné statky s odpovídající cenou. Lidé tedy mohou jimi méně preferované statky chtít směnit za jiné více preferované statky za jim předem známou cenu. Cena je pro ně konečná, a ačkoliv model aukce počítá s její budoucí změnou vzhledem k vyvážení trhu, účastnící svou směnou na ceny nespekulují, zkrátka obchodují opravdu za účelem maximalizace vlastního užitku se stoprocentním spolehem na platnost aktuální ceny. Pakliže bude nabídka vyrovnaná s poptávkou lze dle modelu říci, že se jedná o rovnovážný trh a směna proběhne. Jestliže však nabídka s poptávkou vyrovnány nejsou, směna neproběhne. Dojde k vyhlášení nových cen statků a začíná druhé kolo. Nové ceny se určují na základě toho, zda byl na trhu s daným statkem převis nabídky či poptávky. U zboží s vyšší poptávkou bude cena zvýšena a analogicky u zboží s nedostatkem poptávky bude cena snížena. Takto proces narovnání a očišťování trhu pokračuje, dokud není dosaženo rovnováhy na trhu.

Základní předpoklady procesu tápání.

Pro správné fungování Walrasovských aukcí a klíčového procesu tápání je dle Walrase nutné splnit čtyři základní předpoklady.

Walrasovský dražebník.

Walrasovský dražebník je v rámci modelu Walrasovské aukce subjekt, jehož úkolem je přijímání nabídek k nákupu a prodeji respektive směně statků od dražitelů. Na základě přijatých nabídek je pak jeho cílem vyhodnotit, zda je trh v rovnováze či nikoliv. Pakliže nabídka převyšuje poptávku, popřípadě poptávka převyšuje nabídku, trh v rovnováze není a v takovém případě je úkolem dražebníka na základě rozdílu mezi poptávkou a nabídkou upravit cenové ohodnocení statků tak, aby se v dalším kole nových nabídek trh ideálně dostal do rovnovážného stavu, případně aby se mu co nejvíce přiblížil. Následně opět přijímá nabídky ke směně statků od subjektů, kterým byly v úvodu statky rozděleny. Na základě nich poté opět dochází k rozhodnutí o rovnovážnosti trhu a případně k opětovnému narovnání cen statků. Tímto se tak dražebník snaží nastavit ceny statků tak, aby co možná nejvíce odpovídaly reálné hodnotě jejich užitečnosti pro subjekty v aukci participující.  Charakteristikou Walrasovského dražebníka jsou pak předpoklady, které vychází z modelu Walrasovských aukcí. Totiž, že Walrasovský dražebník disponuje úplnou informací a zároveň u něj neexistují žádné transakční náklady. Walrasovský dražebník je tedy v ideálním případě dle nastavení modelu subjekt, jenž svoji činnost vykonává zdarma, matematicky přesně a se znalostí všech informací.

Rozdíl oproti klasickým aukcím.

Hlavním rozdílem mezi tradičními aukcemi a těmi Walrasovskými je v množství uskutečněných směn a dynamičnosti. Při Walrasovské aukci směna probíhá až na konci celého procesu narovnávání trhu, tedy až tehdy kdy je nabídka s poptávkou vyrovnaná a směna tak může proběhnout v dané rovnováze. Naproti tomu při klasických aukcích směna probíhá stále dynamicky za různé ceny. Ceny jsou navíc většinou více určené nakupujícím a prodávajícím oproti Walrasovským aukcím, kde cenu nastavuje Walrasovský dražebník.

Matematické vyjádření modelu.

Základní myšlenka Walrasovského modelu směny, na které stojí Walrasovské aukce lze matematicky vyjádřit následně:  Máme H subjektů a n statků. Preference každého subjektu jsou vyjádřeny jako funkce užitečnosti. Každý subjekt tak má svou preferenci označenou jako formula_1. Dále je každý subjekt zpočátku obdařed určitými statky. Tato vybavenost je vyjádřena vektorem formula_2. V obou případech je index h označením pro určitý subjekt, kterého se vybavenost či preference týká. Jelikož vybavenost subjektu značíme vektorem, můžeme individuální vlastnictví i-tého statku h-tým subjektem označit formula_3 Celkovou agregátní vybavenost všech H subjektů pak můžeme vyjádřit následující rovnicí.  formula_4  Ceny statků jsou subjektům předkládány dražebníkem ve formě vektoru p. Na základě tohoto vektoru se subjekty snaží poskládat svůj spotřební koš tak, aby maximalizovaly svůj užitek formula_1. Tento spotřební koš je vyjádřen pomocí vektoru formula_6 a omezující podmínkou pro něj je, že jeho cena nesmí překročit rozpočet, kterým subjekt disponuje. Rozpočet subjektu značíme formula_7. Maximalizace užitku se pak dá formálně zapsat jako:  formula_8  Rozpočtové omezení lze pak vyjádřit následovně: formula_9  Řešením této rovnice pak bude spotřební koš x, ve kterém individální množství požadovaného i-tého statku subjektu h lze vyjádřit jako formula_3. Jelikož se takto vymezený spotřební koš nevztahuje na již subjektem vlastněné statky, je nutné spočítat tzv. čistou poptávku subjektů. Čistá poptávka subjektu h po statku i se spočítá jako rozdíl mezi individuálním požadovaným množstvím a množstvím statku i, které má již subjekt h v držení. V případě, že čistá poptávka subjektu je kladná, znamená to, že subjekt chce své vlastnictví statku navýšit. Takto kladnou poptávku pak značíme formula_11. Je-li naopak čistá poptávka subjektu záporná, subjekt chce své vlastnictví statku snížit, značíme takto negativní poptávku formula_12. formula_11 nám tedy značí kolik subjekt statku poptává a formula_12 nám značí kolik subjekt statku nabízí. Tímto jsou tak vydefinovány směny, které chtějí jednotlivé domácnosti za dané ceny s danými statky uskutečnit. Z tohoto lze odvodit celkovou tržní poptávku po i-tém statku.  formula_15  Walrasovská čistá rovnováha ve směně je interpretována vektorem formula_16 a sadou spotřebních košů formula_17 s následujícími náležitostmi:  Zjednodušeně lze říci, že pro dosažení rovnováhy se celkové poptávané množství statku musí rovnat celkovému nabízenému množství tohoto statku. Vektor formula_16 pak vede účastníky k dodržení podmínky nepřesáhnutí vlastního rozpočtu formula_9 a dodržení cen stanovených dražebníkem(vektor p). Druhou podmínku pak můžeme z logiky výše popsané a pomocí algebraických úprav přepsat jako:  formula_24 pro statek formula_21  Tedy, že celkové množství poptávek statku se rovná celkovému množství nabídek statku na trhu. V takovém případě je nastolena rovnováha a proběhnou směny.  Model Walrasovské aukce využívá především výše zmíněných matematických operací a předpokladů. Teorie Walrasovského modelu směny je pak dále rozvinuta, kdy se snaží do své úvahy zahrnout další faktory v ekonomice jako například výrobní faktory tak, aby více odpovídal realitě. Pro aukce však postačí principy vysvětlené výše.

Walrasovská aukce v praxi.

Walrasovská aukce na Americkém akciovém trhu.

Příklad Walrasovské aukce můžeme v reálném světě nalézt například na akciových trzích. Walrasovský rovnovážný bod se využívá například na burze v New Yorku (NYSE). Burza je zavřená v určité hodiny každý den a stejně tak o víkendu, ale i v těchto časech jsou přijímány objednávky na obchody. Obchody mohou být nákupy i prodeje, avšak mohou být stanoveny za různé ceny. Tyto obchody se však vypořádávají s opětovným otevřením burzy za otevírací cenu. Walrasovské rovnováhy se tu pak využívá ke stanovení právě této otevírací ceny. Otevírací cena se stanovuje na základě ceny, za níž přišlo objednávek nejvíce. Ačkoliv se dnes již metoda používá pouze v této omezené míře, do roku 1873 se pomocí Walrasovského modelu aukce obchodovaly veškeré obchody na této burze.

Další příklady užití z praxe.

Dále se Walrasovských aukcí a jejích principů využívá například s mírně upraveným mechanismem na arizonské, pařížské a bruselské burze či londýnském obchodě s drahými kovy nebo při americkém vydávání pokladničních poukázek.

Výhody Walrasovských aukcí.

Nízké komunikační náklady - jednoduchost.

Díky využití procesu tápání a Walrasovského dražebníka je tento typ aukcí velmi úsporný na transakční náklady pro subjekty. Subjekty v jiných obchodních modelech musejí hledat protistrany k otevření jednání o obchodu. Kupující tak musí vynaložit úsilí při hledání prodávajícího a následně se s ním dohodnout na ceně, prodávající analogicky taktéž. Kdežto u Walrasovských aukcí probíhá komunikace pouze mezi subjektem a dražebníkem a veškerá tato komunikace probíhá takřka ve smyslu toho, zda prodávající za danou cenu prodá či kupující za danou cenu koupí.

Možnost racionálního uvažování na základě sběru informací.

I v takto jednoduchém obchodním modelu je možné o trhu získávat informace a nakládat s nimi a plánovat své budoucí chování. Subjekty mohou například porovnávat ceny, za které směna proběhla s těmi, které byly původně vyhlášeny. Informace o chování trhu v tomto kontextu pak mohou subjektům sloužit k nastavení jejich vlastní politiky podávání nabídek a poptávek. Zároveň může být cennou informací při procesu tápání změna původní ceny, ze které mohou subjekty soudit stav na trhu s daným statkem. V některých aukcích, kdy je možné sledovat počet nabídek či poptávek v rámci své skupiny subjektů, může tato znalost také poskytovat subjektům určitou informaci ohledně vývoje ceny.

Kritika Walrasovských aukcí.

Kritika Vickreyova.

Vickrey upozornil na možnost ovlivnění dražebníka dražiteli v těchto schématech aukcí. Jelikož dražebník upravuje cenu na základě dražitelů, může být při určitém chování jedné či druhé strany výsledná rovnovážná cena ovlivněna v jejich prospěch. Vickrey uvádí, že obě strany mají tendenci inklinovat k ceně nahrávající jejich prospěchu. Kupující se snaží koupit nejlevněji a prodávající prodat nejdráže. Pokud však jedna ze stran je více restriktivní a odmítá se přizpůsobit více než ta druhá, ovlivní tím výsledek aukce. Na popud této kritiky byl uskutečněn experiment ekonomem Adamem Smithem, který tuto skutečnost potvrdil.

Kritika z pohledu ekonomického pojetí.

Ekonomové zastávající jiné než marginalistické pojetí ekonomice a vnímání subjektivity, jako například rakouská škola nemohou daný model přijmout, jelikož stojí celý na základě porovnatelnosti subjektivní užitkové hodnoty jednoho člověka s užitkovou hodnotou druhého. Zároveň by považovali za nemožné tuto užitkovou hodnotu vyjádřit kardinálním číslem. Tímto by tak odmítali samý základ celého modelu, tedy že každý subjekt modelu je schopen vyjádřit svou preferenci statků nějakou číselnou hodnotou.

Experiment Adama Smitha.

Experiment Adama Smitha zabývající se především kritikou Vicreye Walrasovskéh modelu aukcí spočíval v náhodném symetrickém rozdělení subjektů mezi nákupčí a prodávající. Kupující i prodávájící subjekty dostaly informaci o maximální ceně, za kterou mohou nakupovat, respektive prodávat. Dále byly subjekty rozděleny v místnosti příčkou tak aby na sebe prodávající s nakupujícími neviděli a nemohli tak přizpůsobovat své jednání dle protistrany. V tomto bodě se experiment dělí na dvě části, kdy v té druhé skupiny oddělené nejsou a mohou na sebe tak reagovat. Subjekty v první části experimentu měli výhled pouze na svou skupinu a dražebníka. Komunikace mezi subjekty i v rámci jedné skupiny byla pochopitelně zakázána avšak jelikož viděl chování ostatních účastníků v rámci své skupiny, potažmo ve druhé části všech účastníků, mohl tyto informace vzít v potaz. Aukce pak probíhala stanovením ceny statku dražebníkem a následným získáním informace o nabídce a poptávce po statku za tuto cenu. Subjekty tuto informaci přenášeli dražebníkovi pomocí zvedání rukou s lístečkem. Dražebník pak v experimentu vystupoval jako subjekt určující cenu. Po každém kole cenu upravil a vyhlašoval ji pro další kolo, dokud se nabídka nerovnala poptávce. I při mírném přenastavení vstupních parametrů, jimiž byla například i peněžní odměna při případné výhodně uzavřené směně, odměna za transakci, bylo v každém z experimentů bylo dosaženo rovnovážného trhu a nabídka a poptávka byla vyrovnána s vysokou efektivitou avšak odvisle od nastavení na mírně odlišných cenách. Experiment se také zaměřil na porovnání situace při neoddělených skupinách subjektů. Ve všech případech byla rovnovážná cena vždy mírně podhodnocena neboli nakloněna spíše ve prospěch kupujících. Tato možnost ovlivnění Walrasovských a jim podobných obchodních modelů subjekty v ní participujících obsažena v kritice byla tedy experimentem potvrzena.

Walrasovská aukce je dílem švýcarského neoklasického ekonoma z Francie Léona Walrase Marie-Ésprita. Jedná se o jedno z nejstarších schémat obchodování v ekonomické literatuře. Walrasovské principy aukce jsou popsány v díle Základy čisté politické ekonomie z roku 1874. Jedná se o zvláštní typ aukcí, kde se nedraží statky pouze mezi několik nakupujících subjektů, avšak figurují v něm jak subjekty nakupující, tak prodávající a vzájemnou interakcí těchto stran pak dochází k stanovování ceny a výslednému rozdělení statků mezi subjekty. Tento typ aukce vznikl na základě životního díla Walrase teorie všeobecné rovnováhy, při které uplatňoval své matematické pojetí ekonomie. Právě Walras je považován za zakladatele matematické ekonomie a na jeho myšlenkách a matematických modelech Walrasovská aukce stojí. Walras je považován za jednoho ze zakladatelů marginalistické revoluce díky myšlence mezního užitku, na které stojí systém Walrasovské aukce.

Le tâtonnement walrasien est un processus théorisé par l'économiste néo-classique Léon Walras permettant de trouver l'équilibre général. La procédure repose sur l'existence d'un commissaire-priseur qui a pour objectif de fixer les prix. Celui-ci annonce un prix, puis recueille les intentions d'offre et de demande. Si ces intentions ne coïncident pas, il lance un nouveau prix. Le commissaire-priseur tâtonne, c'est-à-dire lance des prix en fonction des prix précédents, jusqu'à trouver un prix qui correspond à l'offre et à la demande. Ce prix, unique, correspond à l'équilibre de marché.


Soukromá energetická politika (koncepce).

Termín "soukromá energetická politika" označuje přístup soukromé společnosti k energii. V roce 2019 se některé firmy „zavázaly stanovit cíle v oblasti klimatu ve svých provozovnách a hodnotových řetězcích v souladu s omezením globálního nárůstu teploty na 1,5°C nad předindustriální úrovní a dosažení čistých nulových emisí nejpozději do roku 2050“.

Státní energetická koncepce.

Energetická koncepce České republiky.

Státní energetická koncepce (dále SEK) je v ČR definována v § 3 zákona 406/2000 Sb. o hospodaření s energií.. SEK vyjadřuje "cíle státu v nakládání s energií v souladu se zásadami trvale udržitelného rozvoje, zajištěním bezpečnosti dodávek energie, konkurenceschopnosti hospodářství a sociální přijatelnosti pro obyvatelstvo" Je přijímána na období 25 let. SEK schvaluje na návrh Ministerstva průmyslu a obchodu vláda, naposledy v roce 2015.  Koncepce samotná má 145 stran, spolu s dalšími pěti dokumenty cca 1 000 stran. V tomto článku jsou tedy uvedeny jen vybrané, často diskutované body.  Mezi hlavní cíle Koncepce patří "ponechat společnost ČEPS, a.s. ve výhradním vlastnictví státu a zachovat dominantní vliv státu ve společnosti ČEZ, a.s.". (Podle rozhodnutí městského soudu v Praze je však tato pasáž v rozporu se zákonem).  Ve vztahu k jaderné energetice koncepce uvádí: "Jaderná energie by dlouhodobě mohla přesáhnout 50% podíl na výrobě elektřiny a nahradit tak významnou část uhelných zdrojů. Současně je žádoucí, aby se začala významněji využívat část produkované tepelné energie z jaderných zdrojů k vytápění větších městských aglomerací." (str. 14)  Koncepce byla podrobena formálnímu posouzení vlivu na životní prostředí SEA (z anglického "strategic environmental assessment") podle zákona č. 100/2001 Sb., proběhla oponentura a připomínky byly vypořádány. Zohlednění podmínek ze stanoviska SEA a způsob vypořádání připomínek jsou uvedeny tamtéž.  Na základě usnesení vlády je každoročně na Ministerstvu průmyslu a obchodu pro informaci členům vlády vypracována formální "zpráva o plnění" takzvaných nástrojů Státní energetické koncepce České republiky. Zpráva reflektuje celkem pochopitelnou snahu jejích autorů zpracovávat další podobné zprávy po zbylých dvacet let. Materiál reportuje o plnění úkolů, přičemž zdůrazňuje, že jeho účelem není nástroje upravovat či stanovovat nové, a stejně tak ani vyhodnocovat plnění celé Koncepce. Pouze popisuje aktuální situaci a trendy v energetice, včetně stavu přípravy výstavby nových jaderných zdrojů v ČR. Zpráva sleduje legislativu i národní, takzvané akční plány, které údajně dále konkretizují cíle a nástroje v koncepci uvedené. V souladu s koncepcí jsou zmíněny oblasti fiskální a daňové, zahraniční politika, věda a výzkum, vlastnická práva státu k energetickým společnostem, komunikace a medializace.

Energetická koncepce nebo energetická politika je způsob, kterým se daný subjekt (často vláda) rozhodl řešit otázky energetického rozvoje včetně výroby, distribuce a spotřeby energie. Atributy energetické politiky mohou zahrnovat právní předpisy, mezinárodní smlouvy, pobídky k investicím, pokyny pro úsporu energie, zdanění a další techniky veřejné politiky. Energie je klíčovou součástí moderních ekonomik. Fungující ekonomika vyžaduje nejen pracovní sílu a kapitál, ale také energii, pro výrobní procesy, dopravu, komunikaci, zemědělství a další. Zdroje energie se měří v různých fyzických jednotkách: kapalná paliva v barelech nebo galonech, zemní plyn v krychlových stopách, uhlí v krátkých tunách a elektřina v kilowattech a kilowatthodinách.

La politique énergétique est la politique adoptée par une entité vis-à-vis de la gestion de l'énergie. Elle a notamment une dimension géopolitique.


Historie.

Maják byl postaven pro bezpečný vjezd lodí do jižní části přístavu New York. Maják se původně jmenoval New York, protože byl postaven z výtěžku newyorské loterie a udržován z daní všech lodí, které vpluly do přístavu New York. Maják odolal pokusu o jeho zničení Benjaminem Tupperem, aby nesloužil britskému loďstvu, a následně byl obsazen britskými vojáky v době války za nezávislost. V roce 1890 byla v blízkosti postavena pevnost Fort Hancock k obraně vjezdu do přístavu New York. Světlo majáku bylo tlumeno pouze v období španělsko-americké války, a v období první a druhé světové války.  V roce 1996 byl převeden pod správu National Park Service.

Popis.

Maják navrhl a postavil v roce 1764 Issac Conro stavitel z New Yorku. Byl postaven na půdorysu pravidelného osmi úhelníku s průměrem v základně 8,8 m (29 stop) směrem vzhůru se zužuje na průměr 4,5 m (15 stop) a je vysoký 31 m. Lucerna, vysoká dva metry, byla ze železa, střecha byla měděná. Obvod lucerny byl 10 m (33 stop). Osvětlení zabezpečovalo 48 olejových lamp. V roce 1857 byla instalována Fresnelova čočka III. řádu. V roce 1889 byl prvním majákem v USA, který měl elektrické osvětlení. Maják byl automatizován v roce 1965.

Data.

Charakteristika: F W. Maják svítí stálým bílým světlem 24 hodin denně s dosahem 19 nm (35 km). V aktivním provozu je Fresnelova čočka III. řádu se světelným zdrojem o výkonu 1 000 W a svítivostí 45 000 cd.  Označení:

Maják Sandy Hook se nachází na stejnojmenné písečné kose Sandy Hook v části pevnosti Fort Hancock ve státě New Jersey v USA. Je nejstarším funkčním majákem a historickou památkou v USA. Původně maják stál 150 m od moře, ale díky mořským nánosům písku (pobřežnímu driftu) je maják vzdálen téměř 2,4 km od moře.

Le phare de Sandy Hook (en "), est un phare côtier situé à environ 2.4 km à l'intérieur des terres de la pointe de Sandy Hook dans le comté de Monmouth, New Jersey. Il est le plus ancien phare en activité des États-Unis et le seul survivant de la période coloniale. Il a été conçu et construit le par. À cette époque, il ne se trouvait qu'à 150 mètres de la pointe de Sandy Hook. Aujourd'hui, en raison de la croissance causée par la dérive littorale, il se trouve à l'intérieur des terres.


Hráčská kariéra.

Puel začal s fotbalem v lokálním Castres FC, v roce 1977 se připojil k AS Monaco FC. Svůj první zápas za A-tým Monaka odehrál v sezoně 1979/80. V Monaku působil celou svoji kariéru, během 17 let zde sehrál 601 oficiálních utkání, z toho 488 ligových, při kterých vstřelil celkem 4 góly. V dresu Monaka získal dva ligové tituly, tři vítězství v poháru a jedno v superpoháru.

Trenérská kariéra.

Po konci kariéry působil jako kondiční trenér a kouč monacké rezervy. V lednu 1999 se stal hlavním trenérem a na konci sezony oslavil double (tj. vítězství v lize a v poháru). V červenci 2001 mu nebyla prodloužena smlouva a po 24 letech v klubu skončil. V červenci 2002 podepsal smlouvu v Lille OSC a zde se stal jedním z nejdéle sloužících trenérů Ligue 1, působil zde 6 let. V roce 2004 dovedl tým k výhře v poháru Intertoto. V červnu 2008 podepsal smlouvu v Olympique Lyon, týmu, který ligu vyhrál sedmkrát v řadě. Osmý titul ale nepřidal, pod vedením Puela klub skončil „pouze“ třetí. V roce 2010 dovedl Lyon poprvé v historii do semifinále Ligy mistrů, kde prohráli s Bayernem. V poseldním zápase sezony 2010/11 Lyon pod jeho vedením porazil jeho bývalý klub AS Monaco FC a poslal je do druhé ligy. Po sezoně mu nebyla prodloužena smlouva, jelikož ve třech sezonách nevyhrál s klubem žádnou trofej. V květnu 2012 podepsal tříletou smlouvu s OGC Nice. Po konci v Nice podepsal v červnu 2016 tříletou smlouvu s anglickým Southamptonem. Southampton v předchozí sezoně skončil šestý v lize a kvalifikoval se tak do základní skupiny Evropské ligy. V té narazil na italský FC Inter Milán, izraelský Hapoel Beer Ševa FC a českou Spartu. V prvním utkání EL doma porazili Spartu 3:0, ve druhém utkání ale se Spartou prohráli 0:1, v rozhodujícím utkání ale nedokázali porazit Beer Ševu a v Evropské lize skončili. Southampton dosáhl na osmé místo v Premier League, v ligovém poháru se dostali do finále, kde ovšem nestačili na Manchester United FC. V červnu 2017 byl Puel s okamžitou platností propuštěn. Puel byl často kritizován pro defenzivní styl hry (Southampton ve 38 zápasech zaznamenal 41 gólů, což byl 5. nejhorší útok ligy). I tak jeho odvolání vzbudilo rozporuplné reakce, sportovní novinář Paul Doyle označil Puela za „oběť obdivuhodně nepřiměřených očekávání Southamptonu“. V říjnu 2017 byl jmenován trenérem Leicesteru. Během zimní přestávky zatrhl přestup hvězdy Rijáda Mahrize do Manchesteru City a Mahriz se poté více než týden neobjevil na tréninku. Od ledna 2018 do konce sezony zaznamenal Leicester pouhé 3 výhry ze 14 utkání a Puel byl obviňován z negativního fotbalu. Šokující prohra ze dne 6. ledna 2019 v poháru s Newport County AFC ze čtvrté anglické ligy byla fanoušky BBC jmenována největším překvapením soutěže. Po šesti ligových utkáních bez výhry byl 24. února 2019 propuštěn. V říjnu 2019 se vrátil do Francie, kde převzal AS Saint-Étienne.

Claude Jacques Puel (* 2. září 1961 Castres) je francouzský fotbalový trenér a bývalý hráč, od října 2019 trénující AS Saint-Étienne ve francouzské Ligue 1. Celou svoji hráčskou kariéru strávil v Monacu.

Claude Puel, né le à Castres, est un footballeur français devenu entraîneur. Il joue au poste de milieu récupérateur et effectue toute sa carrière au sein de l'AS Monaco. Il remporte avec ce club deux championnats de France et deux coupes de France. Il est nommé entraîneur et manager général de l'AS Saint-Étienne le 4 octobre 2019.