Historie.

Australian Open.

Djoković a Federer se na úvodním grandslamu sezóny Australian Open utkali v pěti duelech, v nichž byl čtyřikrát úspěšnější srbský hráč a jednou Švýcar. Poprvé se na dvorcích Melbourne Parku střetli v osmifinále roku 2007, kde švýcarský první hráč světa zdolal čtrnáctého nasazeného Djokoviće bez ztráty sady. Následující rok 2008 pak ze semifinále vyšla vítězně srbská světová trojka, a to také po třísetovém průběhu. V následném finále Srb porazil Jo-Wilfrieda Tsongu a připsal první melbournský titul. Jednalo se o vůbec první Federerovu prohru 0:3 na sety od chvíle, kdy se zabydlel na čele světové klasifikace.  Podruhé na sebe oba narazili v semifinálové fázi během Australian Open 2011. Stejně jako před třemi lety nenašel basilejský rodák recept na soupeřovu hru a nezískal ani jednu sadu. Srb si poté vítězstvím nad Andym Murraym připsal druhou melbournskou a celkově čtvrtou grandslamovou trofej. V semifinále Australian Open 2016 triumfoval Djoković 3–1 na sety a vůbec poprvé se v sérii ujal vedení 23–22 na zápasy. Srb měl silný vstup do utkání, když v úvodních dvou sadách dovolil soupeřovi získat jen tři hry. V první z nich se dopustil dvou nevynucených chyb oproti dvanácti Švýcara. Na konci druhého setu měl 88% úspěšnost získaných míčů po prvním servisu (22 z 25) a vyhrával také řadu fiftýnů po druhém Federerově utkání, když úspěšnost basilejského rodáka činila jen 26 % (5 z 19 míčů). Po prvních dvou sadách zahrála světová jednička téměř dvojnásobek vítězných bodů, 52 ku 27, a nečelila žádnému brejkbolu. Zápletka přišla ve třetím dějství, kdy se Švýcar vrátil do utkání prolomeným podáním a šestnácti winnery ku šesti srbského tenisty. Rozhodl tak čtvrtý set, který Djoković vybojoval po využitém rozdílovém brejkbolu. Za 2:19 hodin pošesté postoupil do finále, které následně vyhrál. Padesátý a doposud jejich poslední vzájemný duel nejen na australském majoru, ale i celkově, se uskutečnil v roce 2020 opět v semifinále. Zatímco Djoković ztratil do té doby v turnaji jediný set, Federer se několikrát ocitl na hraně vyřazení, když ve čtvrtfinálovém utkání musel odvracet sedm mečbolů, a byl limitován zranění třísel. Srbský tenista potřetí na turnaji porazila Švýcara bez ztráty setu, přestože Švýcar v prvním setu vedl již 4–1 a 40–0 při podání soupeře a později 5–2. Ve finále pak výhrou pětisetovou výhrou na Thiemem získal 17. grandslamový titul a vrátil se na pozici světové jedničky.

French Open.

Na pařížském majoru Roland Garros odehrála dvojice dvě utkání, a to vždy v semifinále. První z nich na French Open 2011. Djoković zažíval jednu z nejlepších sezón otevřené éry tenisu a od počátku roku nebyl poražen. Šňůru 43 vítězství za sebou, respektive sezónní bilanci 41–0, přerušil až Federer na antukovém dvorci Philippa Chatriera. Mezi poslední čtyřkou hráčů mu ke čtyřsetové výhře nad srbskou světovou dvojkou pomohly dva zvládnuté tiebreaky poměrem míčů 7:5. Po pařížském klání Švýcar zvýšil aktivní poměr vzájemných výher na 14–9 a 3–1 na antuce.  Podruhé se oba na kurtech Stade Roland-Garros střetli o rok později v semifinále French Open 2012. Djoković, již v roli prvního muže světa, odčinil předchozí porážku a třetího nasazeného Federera vyřadil bez ztráty setu 6–4, 7–5 a 6–3. Probojoval se tak do svého premiérového pařížského finále a útočil na výkon Australana Roda Lavera z let 1962 a 1969, když by titulem z Roland Garros dosáhl na čtvrtou grandslamovou trofej v řadě a získal tak nekalendářní grandslam. Jeho plány však v rozhodujícím duelu zhatil na antuce favorizovaný Rafael Nadal, jemuž podlehl 4–6, 3–6, 6–2 a 5–7. Španěl slavil rekordní sedmý turnajový titul.

Wimbledon.

Premiérové wimbledonské utkání svedlo Federera a Djokoviće v semifinále Wimbledonu 2012. Švýcar v něm vyhrál po setech 6–3, 3–6, 6–4 a 6–3. Tímto vítězstvím se basilejský rodák stal prvním hráčem, jenž Srba porazil na všech čtyřech grandslamových turnajích. V následném finále získal sedmý titul z All England Clubu a sedmnáctý grandslamový, když přehrál Skota Murrayho.  Bodový zisk jej katapultoval zpět do čela žebříčku ATP před Djokoviće. Dalších šestnáct týdnů strávil v čele mužského tenisu. Tento časový úsek mu postačoval k překonání Samprasova rekordu 286 týdnů na prvním místě, když na špici figuroval celkem 302 týdnů.  Finálové klání ve Wimbledonu 2014 se stalo jejich 35. vzájemným střetnutím, čímž vyrovnali zápasovou bilanci svých trenérů přítomných v lóži Beckera a Edberga. Úvodní set dospěl do tiebreaku, z něhož vyšel vítězně Švýcar poměrem míčů 9:7, přestože v něm čelil dvěma setbolům za stavu 5:6 a 6:7. Ztráta jeho podání ve třetí hře druhého dějství stačila Srbovi ke srovnání sad na 1–1. Federer tak podruhé v celém turnaji přišel o servis.  Třetí fáze finále se obešla bez prolomeného podání. Ve zkrácené hře tentokrát dominoval Jihoslovan poměrem míčů 7:4. Ve čtvrté sadě následovaly tři breaky v řadě, počínaje čtvrtým gamem. Djoković již vedl 5–2. Za stavu 5–3 podával na vítězství, ale zakončení duelu nezvládl. V následujícím gamu odvrátil Švýcar mečbol za stavu 30:40, když mu pomohlo jestřábí oko, které opravilo původně zahlášený aut na eso. Obrat v setu sedminásobný vítěz dovršil breakem na 7–5 a vynucením si rozhodující sady. V ní měl první příležitost prolomit podání švýcarský hráč za stavu her 3–3. Nevyužil ji, stejně jako soupeř tři příležitosti v následujícím gamu. K dalším dvěma breakbolům se Srb propracoval za stavu 5–4 na gamy a druhý z nich již proměnil díky Federerově bekhendu do pásky. To znamenalo vítězný konec zápasu i celého turnaje.  V jubilejním 40. vzájenmném duelu se proti sobě postavili ve finále Wimbledonu 2015. Djoković získal úvodní sadu v jasném tiebreaku poměrem míčů 7:1, když basilejský rodák v předchozím gamu nevyužil dva setboly. Druhě dějství opět dospělo do zkrácené hry. Srb si vypracoval tři setboly vedením 6:3. Přesto Švýcar dokázal srovnat a v nejdelším vzájemném tiebreaku rozhodl využitím druhého setbolu a výsledkem 12:10. Djoković nevyužil pět šancí na ukončení sady. V další z nich Švýcar ztratil podání za stavu 1–1. O tři gamy později došlo k přibližně 20minutovému přerušení pro déšť. Střecha však zatažena nebyla. Po návratu na dvorec Srb udržel dvougamový náskok. Ve čtvrtém setu pak Federerovi dvakrát prolomil servis, když druhá ztráta současně znamenala konec finále. Třetím wimbledonským titulem obhájil trofej. Celkový poměr vzájemných střetnutí tak vyrovnal na 20–20.  Jejich třetí vzájemné wimbledonské finále v roce 2019 se stalo jejich nejdelším zápasem a zároveň nejdelším finále mužské dvouhry na Wimbledonu, když trvalo bez tří minut pět hodin. Federer v pátém rozhodujícím setu dokázal otočit nepříznivý stav 2–4, aby za stavu 8–7 a 40–15 při svém podání nevyužil dva mečboly a následně prohrál v nově zavedeném tiebreaku pátého setu při shodném stavu her 12–12. Srbský tenista v důležitých momentech tiebreaků prvního, třetího a rozhodujícího setu předvedl lepší výkon, když celkově neudělal ani v jednom z nich nevynucenou chybu. Zabránil tak Švýcarovi stát se v 37 letech a 11 měsících nejstarším vítězem grandslamu a zároveň překazil zisk jubilejního 20. titulu z turnajů velké čtyřky. Sám zaznamenal 17. prvenstvím na těchto turnajích a pátý na londýnské trávě.

US Open.

Na posledním grandslamu roku US Open pár proti sobě nastoupil v pěti navazujících ročnících 2007–2011. Třikrát ze střetnutí vyšel vítězně Federer a dvakrát srbský tenista. Švýcar soupeře zdolal bez ztráty setu v Djokovićově premiérovém finále Grand Slamu na US Open 2007. Dosáhl tak na čtvrtý titul z Flushing Meadows v řadě. V úvodním setu utkání šel Srb podávat na její vítězství, ale basilejský rodák se vrátil do hry úspěšným breakem. V prvních dvou sadách pak Federer vždy zvládl zkrácené hry a ve třetí dovedl utkání do vítězného konce díky prolomenému podání.  Další dvě výhry Federer přidal v semifinále US Open 2008 a 2009. Zakončení druhého z nich mělo neobvyklý průběh, když vítězný míček na mečbol zahrál mezi nohama a Srba prohodil. Tento bod poté basilejský rodák popsal jako "„... nejlepší míč, který jsem v životě zahrál“".  Poslední dvě střetnutí na dvorcích Národního tenisového centra Billie Jean Kingové naopak vyzněla ve prospěch Djokoviće, který tak zmírnil pasivní zápasovou bilanci na 2–3. Ve dvouhře roku 2010 přehrála srbská světová trojka Švýcara po dramatickém pětisetovém průběhu 5–7, 6–1, 5–7, 6–2 a 7–5. Postup do finále pro Djokoviće znamenal, že svého rivala vystřídal na 2. příčce žebříčku ATP. Semifinálová účast pro Federera znamenala 20. vítězný zápas na Grand Slamu během jedné sezóny, a to sedmý rok za sebou. Takovou úspěšnost v minulosti zaznamenal pouze Čehoameričan Ivan Lendl.  Ve dvouhře roku 2011 se oba aktéři potřetí utkali v semifinálové fázi grandslamu. Po melbournské prohře a pařížském vítězství rozehrál Federer utkání dobře, když si připsal první dva sety. Oba předváděli výborný tenis se silným podáním. Švýcar však začal více chybovat a Djoković toho využil k zisku třetí a čtvrté sady. V rozhodujícím dějství Švýcar prolomil soupeřovo podání a šel podávat na ukončení zápasu. Za stavu 5–3 měl dva mečboly a stejně jako v předchozím ročníku, je nedokázal proměnit. Srbský tenista vycítil šanci a šňůrou čtyř her získal rozhodující pátý set poměrem 7–5. Počtvrté v roce tak soupeře porazil, jenž po Wimbledonu podruhé za sebou na Grand Slamu vypadl, přestože již vedl 2–0 na sety.  Obě semifinále z let 2010 a 2011 vykazovaly některé společné momenty. Rozhodující pátý set vždy vyzněl ve prospěch Srba poměrem 7–5 a naopak švýcarský hráč nedokázal ani v jednom ze dvou zápasů proměnit dva mečboly. Djoković pak v prvním finále podlehl Nadalovi, aby následující sezónu stejnému španělskému tenistovi porážku oplatil a získal tak první titul na US Open. Do finále US Open 2015 vstupoval Djoković v roli světové jedničky a Federer jako světová dvojka. Srbský tenista vyhrál po čtyřsetovém průběhu, když se klíčovými ukázaly dva brejkboly za stavu gamů 4–4 ve třetí sadě, které Federer neproměnil. V opačném případě by šel podávat na vedení 2:1 na sety. Byl to naopak Švýcar, jenž v následující hře ztratil servis a poté i celou sadu. První hráč světa proměnil první mečbol a potřetí porazil Federera ve finále granslamu. Srb byl efektivnější v proměňování brejkbolů, když využil šest z třinácti šancí. Naopak Švýcar zužitkoval jen čtyři brejkové příležitosti z dvaceti tří nabídek.

Seznam zápasů: Djoković–Federer.

Dvouhra: 50 (27–23).

Rekordy.

Djoković a Federer:

Vývoj kariéry dvojice.

Federer (nar. 8. srpna 1981) je přibližně o šest let starší než Djoković (nar. 22. května 1987). Tabulka uvádí srovnání vývoje tenisových kariér obou členů dvojice. V každém svislém sloupci je dosažný věk tenisty v konkrétní sezóně a kumulovaný zisk titulů a výher (vítězných zápasů) do konce dané sezóny. Počátek je v 18 letech stáří obou hráčů, čemuž odpovídá rok sezóny, v němž tohoto věku každý z dvojice dosáhl.  Například Federer sezónu 2004 zakončil ve věku 23 let. Do té doby vyhrál celkově 4 Grand Slamy, 61 grandslamových utkání a na okruhu ATP získal celkem 22 titulů. Sezónu zakončil na 1. místě žebříčku a na jeho čele v celé kariéře figuroval 48 týdnů. Ve srovnání s tím, Djoković ve 23 letech zakončil sezónu 2010. Do té doby zvítězil celkem na 1 Grand Slamu a vyhrál 18 titulů. Danou sezónu 2010 zakončil na 3. místě.

Chronologie výsledků na Grand Slamu.

Tabulka uvádí kombinovanou chronologii výsledků na Grand Slamu, jako by Djoković i Federer představovali jednoho hráče. Započítán je vždy lepší výsledek člena dvojice.

Soupeření Djokoviće a Federera představuje sérii vzájemných zápasů mezi dvěma profesionálními tenisty – Novakem Djokovićem ze Srbska a Rogerem Federerem ze Švýcarska. Oba hráči se utkali ve 50 utkáních okruhu (a finále Turnaje mistrů 2014 se neodehrálo). Srbský hráč drží těsnou kladnou bilanci dvaceti sedmi výher ku dvaceti třem porážkám, což představuje úspěšnost 54 %. Poměr na tvrdém povrchu je příznivější pro Djokovice, 20–18, stejně tak na trávě vede Srb 3–1, když první vzájemné utkání na zeleném pažitu vyhrál Federer v semifinále Wimbledonu 2012 a poté odešel poražen z finále Wimbledonu 2014, 2015 i 2019. Bilance na antuce je vyrovnaná 4–4 na zápasy. Devatenáctkrát vzájemné měření sil dospělo až do rozhodující sady.

La rivalité Djokovic-Federer oppose les deux joueurs de tennis professionnels Novak Djokovic et Roger Federer. Ils se sont rencontrés à 50 reprises, ce qui constitue le affrontement le plus joué de l'ère Open derrière Djokovic-Nadal. Sur ces 50 confrontations, 17 l'ont été en Grand Chelem, un record.


Princip.

Do byrety se vkládá standardizovaný roztok, který reaguje s titrovanou látkou v baňce. Po zreagování všech molekul látky v baňce se významným způsobem změní redoxní potenciál roztoku. Bod ekvivalence lze také určit pomocí barevných změn, ke kterým může docházet po přidání indikátorů.

Různé redoxní titrace.

Bichromatometrie.

Tato metoda používá za titrační činidlo roztok dichromanu draselného, KCrO. Ten zde vystupuje jako oxidační činidlo. Výhoda této metody je, že dichroman draselný je tzv. primárním standardem. Velkou nevýhodou je vysoká toxicita dichromanu draselného (je zařazen mezi vysoce toxické látky), kvůli které se v současné době od bichromatometrie upouští.

Manganometrie.

Titrace pomocí roztoku KMnO, manganistanu draselného, je hojně používanou metodou stanovení široké škály oxidovatelných látek. Provádí se zpravidla v kyselém prostředí utvořeného pomocí kyseliny sírové, aby redukce manganistanu běžela kvantitativně na manganatou sůl. Pro určení bodu ekvivalence se dá použít potenciometrických metod, mnohem rychlejší je ale určení vizuální. Po zoxidování veškeré titrované látky první kapka přebytečného manganistanu zbarví roztok v baňce dorůžova.

Standardizace odměrného roztoku.

Manganistan draselný není primárním standardem, tudíž je třeba jeho roztok standardizovat, abychom znali jeho přesnou koncentraci. Tato standardizace se provádí pomocí kyseliny šťavelové. Probíhá zde tato reakce:  2 KMnO + 5 HOOC-COOH + 3 HSO→ 2 MnSO + KSO+ 10 CO + 8 HO  Reakce běží zpočátku velmi pomalu, proto je třeba směs v titrační baňce zahřát.

Titrace dusitanů.

Dusitany jsou v kyselém prostředí nestálé.Proto se musí při stanovování dusitanů manganometricky postupovat obráceně: do byrety se dá roztok dusitanu, do titrační baňky okyselený manganistan. Titruje se do odbarvení roztoku.

Jodometrie.

Tato titrační metoda je rovněž široce používaná. Její podstatou je téměř dokonale vratná redoxní reakce jodu na jodid a obráceně:  2 I←→ I+ 2 e  Při jodometrii se používá indikátor škrobový maz, který s jodem tvoří temně modrý komplex.

Přímá titrace.

Při přímé titraci se do byrety dává standardizovaný roztok jodu (povětšinou v jodidu draselném), do titrační baňky se poté přidá trocha škrobu a titruje se do stálého tmavěmodrého zabarvení. Takto prováděná jodometrie může vést k diskutabilním výsledkům, jelikož reakce s jodem může probíhat velmi pomalu.

Zpětná titrace.

Metoda zpětné titrace pomůže eliminovat příliš pomalu běžící oxidaci jodem. Při tomto provedení se do titrační baňky dá přesné množství roztoku jodu tak, aby byl jod v nadbytku, baňka se poté nechá chvíli ve tmě, aby mohla proběhnout reakce s jodem. Nezreagovaný jod se poté ztitruje roztokem thiosíranu, který je tím jodem oxidován na tetrathionan:  I + 2 SO → SO + 2 I

Redoxní titrace (také "oxidačně-redukční titrace") je analytická volumetrická metoda, při níž se v reakci mezi odměrným roztokem a titrovanou látkou mění oxidační čísla.

Un titrage par oxydoréduction ou titrage rédox ou oxydoréductimétrie est un titrage fondées sur des réactions d'oxydoréduction. Les principales méthodes sont la manganimétrie, la cérimétrie, la chromimétrie, la bromométrie et principalement l’iodométrie sous ses différentes formes.


Vlastnosti.

Dnsmasq má následující vlastnosti:

Konfigurace.

Hlavní konfigurační soubor je "/etc/dnsmasq.conf". Je velice dobře komentovaný a tak není problém "dnsmasq" podle našich představ nastavit. První co bychom měli upravit je specifikace rozhraní kde bude "dnsmasq" naslouchat. Z hlediska bezpečnosti není vhodné aby byl dostupný z internetu. Ve výchozím nastavení naslouchá na všech rozhraních:  codice_1 Rozhraní má více specifikací: codice_2 codice_3

DNS.

Kešování DNS a forwarding fungují automaticky. Otestovat to můžeme dotazem na nějakou doménu: "Dnsmasq" využívá naše resolvery (viz "/etc/resolv.conf") a odpovědi kešuje. Integruje také informace z "/etc/hosts", tím pádem se nám velice usnadní pojmenování lokálních počítačů – nemusíme tvořit zónový soubor. Například, pokud do "/etc/hosts" vložíte záznam: 10.0.1.15 kremilek.local...můžete se po restartu programu "dnsmasq" rovnou přesvědčit, že od něj dostanete správnou odpověď (tedy, správnou dle "/etc/hosts"): Výchozí hodnota pro velikost keše je sto padesát záznamů. Chceme-li kešovat více záznamů, specifikujte příslušnou hodnotu"cache-size": Vlastní DNS nemusíme vkládat jenom do "/etc/hosts", ale také do samotné konfigurace : Výše uvedená řádka vytvoří A záznam pro jména "laptop" a "laptop.local" s IP adresou "10.0.1.60" a AAAA (IPv6) záznam s IPv6 adresou "1234::100". Potřebujete-li vložit vlastní MX záznam, můžete použít "mx-host": Výše uvedený řádek nastaví MX záznam pro doménu "example.org" o váze "10" s poštovním serverem "postovniserver.local".  Podobným způsobem můžete vytvářet i PTR nebo SRV záznamy. Více viz manuálová stránka a komentáře v konfiguračním souboru. Po úpravě konfigurace je třeba "dnsmasq" restartovat:

DHCP.

Funkci DHCP serveru je ve výchozím stavu vypnutá "dnsmasq". Pro funkčnost stačí specifikovat rozsah adres pro DHCP: Tato řádka nastaví dynamické přidělování adres v rozsahu "10.0.1.50" až "10.0.1.150", přičemž přidělená IP adresa bude „pronajatá“ dvanáct hodin. Podobně jako v případě direktivy "interface" můžete "dhcp-range" specifikovat vícekrát, pokaždé pro jiný rozsah: IP adresy můžete specifikovat i staticky, pro konkrétní MAC síťové karty: Tato řádka přidělí MAC adrese "11:22:33:44:55:66" IP adresu "10.10.10.10".  Konkrétní rozsahy můžete přidělovat i konkrétním síťovým rozhraním: Potřebujete-li specifikovat některé další volby jako router apod., můžete použít "dhcp-option":  Výše uvedená řádka sdělí DHCP klientům, že router je na adrese "10.10.10.10" a NTP servery jsou na "10.10.10.20" a "10.10.10.30". Další příklady naleznete v konfiguračním souboru a v manuálu.

Dnsmasq je v informatice malý a snadno konfigurovatelný DNS a DHCP server. Je určen hlavně pro malé firemní a domácí sítě používající NAT. Dnsmasq podporuje jak statické tak dynamické DHCP a pro bootování bezdiskových stanic po počítačové síti je podporován i starší protokol BOOTP. Podporovány jsou platformy Linux (glibc nebo uClibc), BSD a macOS.

Dnsmasq est un serveur léger conçu pour fournir les services DNS, DHCP, Bootstrap Protocol et TFTP pour un petit réseau, voire pour un poste de travail. Il permet d'offrir un service de nommage des machines du réseau interne non intégrées au service de nommage global (i.e. le service DNS d'Internet). Le service de nommage est associé au service d'adressage de telle manière que les machines dont le bail DHCP est fourni par Dnsmasq peuvent avoir automatiquement un nom DNS sur le réseau interne. Le logiciel offre un service DHCP statique ou dynamique.


Popis.

Lonchokarpy jsou stromy, keře a liány. Listy jsou střídavé, lichozpeřené, složené ze vstřícných, celokrajných lístků. Palisty u většiny druhů chybějí. Květy jsou motýlovité, purpurové nebo bílé, uspořádané v úžlabních nebo vrcholových složených hroznech. Kalich je miskovitý, na vrcholu zubatý až uťatý. Pavéza je široce vejčitá až obvejčitá, na bázi nehetnatá. Křídla jsou připojena ke člunku. Tyčinek je 10 a jsou dvoubratré, horní tyčinka je na bázi volná a zbývajících 9 je srostlých. Semeník obsahuje 2 až 12 vajíček. Plody jsou tenké, papírovité až tlusté a dřevnaté, většinou nepukavé, řidčeji pukající horním švem nebo rozpadavé na jednosemenné díly. Obsahují 1 až 12 semen.

Rozšíření.

Rod "Lonchocarpus" zahrnuje asi 120 druhů. Je rozšířen v tropické Americe od Mexika po Peru a severní Argentinu, druh "Lonchocarpus laxiflorus" se vyskytuje v tropické subsaharské Africe.

Zajímavosti.

U druhu "Lonchocarpus utilis" nejsou známy květy ani plody, přestože se jedná o v tropické Americe hojně pěstovaný druh. Množí se pouze vegetativně pomocí kořenových řízků.

Obsahové látky.

Kořeny přinejmenším některých druhů, např. "Lonchocarpus utilis", "L. urucu" a "L. floribundus", obsahují flavonoid rotenon, toxický zejména pro ryby a vodní bezobratlé. Rotenon je z druhu "L. urucu" průmyslově získáván.

Taxonomie.

Rod "Lonchocarpus" je blízce příbuzný s rodem "Derris", pocházejícím z tropů Starého světa. V některých botanických systémech jsou z rodu "Lonchocarpus" vyčleňovány rody "Deguelia", "Muellera" a "Philenoptera".

Význam.

Některé druhy, např. "Lonchocarpus utilis", "L. floribundus" a "L. urucu", používají domorodí indiáni v tropické Americe k tradičnímu lovu ryb. Tyto rostliny jsou v Latinské Americe nazývány "barbasco". Šťáva z rostlin se nalije do vhodně vybrané vodní plochy a omámené ryby se poté posbírají z hladiny. "L. floribundus" je používán k přípravě šípového jedu a v Brazílii také k likvidaci mravenců atta.  Kůra "L. pictus" je v tropické Americe lokálně používána při ošetřování kožního onemocnění známého jako růže.  Dřevo druhu "L. hedyosmus" je pevné a dobře opracovatelné a je v Jižní Americe používáno zejména na stavby.

Lonchokarp ("Lonchocarpus") je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to keře, stromy i liány se zpeřenými listy a purpurovými nebo bílými motýlovitými květy. Vyskytují se v tropické Americe a jeden druh také v Africe. Mnohé druhy obsahují rotenon a jsou domorodci používány jako tzv. "barbasco" k tradičnímu lovu ryb.

̺ Lonchocarpus est un genre de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae", sous-famille des "Faboideae", originaire des régions tropicales d'Amérique, qui compte 211 espèces acceptées. Aux Antilles françaises, on les appelle des « savonnettes ».


Mládí.

Matheron absolvoval "École Polytechnique" a později Pařížskou důlní školu ("École de Mines de Paris"), kde studoval matematiku, fyziku a teorii pravděpodobnosti (jako student Paula Lévyho). V letech 1954 – 1963 se podílel na francouzském geologickém průzkumu v Alžírsku a ve Francii. Byl ovlivněn prací Krigeho, Sichela a Wijse z jihoafrické školy zabývající se zlatými ložisky v pohoří Witwatersrand. Tento impulz ho vedl k vytvoření základů teorie pro odhad zdrojů, kterou nazval geostatistika.

Geostatistika.

Matheronova ["Formule de Minerais Connexes"] se stala jeho "Note Statistique No. 1". 25. listopadu 1954. V tomto článku Matheron odvodil míru asociativní závislostí základních vzorků mezi olovem a stříbrem. 13. ledna 1955 upravil v jeho "Rectificatif" aritmetický průměr tříd olova a stříbra, protože jeho jádrové vzorky se odlišovaly v délkách. Odvodil, že délkově-váhový průměr olova a stříbra stoupne, ale nedokázal odvodit odchylky jeho vážených průměrů. Taktéž neodvodil míru asociativní závislosti mezi kovovými třídami základních vzorků jako měření prostorové závislosti mezi základními vzorky. Nezveřejnil jeho původní soubor údajů a pracoval většinou raději se symboly než se skutečně naměřenými hodnotami těchto zkušebních výsledků pro olovo a stříbro v základních vzorcích. 29. listopadu 1954 Matheronove "Interprétation des corrélations entre variables aléatoires lognormales" byli označeni za "Note statistique No. 2". V tomto dokumentu Matheron prozkoumal logaritmicko-normální proměnné a připravil půdu pro statistiku s používáním symbolů. Primární data mu umožnila posoudit, zda se olovnaté a stříbrné stupně odchýlí od lognormální distribuce nebo zobrazí prostorové závislosti podél hlavních vzorků ve svém vrtu.  Matheron jako poprvé použil eponymům "krigeage" (kriging) v jeho "Krigeage d'un Panneau Rectangulaire par sa Périphérie" v roce 1960. V tomto "Note géostatistique No. 28", Matheron odvodil k* jako jeho odhad a předzvěst na kriging odhadu nebo kriging odhadce. V matematické statistice, Matheronovo k* je délkově-váhový průměr jednoho panneau v jeho dokumentu. Co se mu nepodařilo odvodit v tomto dokumentu bylo var(k*) jako rozptyl jeho odhadu. Matheron prezentoval jeho "Stationary Random Function" na prvním kolokviu geostatistiky v USA. Odvolával se na Brawnův pohyb s podmínkou kontinuity jeho Reimannovho integrálu, ale nevysvětlil, co Brawnův pohyb a rudné ložiska mají společného. Matheron, na rozdíl od John von Neumanne v roce 1941 a Anderse Halda v roce 1952, nikdy nepracoval s Reimannovými shrnutími. Nebyl to Profesor Dr. Georges Matheron, ale Dr. Frederik P. Agterberg, který odvodil délkově-váhový průměr ze souboru naměřených hodnot zjištěných u vzorků ve vybraných polohách s různými souřadnicemi v prostoru pro vzorky. Co Agterberg neudělal, bylo, že neodvodil rozptyl této funkce.  Matheron skutečně odvodil délkově-vážené průměrné stupně jádrových vzorků a rudných bloků, ale neodvodil rozdílnost těchto funkcí. Časem, délkově-vážené průměry stupňů pro Matheronův trojrozměrný blokový stupeň, byly nahrazeny délkově-váženého průměru třídy pro Agterbergův nula rozměrný bod. Obě hlavní hodnoty se proměnili na zdvořilostní kriged odhady nebo kriged odhadcův. Nekonečná množina Agterbergových nula rozměrných bodů zapadá do všech rudových bloků, podél všech vrtů, anebo dovnitř každé vzorkovací jednotky nebo vzorkový prostor. Matheronovy blokové stupně a Agterbergovy bodové stupně jsou jedinečné, protože obě funkce jsou bez rozdílů.

Matematická morfologie.

V roce 1964 Matheron vedl disertační práci Jeana Serry, která se zaobírala vyčíslením rudných vlastností Lorreaineových železných ložisek. Serra měl nápad použít strukturální prvky pro analýzu, což vedlo k pojmu nesoustavné proměny. Teoretická analýza této proměny vedla Matherona k odvození a zkoumání pojmů eroze, dilatace, otevření a zavření, které se později staly známými jako základní operátory. Vyvinul též nástroj pro granulometrii, tj. výpočet „distribuce velikostí“, kde se pojem velikosti charakterizuje matematicky. V prosinci 1964 nazvali Matheron a Serra spolu s Phillipem Formerym tuto metodu matematickou morfologií, která se do dnešní doby vyvinula do teorie a metody, jež se používá v celé řadě problémů a úkolů zpracování obrazu a zkoumá se po celém světě. Matheron se pak dál podílel v rozvíjení matematické morfologie. V 80. letech vyvinul společně se Serrou teorii morfologické filtrace, která se stala jejich nejznámějším příspěvkem v oboru.

Centrum geostatistiky a matematické morfologie.

V roce 1968 otevřela Pařížská důlní škola ve Fontainebleau Centrum matematické morfologie ("Centre de Morphologie Mathématique") a jmenovala Matherona jeho prvním ředitelem. V roce 1979 bylo centrum přeměněno na Centrum geostatistiky a matematické morfologie ("Centre de Géostatistique et de Morphologie Mathématique") a v roce 1986 bylo současné centrum rozděleno na dvě samostatná střediska: "Centre de Géostatistigue" řízené Matheronem a Centre de Morphologie Mathématique řízené Serrou.

Georges François Paul Marie Matheron (2. prosince 1930 – 7. srpna 2000) byl francouzský matematik a geolog. Je znám jako zakladatel geostatistiky a spoluzakladatel (s Jean-Pierrem Serrou) matematické morfologie. V roce 1968 vytvořil na Pařížské důlní škole Centrum geostatistiky a matematické morfologie ("Centre de Géostatistique et de Morphologie Mathématique"). Je znám díky svému přínosu při definování krigování a matematické morfologie. Jeho klíčová práce je zveřejněna ke studiu a k nahlédnutí v online knihovně Centra geostatistiky ve Fontainebleau ve Francii.

Georges Matheron ( — ) est un mathématicien et géologue français, connu pour avoir fondé la géostatistique et cofondé (avec Jean Serra) la morphologie mathématique.


Rozšíření.

Druhy rodu lžičník jsou rozšířené v Evropě, Asií, Africe i v Severní Americe. Vyznačují se velkou ekologickou rozmanitostí, některé druhy např. "C. anglica", "C. danica", "C. groenlandica", "C. officinalis" jsou v zásadě omezeny na přímořské biotopy, jiné např. "C. macrorrhiza", "C. polonica", "C. tatrae" jsou naopak vysloveně vnitrozemské a většinu z nich lze zároveň vzhledem k malému areálu výskytu považovat za endemity.

Popis.

Jednoleté, dvouleté i vytrvalé lysé byliny s jednoduchými nebo rozvětvenými přímými, vystoupavými nebo poléhavými lodyhami které rostou z tenkých kořenů (jednoletky) nebo z vícehlavých kořenů s oddenky (trvalky). Přízemní řapíkaté nebo přisedlé listy jsou okrouhlé, ledvinovité nebo srdčité. Listy přibližně shodného tvaru střídavě vyrůstající na lodyhách jsou u báze srdčitě až šípovitě objímavé. Všechny listy bývají po okrajích celistvé a někdy zvlněné, zubaté či vroubkované.  Na lodyhách rostoucí oboupohlavné květy jsou obvykle bez listenů a vyrůstají v hroznovitých květenstvích nebo řidčeji osamoceně. Mají čtyři vejčité až vejčitě kopinaté, vypouklé, zelené kališní lístky a čtyři elipsovité, vejčité až obvejčité, výrazně delší korunní lístky nejčastěji bílé, vzácněji narůžovělé, nafialovělé nebo krémově žluté barvy. V květu je šest tyčinek s volnými nitkami nesoucí prašníky a boční nektaria. Vejčitý nebo okrouhlý semeník obsahující tři až padesát vajíček má krátkou čnělku s hlavičkovou bliznou.  Plody jsou vejčité, kulovité nebo elipsovité šešulky které jsou dvoudílné, pukající, až 7 mm velké a mají na vrcholu krátkou suchou čnělku. Obsahují v jedné nebo dvou řadách uložená hnědá, elipsoidní, na povrchu jemně bradavčitá semena.

Název.

Latinský název je odvozen od řeckého slova κοχλίας (spirála, šnek). Český název je odvozen od podobnosti se slovem naběračka (nářečně a polsky "chochla") z latinského "cochlearium" (zahnuté římské lžičky na šneky). Lžičník obsahuje vitamín C, který působil proti kurdějím ("scurvy") a odtud i jeho anglický název ("scurvy-grass").

Reference.

Lžičník ("Cochlearia") je rod, většinou bíle kvetoucích nenáročných rostlin, tvořený asi 30 druhy z nichž jediný lžičník lékařský se vyskytuje v přírodě České republiky.

Le genre Cochlearia regroupe environ 25 espèces de plantes herbacées annuelles, bisannuelles ou vivaces de la famille des Brassicacées. On les retrouve un peu partout dans les zones tempérées et arctiques de l'hémisphère nord, surtout le long du littoral, sur les falaises et dans les prés salés, là où leur tolérance au sel leur donne un avantage sur la compétition. On les retrouve aussi en montagne et dans la toundra.


Výskyt.

Stepní rostlina vyskytující se ostrůvkovitě v některých státech Evropy. Roste ve Španělsku, Francii, Itálii, Švýcarsku, Rakousku, Maďarsku, Rumunsko, na Slovensku, Ukrajině, v Turecku a Předkavkazsku.  V Čechách v současnosti roste v osmi populacích v chráněné krajinná oblasti Český kras, konkrétně v národní přírodní rezervaci Karlštejn, národní přírodní rezervaci Koda, přírodní rezervaci Karlické údolí a přírodní rezervaci Radotínské údolí. Na Moravě se vyskytuje pouze v několika málo exemplářích v Přírodní rezervaci Zázmoníky poblíž v vesnice Bořetice v okrese Břeclav. České lokality tvoří severní hranici rozšíření tohoto druhu.

Ekologie.

Rostlina ke zdárnému růstu potřebuje teplé, suché a nezastíněné biotopy, které se vyskytují ve stepích, po okrajích lesostepí nebo na slunných kamenitých stráních porostlých nízkými bylinami. Je vázána na vápenaté nebo sprašové půdy. V ČR se vyskytuje v pásmu pahorkatin, v Alpách vystupuje až výšky okolo 2000 m.  Rostlina prvým rokem po vyklíčení vytvoří tenkou, nízkou, nekvetoucí lodyhu. Druhým rokem již lodyhy bývají vyšší než 10 cm, může jich být i více a při optimálních podmínkách mohou i kvést. Dospělé rostliny mívají šest i více lodyh, dožívající se až několika desítek let.

Popis.

Vytrvalá trsnatá bylina, která má vzpřímené nebo vystoupavé, málo větvené lodyhy vysoké až 40 cm. Lodyhy, hustě bíle chlupaté, vyrůstají z uzlovitého a postupně dřevnatějícího oddenku. Jsou porostlé vstřícnými, podlouhlými, krátce řapíkatými dlanitosečnými nebo peřenosečnými listy, které mívají tři až pět kopinatých segmentů se špičkou na konci. Nejhornější listy jsou dělené až ke střednímu žebru na pět až sedm po okraji podvinutých segmentů.  V horních částech lodyh z úžlabí listů vyrůstají dva až čtyři pyskaté stopkaté květ v lichopřeslenech, spodní jsou oddálené a horní nahuštěné; společně vytvářejí hustý válcovitý lichoklas. Jejich listeny jsou kopinaté a na koncích osinkaté, listence čárkovité. Fialový, hustě bíle chlupatý kalich s žilkami je nevýrazně dvoupyský, při kvetení je okolo 8 mm dlouhý a v době plodu dvojnásobně delší, jeho nejdelší střední horní cíp je vejčitý neb vejčitě kopinatý, ostatní jsou šídlovité a dvojnásobně delší. Modrofialová až sytě modrá koruna je 30 až 40 mm dlouhá, má nálevkovitou trubku nahoře vydutou, přímý horní pysk přilbovitě vypouklý a vykrojený, dolní trojlaločný pysk má střední lalok největší. Čtyři tyčinky bývají stejně dlouhé jako koruna, prašníky jsou hustě chlupaté a pestík je fialový.  Rostliny kvetou v druhé polovině května a začátkem června, opylovány jsou hmyzem. Druh je schopen vytvořit plody i při samoopylení, mnohem více jich však produkuje při cizosprášení. V suchých létech rostliny méně kvetou a dochází k zasychání květů i listů. Ploidie druhu je 2n = 14.

Rozmnožování.

Poltivý plod se po dozrání rozpadá se na čtyři asi 3 mm dlouhé tvrdky, které jsou tmavohnědé a mají dvě podélná žebra. V přírodě je úspěšnost při generativním rozmnožování poměrně nízká, velmi závisí na klimatických podmínkách. V zahradnictvích se dají mladé rostlinky vypěstovat ze semen nebo řízkováním, ovšem tyto se na suchých a výhřevných stanovištích po přesazení jen nesnadně ujímají. Na svých stanovištích se rostliny samovolně vegetativně rozmnožují rozrůstáním do trsů.

Ohrožení.

Téměř ve všech okolních státech je včelník rakouský pro své snižující se početní stavy považován za ohrožený druh různého stupně. V České republice je vyhláškou MŽP ČR č. 395/1992 Sb. i Červeným seznamem cévnatých rostlin květeny ČR zařazen mezi kriticky ohrožené rostliny (§1, C1r).  V České republice se stanoviště tohoto druhu nacházejí na chráněných územích, nemělo by proto již docházet k jejich narušování necitlivými lidskými zásahy do krajiny. Pro zachování druhu je ale nutno věnovat plochám, na kterých roste, pozornost a zajistit, aby nezarůstaly náletovými dřevinami.

Včelník rakouský ("Dracocephalum austriacum") je vzácná vytrvalá rostlina s velkými modrofialovými květy, jediný původní druh rodu včelník, který roste v České republice.

Le dracocéphale d’Autriche ("Dracocephalum austriacum") est une plante vivace. C'est une orophyte sud-est européenne-caucasienne (substeppique). En France on ne la rencontre que dans les Alpes (étages montagnard et subalpin).


Osobní život.

Madame Lalaurie se narodila roku 1775 jako Delphine Macarty. Měla pět sourozenců. Její otec Barthelmy Louis Macarty pocházel z rodiny irských přistěhovalců. Matka Delphine byla ovdovělá Marie Jeanne Lovable, jejíž manželství s Barthelmym bylo jejím druhým. Oba rodiče byli velmi veleváženými a vysoce postavenými občany města New Orleans. Celá rodina se pohybovala na velmi vysokých pozicích, Delphinin bratranec Augustin de Macarty dokononce vykonával funkci primátora v letech 1815-1820.  V červnu 1800 se Delphine Lalaurie provdala za bohatého španělského úředníka Dona Ramona de Lopez, který se později stal také španělským velvyslancem. Společně rovněž podnikli cestu do Španělska, kam však Don Ramon de Lopez nedorazil, protože během cesty do Madridu zemřel.Na cestě kromě se Madame Lalaurie rovněž narodila první dcera Borquita  Roku 1808 se podruhé vdala za poslance Jeana Blanque. Společně si zakoupili vilu na 409 Royal Street. S Jeanem Blanque měla druhou dceru Pauline. Později Madame Lalaurie znovu ovdověla a potřetí se provdala za fyzika Leonarda Louis Nicolas LaLaurie o hodně mladšího než je ona. Poté si sama zakoupila panství na 1140 Royal Street a roku 1832 přistavěla k němu další tři přídomky spolu s částí, ve které vraždila a mučila otrokyZde žila společně s manželem a dcerami a jednalo se o jednu z nejbohatších a nejvlivnějších žen té doby.

Madame Lalaurie v seriálu American Horror Story.

Postava Madame Lalaurie se objevila v hororovém seriálu American Horror Story, kde je ztvárněna herečkou Kathy Bates. V seriálu je Madame Lalaurie potrestána za mučení otroků černošskou čarodějnicí k věčnému života a je zaživa pohřbená pod zemí, odkud ji po více než 100 letech dostane jiná čarodějka, Fiona (Jessica Lange), která si sama prostřednictvím Madame Lalaurie chce získat nesmrtelnost a vyléčit si tak rakovinu.

Marie Delphine LaLaurie (19. března 1780 Louisiana – 7. prosince 1849 Paříž), známá jako Madame Lalaurie, byla louisianská sériová vražedkyně známá tím, že brutálně mučila a vraždila své vlastní otroky.

Delphine Lalaurie, née "Marie Delphine de Macarthy "plus connue sous le nom de Madame Lalaurie en 1787 à La Nouvelle-Orléans en Louisiane espagnole et morte le à Paris, est une personnalité mondaine de la bourgeoisie créole-francophone louisianaise et une tueuse en série de près d'une centaine d'esclaves noirs.


Historie.

Jako nejstarší regionální galerie na Slovensku byla pod názvem "Krajská galéria" založena 7. prosince 1951 dekretem Ministerstva školství, věd a umění v Bratislavě. Vlastní samostatnou prezentační činnost začala již v únoru 1952 v prostorách Státního východoslovenského muzea svou první výstavou "Východoslovenskí maliari XIX. storočia". Po vzniku Východoslovenského kraje byla v roce 1961 přejmenována na "Východoslovenskou galerii". Její sídlem byl Csáky-Dessewffyho palác až do roku 1992, kdy se přestěhovala do stávajících prostor Župního domu. Ve stejném roce byl její název změněn na "Galerii Júlia Jakobyho" na počest významného košického umělce Júlia Jakobyho. Od roku 1996 nese opět název Východoslovenská galerie.  V současnosti vlastní galerie více než 7 000 uměleckých děl z 19., 20. a 21. století. Ročně pořádá kolem 40 výstav ať už ve vlastních prostorách, nebo v jiných slovenských a zahraničních galeriích.

Expozice.

Od počátku své činnosti prezentovala zejména expozice jako "Maľba 19. storočia na východnom Slovensku"(J. Czauczik, J. Rombauer, K. Tibely, F. a V. Klimkovičovi, J. J. Stunder, A. Stadler, J. Bencúr, L. Medňanský, L. Horovitz, Ľ. Čordák, E. Halász-Hradil), "Umenie 20. storočia na východnom Slovensku" (A. Jaszusch, K. Kövári-Kačmarik, K. Bauer, T. J. Mousson, G. Schiller, G. Kieselbach, J. Jakoby, J. Bendík, J. Collinásy, J. Fabini, A. Eckerdt) prezentující práci východoslovenských umělců a expozici "Slovenská grafika v zbierkach galérie" (Ľ. Fulla, V. Hložník, E. Zmeták, A. Brunovský, R. Fila, O. Dubay, A. Barčík, V. Gergeľová, A. Eckerdt, V. Gažovič, T. Gáll, M. Dobeš, J. Jankovič, D. Kállay, K. Štanclová, J. Haščák, M. Dúbravec, M. Minarovič) ta prezentuje grafiku 2. poloviny 20. století. Během roku se výstavy ve Východoslovenské galerii mění.  V budově na Alžbetině ulici se nachází Galerie mladých, která prezentuje současné umění. Výstavy na Alžbetině ulici 22 se mění v pravidelných intervalech.

Východoslovenská galerie () je kulturní instituce zaměřující se na sbírkotvornou činnost umění ve východoslovenském kraji. Sídlem galerie od roku 1992 je bývalý Župní dům. Je to budova postavená podle projektů vídeňského stavitele J. Langera v roce 1779 v barokně-klasicistním stylu. V letech 1888–1889 její přední část upravili, přibudovali dvorní křídla a přestavěli zadní trakt. Uprostřed průčelí je umístěn plastický znak abovské a tureňské župy z roku 1558. Na patře přední části budovy je reprezentační zasedací síň, tzv. historický sál. V této zasedací síni se 5. dubna 1945 uskutečnilo první zasedání vlády Národní fronty Čechů a Slováků a byl zde vyhlášen Košický vládní program.

La Galerie de la Slovaquie de l'Est (en ) à Košice fut fondée en 1951. Ce fut la première galerie d'art de la Slovaquie.


Odnož Al-Káidy.

1999–2004 Džamáa at-Tauhíd wa-al-Džihád.

Původní název organizace byl „Džamáa at-Tauhíd wa-al-Džihád“ („Organizace pro monoteismus a džihád“).

2004–2006 Bilád ar-Ráfidín neboli Al-Káida v Iráku.

V letech 2004 až 2006 se organizace nazývala zkráceně „Bilád ar-Ráfidín“, ale známa byla spíše pod názvem „Al-Káida v Iráku“. Jejím vůdcem byl známý terorista Abú Musab az-Zarkáví, který v 80. letech bojoval proti Sovětům v Afghánistánu, a který měl na svědomí stětí amerického rukojmí Nicka Berga a mnoho teroristických útoků proti iráckým a americkým cílům během války v Iráku.  Většina lidí ze současného vedení Islámského státu byla po americké invazi do Iráku v roce 2004 zadržována v americkém vězeňském táboře Bucca, kde se mnozí z nich radikalizovali a přidali k islamistům.

2006 Mudžáhidská rada šúry.

Krátké období, kdy organizace působila v podobě menší povstalecké skupiny, později byla nahrazena Islámským státem v Iráku.

2006–2013 Islámský stát v Iráku.

Vyhlásit samostatný stát na území Iráku se islamisté snažili již dříve (naposledy v roce 2006 během války v Iráku), tj. „Islámský stát v Iráku“ („Dawlat al-'Irák al-Islamíja“). Tehdy měl zahrnovat provincie Bagdád, Anbár, Dijála, Kirkúk, Saladdín i Ninive, tedy oblasti, kde mají převahu vyznavači sunnitské větve islámu, k tomu patřily i části provincií Babylón a Wásit, kde mají převahu spíše ší'ité. Historie tohoto islamisty vyhlášeného "státu" prakticky nikdy neskončila; Islámský stát v Iráku a Sýrii na něj kontinuálně navazuje, pouze s tím rozdílem, že nově vyhlášený stát by měl zahrnovat i Sýrii či jen její část. V roce 2011 byla ukončena okupace Iráku zahraničními vojsky a ozbrojenci z hnutí Islámský stát začali mimo jiné působit i v sousední Sýrii během občanské války. Zde získali východní část země.  Podle některých expertů, včetně bývalých poradců britského premiéra Blaira, ke vzniku Islámského státu přispěla invaze do Iráku v roce 2003. Bývalý americký ministr obrany a ředitel CIA Leon Panetta je toho názoru, že ke vzniku Islámského státu napomohlo stažení amerických vojsk z Iráku prezidentem Obamou v roce 2011, čímž se v Iráku vytvořilo "vakuum", které bylo vyplněno islamisty.

2009 Islámský stát v Sýrii.

Někteří komentátoři viní režim prezidenta Asada ze vzestupu Islámského státu. Asad začal údajně spolupracovat se zástupci Islámského státu proti své opozici, před vypuknutím občanské války. Poté co Islámský stát získal na síle, obrátil se proti režimu Asada, v rámci svých mocenských snah. Velká část bojovníků Islámského státu pochází z řad členů armády Saddáma Husajna. Britská stanice Sky News informovala o spolupráci mezi syrskou vládou a islamisty. Týká se předání vlády nad městem Palmýra nebo obchodu - například výměny ropy za hnojiva. Televize ale zároveň uvádí, že pravost kopií ručně psaných příkazů od vedení IS není možné spolehlivě doložit.  Někteří z jeho vzestupu viní USA, jelikož k Islámskému státu přeběhlo mnoho členů a bojovníků Svobodné syrské armády a dalších povstaleckých skupin, které od roku 2012 cvičila a vyzbrojovala americká CIA.

2013–2014 Islámský stát v Iráku a Levantě.

Organizace ISIL vznikala postupně jako irácká odnož Al-Káidy, která operovala během války v Iráku (v letech 2003–2011), která skončila úspěšným svržením autoritářského režimu Saddáma Husajna, zemi však zachvátilo sektářské násilí. Již od začátku se islámští ozbrojenci z hnutí ISIL netajili odvážným plánem vytvořit na území Iráku ryze islámský stát, ve kterém by platily pouze islámské zákony. ISIL byl jednou z mnoha vojenských organizací, které vedly záškodnické a teroristické operace proti americkým okupačním silám a jejich spojencům. Na konci roku 2013 se ozbrojencům podařilo ovládnout i velkou část západoirácké provincie Anbár, kterou obývají především sunnité, a dne 3. ledna 2014 vyhlásili samostatný stát s centrem v irácké Fallúdži. Následovaly další boje s iráckou armádou, která usilovala o dobytí ztracených území Iráku.  Většina syrských milicí, bojujících v Sýrii proti vládě Bašára al-Asada – které jsou pravděpodobně účelově Syrskou vládou označovány jako teroristické, neméně účelově je však západní mocnosti nazývají opozičními silami, volíce jedni velmi nepěkná, druzí až přespříliš pěkná pojmenování –, tedy většina těchto milicí se od ISILu distancuje, dokonce s ISIL i bojují, nicméně je potřeba podotknout, že občanské nepokoje přispěly k tomu, že se ISIL rozšířil i na území Sýrie, také se k tomu sluší dodat, že ačkoliv členové milicí sice zastávají názor těchto skupin, mnoho jejich členů se přidalo na stranu ISIL.  ISIL pokračoval na dobytých území ve svém plánu zavést islámský stát s islámským právem ve prospěch muslimské větve sunnitů, přičemž následovaly tvrdé represe a teror, zejména proti náboženským menšinám, spojený s jejich vyhlazováním.  V září 2014 bylo v řadách Islámského státu 31 tisíc bojovníků, z toho bylo 3000 občanů evropských států. Podle některých odhadů Islámský stát získal v roce 2014 na daních a s pomocí vydírání 600 miliónů dolarů, 500 miliónů dolarů uloupil ze státních bank v Iráku po dobytí iráckých měst, 100 miliónů dolarů získal z prodeje ropy a 20 miliónů na výkupném z únosů.

Samozvaný chalífát.

Vyhlášení nezávislosti.

Vyhlášení nezávislosti předcházely nepokoje v západní irácké provincii Anbár (2013–2014). Vojenské střety na území provincie začaly 30. prosince 2013 poté, co irácké bezpečnostní síly zničily protestní tábor sunnitů v Ramádí. Kmenové milice vytlačily iráckou armádu z provincie Anbár, ta se musela stáhnout. Dne 3. ledna 2014 vyhlásili samostatný stát.

Ofenziva v severním Iráku v roce 2014.

Organizace ISIL v sobotu 4. ledna 2014 oznámila, že zcela ovládla město Fallúdža, a pod kontrolou měla částečně také Ramádí, hlavní město provincie Anbár, jež leží u hranice se Sýrií a zabírá přibližně třetinu iráckého území. Cílem islamistů na dobytém území je vytvoření oblasti řízené islámskými zákony. O totéž usilují islámští radikálové i z druhé strany hranice – v Sýrii, kde bojují proti vládě tamního autoritářského prezidenta Bašára Asada. Ve městě Ramádí se ozývala střelba. Irácké ozbrojené síly plánovaly ztracené území dobýt zpět. Irácké vojsko ostřelovalo Fallúdžu za pomocí minometů, údajně 8 lidí zahynulo a 30 lidí bylo zraněno. Mezi mrtvými se údajně nacházeli i někteří kmenoví vůdci. Spojené státy americké a Írán jsou ochotny poskytnout Iráku zbraně a výzbroj, nikoli však vojáky. Ministr zahraničí John Kerry je přesvědčen, že Irák by se měl s islamisty na svém území vypořádat sám, bez cizího vojenského zásahu. USA mimo jiné zvažuje i nabídku pomoci s výcvikem iráckých speciálních jednotek. Jejich výcvik by s největší pravděpodobností mohl probíhat na území Jordánska.  V červnu 2014 dobyl ISIL velkou část severního Iráku, včetně několika hraničních přechodů. Dobyt byl dvoumilionový Mosul, který padl do rukou islamistům poté, co vládní jednotky dezertovaly. Islamisté také vykradli banky ve městě, čímž se stali nejbohatší teroristickou organizací na světě. Před postupujícím Islámským státem uprchlo z Mosulu na 500 000 lidí. Na konci června již radikálové stanuli před branami Bagdádu. Probíhaly také boje o strategickou rafinerii v Bajdží.  V průběhu roku 2014 si násilnosti v Iráku a Sýrii vyžádaly skoro 100 000 mrtvých. Nárůst počtu obětí souvisí s ofenzívou Islámského státu v severním Iráku a Sýrii.

Islámský stát (od června 2014).

Dne 29. června 2014 byla organizace znovu přejmenována na Islámský stát, tentokrát však vyhlásila i obnovení islámského chalífátu. Její vůdce Abú Bakr al-Bagdádí prohlásil sám sebe za chalífu Ibráhíma.  Postup islamisté zastavili v Tikrítu, kde odrazili útok irácké armády, a namísto dalšího postupu se soustředili na boj s Kurdy. V srpnu 2014 dobyli město Sindžár obývané náboženskou menšinou jezídů poté, co se z něj kurdské milice pešmergů stáhly. Výsledkem byl exodus obyvatel z města, z nichž mnoho uvízlo na hoře Džabal Sindžár. Islamisté během útoku zabili nejméně 500 jezídů a některé i pohřbili zaživa, zajali také stovky žen, které drží jako otrokyně. Výsledkem rychlého postupu IS proti Kurdům byla americká intervence, americké letouny a drony podnikly několik náletů na pozice IS a shodily zásoby jezídským uprchlíkům uvízlým na Džabal Sindžáru.  Irácká armáda získala v červnu 2014 k boji proti Islámskému státu ruské bitevní stroje Su-25 a stíhací bombardéry Su-30.  V Islámském státě vznikla a rozvinula se funkční státní struktura. Na svém území vybírá daně, stará se o infrastrukturu, má vlastní soudy, úřady, dopravní policii i náboženskou policii Hisba. Státní zaměstnanci v místní správě, energetice, školství nebo zdravotnictví, kteří neuprchli, musí nyní pracovat pro Islámský stát. Řada místních sunnitů Islámský stát podporuje a je ochotna za něj bojovat. Křesťané nemusí konvertovat k islámu, pokud platí "daň z hlavy" tzv. džizju, která vychází z koránu. Německý novinář Jürgen Todenhöferov napsal o Mosulu: „130 000 křesťanů bylo z města vyhnáno, šíitské obyvatelstvo uprchlo, mnoho lidí bylo zavražděno. Přesto však život ve městě i nadále funguje a mnoho lidí je paradoxně rádo za současný klid, který jim IS přinesl."

Islámský stát v Libyi.

Od začátku roku 2014 působí v libyjském městě Derna ozbrojenci z řad Islámského státu, vyhlašující oddanost Abú Bakru al-Bagdádímu. Dne 5. října 2014 je město pod úplnou kontrolou Islámského státu v počtu 800 bojovníků. Islamisté označují tuto oblast jako provincii (tj. vilájet) Barka (což je arabský název pro Kyrenaiku).  Islámský stát údajně posílá své bojovníky do Evropy na člunech spolu s uprchlíky, jichž každoročně k břehům Itálie a Řecka připlouvají statisíce. Před infiltrací stoupenců Islámského státu mezi uprchlíky varovaly v květnu 2015 i vlády Libye a Egypta.

Intervence USA a spojenců.

8. srpna 2014 americký prezident Barack Obama autorizoval letecké údery na pozice Islámského státu a humanitární pomoc jazídským uprchlíkům v pohoří Sindžár. Cílem úderů byla kromě prevence genocidy také ochrana amerických zájmů v Iráku. Vojenská operace byla později rozšířena kvůli ochraně irácké infrastruktury a letecké podpoře irácké armády. Po rozšíření úderů proti Islámskému státu, byly kurdské a irácké jednotky schopné zvrátit islámistický postup a znovu obsadit Mosulskou přehradu, která je největším vodním dílem v Iráku. Podle aktuálních zpráv se Islámský stát zmocnil přehrady u města Ramádí a zavřel stavidla na místní přehradě na řece Eufrat. Pokud by nechali řeku bez přítoku delší dobu, hrozila by humanitární krize obrovských rozměrů. Někteří experti ovšem tvrdí, že IS chce takto usnadnit operaci svých jednotek.  10. září americký prezident Barack Obama oznámil, že autorizoval letecké údery na pozice Islámského státu v Sýrii, pokud je schválí americký kongres. Zároveň oznámil, že navýší počet úderů v Iráku. 19. září provedlo francouzské letectvo nálet na muniční sklad Islámského státu. 22. září provedly ozbrojené síly USA, Bahrajnu, Jordánska, Kataru, Saúdské Arábie a Spojených arabských emirátů nálety na pozice Islámského státu v Sýrii.  K Islámskému státu přeběhlo podle jeho vysoce postaveného velitele mnoho členů a bojovníků Svobodné syrské armády, největší protivládní síly v Sýrii, které od roku 2013 podle jeho slov cvičila a vyzbrojovala americká CIA k boji proti Asadovi. Svobodná syrská armáda jakožto skupina dlouhodobě bojuje proti ISIL a nelze věrohodně potvrdit, že by kdy došlo mezi nimi k uzavření spojenectví. Syrské povstalecké skupiny bývají často špatně organizované a né zcela táhnoucí za jeden provaz a je obtížné na jednání jednotlivců pozorovat, jaké smýšlení převládá ve velení a v nejpevnějším jádru té které skupiny.  Po atentátu na levicové prokurdské aktivisty ve městě Suruç na jihovýchodě Turecka v červenci 2015 podnikla turecká armáda letecké nálety na pozice Islámského státu v Sýrii, ale zároveň zaútočila i na pozice Kurdů, kteří proti Islámskému státu bojují. Royal Air Force provedlo v jednom roce 1300 útoků proti Islámskému státu z toho 300 náletů. Cílem útoků byly mimo jiné kamiony, bunkry, zákopy či budovy Islámského státu.

Dohoda s An-Nusrou.

V listopadu 2014 uzavřeli představitelé Islámského státu a Fronty an-Nusrá, odnože Al-Káidy, dohodu o spolupráci. Obě organizace bojovaly doposud proti sobě. Frontu an-Nusrá podporují Saúdská Arábie a Katar, zajišťující zbraně a peníze dopravované do Sýrie přes turecké území.

Islámský stát v Jemenu.

Část stoupenců Al-Káidy v Jemenu a Ansar al-Šaría přešla v únoru 2015 k Islámskému státu. V březnu 2015 zahájila Saúdská Arábie s logistickou podporou Spojených států vojenskou intervenci v Jemenu proti Hútíům. Proti Hútíům podnikají útoky také Al-Káida a Islámský stát, který se přihlásil k březnovému útoku na šíitskou mešitu v San'á, při kterém zemřelo přes 140 lidí. Podle některých komentátorů z chaosu v Jemenu a z intervence Saúdské Arábie budou těžit především jemenské odnože Al-Káidy a Islámského státu.

Intervence Ruska.

30. září 2015 zahájilo Rusko na žádost syrského prezidenta Bašára al-Asada intervenci v Syrské občanské válce, zahrnující letecké a raketové údery. Původně se sice zaměřovalo více na jiné povstalecké skupiny, jako jsou Syrská svobodná armáda a fronta an-Nusra, nicméně závažné škody působí i Islámskému státu. USA, Saúdská Arábie i Turecko se k ruským akcím staví odmítavě a odsuzují fakt, že Rusko útočí nejen na Islámský stát. Podle generála Pavla míří na Islámský stát jen asi 30 procent útoků Ruska. Po teroristických útocích v Paříži v listopadu 2015 začala s Ruskem více spolupracovat Francie.  Od roku 2017 spolupracuje Rusko v boji proti Islámskému státu s Tureckem.

Úpadek.

18. října 2016 zahájily irácká armáda a kurdské milice za mezinárodní letecké a logistické podpory ofenzivu na město Mosul na severu Iráku, největší město v držení Islámského státu. 18. ledna 2017 byla osvobozena jeho část na východ od řeky Eufrat. Západní část byla osvobozena v červenci 2017 dobytím starého města. Při bojích o Mosul zahynulo více než 10 tisíc lidí, podle některých odhadů mohlo v Mosulu zahynout až 40 tisíc civilistů a 700 000 obyvatel Mosulu přišlo o své domovy.  Koncem června 2017 kurdské a arabské jednotky podporované západem obklíčily Rakku, hlavní město samozvaného Islámského státu a v říjnu 2017 Rakku po dohodě o evakuaci některých zbývajících členů Islámského státu osvobodily. Devadesát procent města bylo zničeno při bojích o město a při náletech Američany vedené koalice. Při dělostřelecké palbě a náletech leteckých sil USA, Británie a Francie zahynulo v Rakce podle pozorovatelů přes tisíc civilistů.  Po dobytí Mosulu začalo zatýkání příbuzných džihádistů, které nyní irácká armáda sdružuje v uzavřených táborech. Na konci srpna 2017 osvobodila irácká armáda město Tal Afar. V tunelech pod městem vojáci našli i množství manželek islamistů, které pochází ze Západu, mezi nimi i 16letou německou studentku Lindu Wenzelovou. Ženy ze Západu bojují v konfliktu i na straně spojenců, Islámský stát na jejich dopadení vypsal milionové odměny.  V listopadu 2017 bylo osvobozeno město Rawa, poslední město v Iráku v držení Islámského státu, které ovládalo jen část pouště. Rovněž syrská armáda ovládla v listopadu 2017 s leteckou podporou Ruska město Dajr az-Zaur, které bylo posledním velkým městem v Sýrii a Iráku pod kontrolou Islámského státu.  Dne 23. března 2019 ztratil Islámský stát své poslední území, kterým bylo město Baghúz v Sýrii. V říjnu 2019 byl zabit vůdce Islámského státu Abú Bakr al-Bagdádí, americké speciální komando ho zabilo v domě ve vesnici Bariša, nacházející se asi 25 km severně od města Idlib a 5 km od tureckých hranic.

Územní nároky Islámského státu.

Islámský stát vznesl nárok na území v Sýrii, Irák, Egypt, Saúdskou Arábii, Jemenu, Libyi a Alžírsku.  Na sociální síti Twitter byla v roce 2014 zveřejněna mapa, podle které chce islámský stát ovládnout severní Afriku, Blízký východ, Španělsko, Balkán, Krym, Kavkaz a část Indie. Pozdější verze mapy již zahrnovala i celou Indii, nicméně vytvoření a publikování jakýchkoliv variant této mapy včetně původní varianty přímo islámským státem bylo zpochybněno.  Velení Islámského státu užívá specifická geografická označení pro ta území, ve kterých organizace operuje, a označuje je termínem vilájet (arabsky ولاية- "wilāyat", tj. ve smyslu provincie):

Zločiny.

Na území islámského chalífátu je údajně přísně dodržováno islámské právo šaría. Islámský stát zveřejnil videozáznamy, které ukazují ukřižování mladíků za krádež, ukamenování nevěrné ženy nebo svržení gayů z městské věže. Ženy obviněné z čarodějnictví byly sťaty. Podle Mezinárodního svazu muslimských učenců jsou ale některé kroky IS nekompatibilní s právem šaría. Podle svazu není zabíjení a mučení nevinných lidí, jehož se IS dopouští u svých odpůrců, nic než zločin. Islámský stát například také zveřejňuje natočená videa vražd svých odpůrců, které využívá pro zastrašování a k propagandě. Mnoho z nich provedl například britský občan Mohammed Emwazi známý jako Džihádista John.  Islámský stát se dopouští násilí na etnických a náboženských menšinách v Iráku a Sýrii, včetně Turkmenů, Kurdů, křesťanů či šíitů. Při útoku Islámského státu a jeho spojenců z řad syrské opozice na alavitské vesnice v syrské provincii Lakátija zahynulo v srpnu 2013 několik stovek civilistů. OSN vyhodnotila útoky Islámského státu na náboženskou menšinu jezídů jako pokus o genocidu. V severoiráckém městě Sindžár a jeho okolí přišlo o život až 5000 jezídů při masakrech a útěku okolo 150 000 jezídů před postupem Islámského státu v srpnu 2014, tisíce jezídských žen a dívek byly bojovníky Islámského státu znásilněny a odvlečeny do otroctví.  Islámský stát se dopustil mnoha dalších zločinů, například v červnu 2014 jeho bojovníci zavraždili 1700 zajatých šíitských iráckých kadetů u Tikrítu, v srpnu 2014 zavraždili 250 zajatých syrských vojáků po dobytí základny Tabka, v listopadu 2014 povraždili přes 630 příslušníků sunnitského arabského kmene Albu Nimr v irácké provincii Anbár jako odplatu za jeho podporu irácké vládě, v květnu 2015 povraždili 400 lidí po obsazení syrského města Palmýra, v lednu 2016 bylo zavražděno až 300 lidí při útoku na syrské město Dajr az-Zaur, a v červenci 2018 zahynulo při útocích na menšinu Drúzů v syrském městě Suvajda na 250 lidí. Od počátku roku 2014 zahynulo v Iráku v bojích s Islámským státem přes 15 000 civilistů.  Islámský stát se také dopouští kulturních zločinů, kdy otevřeně ničí starobylé památky s odůvodněním, že jde o pohanské modly, ke kterým se lidé modlí místo k Alláhovi. V muzeu v Mosulu tak jeho stoupenci zničili až tři tisíce let staré asyrské a akkadské sochy nevyčíslitelné hodnoty. Vypálili také zdejší knihovnu s 8000 vzácnými svazky a se vzácnými artefakty, univerzitní knihovnu nebo divadlo. V provincii Anbár také vypalují knihovny a zničili tak už 100 tisíc svazků. Část ale propašovali za hranice a prodali.

Teroristické útoky.

Islámský stát má na svědomí mnoho desítek tragických teroristických útoků. V červnu roku 2015 se IS přihlásil k teroristickým útokům proti západním turistům v tuniském letovisku Súsa, dále k teroristickým útokům proti kurdským a levicovým aktivistům v tureckém Suruçu a v Ankaře, k sebevražedným atentátům proti šíitským civilistům v jemenském Saná, v libanonském Bejrútu a v iráckém Bagdádu. V říjnu 2015 se přihlásil k umístění bomby na palubu ruského airbusu nad Sinají v Egyptě a o měsíc později k teroristickým útokům v Paříži provedeným dne 13. listopadu 2015, které si vyžádaly 130 obětí a více než 350 zraněných. V lednu 2016 Islámský stát spáchal bombový útok v Istanbulu proti západním turistům a v březnu 2016 provedl teroristické útoky v Bruselu s několika desítkami obětí.

Dabiq.

Islámský stát vydával kromě jiných tiskovin také anglicky psaný občasník "Dabiq". Jeho první číslo vyšlo v létě roku 2014 během vyhlášení chalífátu v Iráku a Levantě. Vydání číslo 13 detailně pojednávalo o teroristech z pařížských útoků v listopadu 2015. Islámský stát přestal časopis vydávat, poté co Tureckem podporovaní rebelové dobyli severosyrské město Dábik, podle kterého byl časopis pojmenován.

Islámský stát (zkráceně IS; arabsky:, ad-Dawla al-ʾIslámíja, zkráceně Daiš či Daeš) je radikální islámská teroristická organizace původem z Iráku. Na dobytém území na částech území států Iráku a Sýrie vyhlásila v roce 2014 samozvaný Islámský stát. Ten nebyl mezinárodně uznán žádným jiným státem. Jeho stoupenci vyhlásili toto území za chalífát, který si nárokuje náboženskou autoritu nad všemi muslimy na světě a usiluje o vládu nad všemi muslimy obývanými územími. Cílem bylo obnovit chalífát na územích Iráku a Levanty (dřívější geografické označení zahrnující Sýrii, Palestinu, Jordánsko a Libanon), či dalších zemí, které byly někdy v historii pod muslimskou vládou.

LÉtat islamique (EI ; en, ad-dawla al-islāmiyya), aussi appelé Daech, est une organisation terroriste, militaire et politique, d'idéologie salafiste djihadiste ayant proclamé le l'instauration d'un califat sur les territoires sous son contrôle. De l'été 2014 au printemps 2019, il forme un proto-État en Irak et en Syrie où il met en place un système totalitaire. Son essor est notamment lié aux déstabilisations géopolitiques causées par la guerre d'Irak et la guerre civile syrienne.


Biografie.

Narodil se jako David Fierdman v New Yorku 25. září 1970 Barbaře Benioff a Stephenu Friedmanovi, bývalému šéfovi Goldman Sachs. Své jméno si změnil ve 30 letech na David Benioff. Je nejmladší ze 3 dětí Barbary a Stephena.  Je absolventem The Collegiate School a Dartmouth College, kde byl i členem Phi Delta Alpha Fraternity. Ve 22 letech pracoval jako vyhazovač v klubu, poté šel učit anglický jazyk na střední školu Poly Prep v Brooklynu. Kromě toho navštěvoval University of California Irvine a Trinity College Dublin, získal titul magistra výtvarného umění v kreativním psacím programu. 30. září 2006 se oženil s herečkou Amandou Peet. Mají spolu dvě dcery, Frances Pen se narodila roku 2007, Molly June v roce 2010.

Kariéra.

Když pracoval jako učitel angličtiny na střední škole, napsal knihu "The 25th Hour" (2002) a měl na ni kladné ohlasy. Později byla kniha zfilmována režisérem Spikem Lee v hlavní roli s Edwardem Nortonem. Dále v roce 2004 napsal sbírku krátkých povídek "When the Nines Roll Over (And Other Stories)".  V roce 2004 ještě vypracoval film Troja (2004), za který mu Warner Bros. Pictures zaplatili 2.5 milionů dolarů. Začal psát scénář pro psychologický thriller "Stay" (2005), který byl režírován Marcem Forsterem, hvězdami tohoto filmu jsou Edward McGregor a Naomi Watts. Další z jeho filmů, "The Kite Runner" (2007) byl zfilmován podle stejnojmenné novely, na zfilmování znovu spolupracoval s Marcem Forsterem. V roce 2004 byl pozván, aby napsal scénáře pro filmy "X-Men".  V roce 2008 byl publikována jeho další novela "City of Thieves". Právě pracuje na adaptaci filmu, který natočil režisér Charles R. Cross "Život Kurta Cobaina", nikdo neví, jestli bude film vůbec vypuštěn. Dále pracuje s D. B. Weissem, jako výkonný producent, showrunner a scenárista na seriálu HBO "Hra o Trůny".

Knihy.

"Dvacátá pátá hodina" (2002)"When the Nines Roll Over (and Other Stories)" (2004)"Město zlodějů" (2008)

Filmy.

"25. hodina" (2002)Troja (2004)"Hranice života" (2005)"Lovec draků" (2007)"" (2009)"Bratři" (2009)"Hra o trůny" (2011–2019)

David Benioff (* 25. září 1970) je americký prozaik, scenárista a televizní producent. Je spolutvůrcem a showrunnerem seriálu "Hra o trůny".

David Benioff, né le à New York, est un producteur de télévision, réalisateur, scénariste et romancier américain. Il est notamment le co-créateur, showrunner et écrivain de la série télévisée "Game of Thrones".


Vývoj.

Nejstarší ilustrované papyrové zlomky se dochovaly z 5. století, např. tzv. "Papyrus Vozatajů" a z tohoto období pochází i nejstarší biblický iluminovaný rukopis "Quedlinburská Itala" o šesti foliích. Další iluminovaný rukopis Bible vznikl na přelomu 5. a 6. století. Rovněž kolem roku 512 vznikl rukopis obsahující asi 400 iluminací pro dceru západořímského císaře Olybria. Kolem roku 520 vznikl v Ravenně "Codex Argenteus" obsahující evangelia v gótském překladu. Ze 6. století pocházejí také evangeliáře "Codex purpureus Beratinus", Evangeliář ze Sinope a "Codex purpureus Rossanensis". Jedná se o nejstarší iluminované rukopisy Nového zákona. V českých zemích se rukopisy objevují během christianizace. K nejvýznamnějším iluminovaným manuskriptům raného středověku patří "Kodex vyšehradský", který vznikl u příležitosti korunovace Vratislava I. na českého krále v roce 1085. Kodex vznikl pravděpodobně v Bavorsku. Od 12. století jsou iluminace vznikající v českém prostředí ovlivňovány vedle německých zemí též rakouskými zeměmi (Salzburg) a ve 13. století je patrný i byzantský vliv, např. tzv. "Sedlecký antifonář" a "Mater verborum", nebo tzv. "Františkánská bible" a "Osecký lekcionář", které vznikly v pražském Anežském klášteře.  Z počátku 14. století pochází tzv. "Pasionál abatyše Kunhuty" vzniklý z popudu Kunhuty Přemyslovny, dcery Přemysla Otakara II. a abatyše kláštera sv. Jiří na Pražském hradě. V letech 1325–1349 vznikla "Velislavova bible". Ve stejném období vznikl i rukopis "Augustinus super Johannem". Na konci 14. století byla vytvořena "Bible Václava IV."  Po husitských válkách vznikají iluminované rukopisy i pro osoby mimo církevní a královské prostředí a namísto liturgických kodexů se častěji objevují opisy bible doprovázené iluminacemi.  Po vynálezu knihtisku v polovině 15. století nastal pozvolný ústup knižní iluminace. Tištěné knihy jsou zdobené dřevořezy a iluminace se od konce 15. století postupně omezují na výzdobu drobných osobních modlitebních knížek a na graduály. Tento typ knih byl v 16. století častý také v měšťanském prostředí (např. "Literátský graduál" z Třebechovic).

Iluminovaný rukopis je rukopis, jehož text je doplněn iluminacemi. Není podstatné, zda se jedná o názorné ilustrace doprovázející a doplňující text nebo mají podobu ozdob, které pouze esteticky zkrášlují dílo. Ilustrované rukopisy vznikaly již v období pozdní antiky, ovšem jejich vrchol nastal v pozdním středověku, kdy okázalé iluminace mnohdy překonávají význam samotného textu. Zejména v 15. století se objevují bohatě ilustrované manuskripty ve světském prostředí. Po masivním rozšíření knihtisku ve 2. polovině 16. století ustupují do pozadí a ilustrace nahradily dřevořezy v tištěných knihách.

Une enluminure est une décoration exécutée à la main qui orne un manuscrit (du latin « manus », les mains et « scribere », écrire). Les techniques de l'imprimerie et de la gravure ont fait presque disparaître l'enluminure ; quelques livres imprimés en sont toutefois décorés.


Příznaky a symptomy.

Infekce dolních močových cest je rovněž označována jako zánět močového měchýře. Nejběžnějšími symptomy jsou pálení při močení a časté močení (nebo nutkání k močení) bez vaginálního výtoku a závažnější bolesti. Tyto symptomy mohou být mírné až silné a u zdravých žen trvají v průměru šest dnů. Může se objevit bolest nad stydkou kostí nebo v oblasti beder. Lidé s infekcí horních močových cest, čili s pyelonefritidou, mohou kromě klasických symptomů infekce dolních močových cest trpět i bolestmi v boku, horečkou nebo nevolností a zvracením. Vzácně může moč obsahovat krev nebo vykazovat viditelnou pyurii (hnis v moči).

U dětí.

U dětí může být jediným symptomem infekce močových cest (IMC) horečka. Protože se neobjevují zjevnější symptomy, u dívek mladších dvou let nebo neobřezaných chlapců mladších jednoho roku se na doporučení mnoha lékařských asociací doporučuje při horečce provést rozbor moči. Kojenci mohou špatně přijímat potravu, zvracet, více spát nebo vykazovat příznaky žloutenky. U starších dětí může dojít k močové inkontinenci (ztrátě kontroly sevření močového měchýře).

U starších osob.

U starších osob symptomy infekce močových cest často chybí. Projevy mohou být vágní a jedinými zřejmými symptomy mohou být inkontinence a změny mentálního stavu nebo únava. U některých pacientů však může být lékařem jakožto jeden z prvních symptomů diagnostikována sepse, otrava krve. Diagnóza může být komplikována skutečností, že mnoho starších osob již trpí inkontinencí nebo demencí.

Příčina.

Bakterie "E. coli" je příčinou 80–85 % případů infekce močových cest; následována je bakterií "Staphylococcus saprophyticus", jež onemocnění způsobuje v 5–10 % případů. Virové nebo plísňové infekce jsou vzácnější. Mezi další bakteriální příčiny nemoci patří bakterie rodů "Klebsiella", "Proteus", "Pseudomonas" a "Enterobacter", ty však nejsou běžné a obvykle souvisejí s abnormalitami močových cest nebo s cévkováním. K infekcím močových cest zapříčiněným bakterií "Staphylococcus aureus" obvykle dochází v důsledku nákaz přenášených krví.

Sex.

U mladých sexuálně aktivních žen je sexuální aktivita příčinou 75–90 % případů zánětu močového měchýře, přičemž riziko zánětu souvisí s četností pohlavního styku. Projev častých IMC u čerstvě uzavřených manželství se používá výraz „líbánková cystitida“ či „nemoc svatební cesty“. U žen po menopauze sexuální aktivita riziko vzniku IMC neovlivňuje. Používání spermicidů naopak zvyšuje riziko IMC nezávisle na četnosti pohlavního styku.  Ženy jsou k IMC náchylnější než muži z toho důvodu, že mají mnohem kratší močovou trubici nacházející se blíže análního otvoru. S tím, jak se u žen s menopauzou snižuje hladina estrogenu, se riziko infekce močových cest zvyšuje také v důsledku ztráty ochranné vaginální flóry.

Urinální katetry.

Cévkování zvyšuje riziko infekce močových cest. Riziko bakteriurie (přítomnosti bakterií v moči) je mezi třemi až šesti procenty za den, přičemž profylaktická antibiotika podávaná za účelem snížení rizika symptomatické infekce nejsou účinná. Riziko související infekce lze snížit prováděním cévkování pouze v nezbytných případech, a to za použití aseptické metody zavádění a dbáním na to, aby byl odtok katetru udržován uzavřený a průchodný.

Ostatní příčiny.

Pro zánět močového měchýře mohou existovat rodinné predispozice. Mezi další rizikové faktory patří cukrovka, neobřezanost a zvětšená prostata. Komplikující faktory jsou neurčité a patří mezi ně predispoziční anatomické, funkční či metabolické abnormality. Komplikovaná IMC se léčí hůře a obvykle vyžaduje razantní vyhodnocení, léčbu i následnou péči. U dětí souvisejí IMC s vezikoureterálním refluxem (abnormální pohyb moči z močového měchýře do močovodu nebo ledvin) a se zácpou.  U osob s poraněním míchy existuje zvýšené riziko infekce močových cest částečně z důvodu chronického používání katetru a částečně z důvodu funkční poruchy vyprazdňování. To je nejběžnější příčinou infekce i hospitalizací u této populace. Rovněž se zdá, že užívání brusinkového džusu nebo doplňků stravy s brusinkami je při prevenci a léčbě u této skupiny nemocných neúčinné.

Patogeneze.

Bakterie způsobující infekci močových cest vstupují do močového měchýře typicky přes močovou trubici. K infekci však může dojít rovněž přenosem krví nebo lymfou. Má se za to, že bakterie se do močové trubice obvykle dostávají ze střev, přičemž toto riziko je u žen vyšší v důsledku jejich anatomie. Po proniknutí do močového měchýře jsou bakterie "E. Coli" schopny usadit se na stěně močového měchýře a vytvořit biofilm, který odolává imunitní odpovědi lidského těla.

Prevence.

Účinnost řady opatření s údajným vlivem na četnost IMC, mezi něž patří používání antikoncepčních pilulek nebo kondomů, močení bezprostředně po pohlavním styku, typ používaného spodního prádla, osobní hygiena po močení nebo defekaci či preference koupele nebo sprchování, zůstává nepotvrzena. Dostatek důkazů chybí i pro vliv zadržování močení, používání tampónů a provádění výplachů na frekvenci IMC.  Osobám, které trpí častými infekcemi močových cest a jako antikoncepci používají spermicidy nebo diafragmu, se doporučuje používat alternativní metody antikoncepce. Brusinky (ve formě džusu nebo kapslí) mohou snížit počet infekcí u těch, kteří jimi často trpí, problémem je však dlouhodobá tolerance a ve více než 30 % případů poruchy činnosti trávicí soustavy. Užívání dvakrát denně může přinést lepší výsledky než užívání jednou za den. Na základě situace z roku 2011 bude nutno provést další studie, aby bylo možné určit, zda jsou vaginální probiotika prospěšná či nikoliv. Používání kondomů bez spermicidu nebo užívání antikoncepčních pilulek riziko nekomplikované infekce močových cest nezvyšuje.

Léky.

U osob s opakujícími se infekcemi je účinné dlouhodobé každodenní podávání antibiotik. Mezi často používané léky patří nitrofurantoin a trimethoprim/sulfamethoxazol. Methenamin je dalším pro tento účel používaným přípravkem, jelikož v močovém měchýři, kde panuje nízká kyselost, vytváří formaldehyd, na nějž se nevytváří rezistence. V případech, kdy infekce souvisí s pohlavním stykem, může být užitečné následné podávání antibiotik. U žen po menopauze bylo zjištěno, že ke snížení recidivy přispívá podání místně aplikovaného vaginálního estrogenu. Oproti místně aplikovaným krémům není použití vaginálního estrogenu z pesarů tak účinné jako nízká dávka antibiotik. V roce 2011 byla ve fázi vývoje celá řada vakcín.

U dětí.

Důkazy o tom, že preventivní podávání antibiotik u dětí snižuje riziko infekce močových cest, jsou slabé. Opakující se IMC jsou však příčinou závažnějších problémů s ledvinami bez zásadních abnormalit pouze vzácně - u dospělých vedou k chronickému onemocnění ledvin v méně než jedné třetině procenta případů (0,33 %).

Diagnóza.

V nekomplikovaných případech může být diagnóza určena a léčba stanovena na základě samotných symptomů bez dalšího potvrzování laboratorními testy. V komplikovaných nebo sporných případech může být vhodné diagnózu potvrdit prostřednictvím rozboru moči, během nějž se pátrá po přítomnosti nitrátů, bílých krvinek (leukocytů) nebo leukocytové esterázy v moči. Další test, mikroskopický rozbor moči, pátrá po přítomnosti červených krvinek, bílých krvinek nebo bakterií. Mikrobiologické vyšetření moči je považováno za pozitivní, pokud odhalí kolonii bakterií čítající 10 kolonie tvořících jednotek (nebo více) organismů typicky se vyskytujících v močových cestách na jeden ml moči. Prostřednictvím tohoto vyšetření lze rovněž otestovat antibiotickou citlivost, což je vhodné pro volbu léčby antibiotiky. Stav žen s negativním výsledkem vyšetření je však stále možné zlepšit antibiotickou léčbou. U starších osob může být diagnóza na základě pouze vágních symptomů a bez spolehlivých testů na infekci močových cest poměrně obtížná.

Klasifikace.

Infekce močových cest může postihnout pouze dolní močové cesty (v takovém případě je známa jako zánět močového měchýře) nebo pouze horní močové cesty (tehdy hovoříme o pyelonefritidě). Pokud moč obsahuje významné množství bakterií, ale neprojevují se žádné symptomy, je stav označován jako asymptomatická bakteriurie. Pokud infekce postihne horní močové cesty a jedná se o osobu trpící cukrovkou, těhotnou ženu, muže nebo jedince se sníženou imunitou, považuje se infekce za komplikovanou. Pokud je jinak žena zdravá a před menopauzou, je onemocnění pokládáno za nekomplikované. V případech, kdy je infekce močových cest u dětí spojena s horečkou, je chápána jako infekce horních močových cest.

U dětí.

Pro stanovení diagnózy infekce močových cest u dětí je zapotřebí, aby vyšetření moči vykázalo pozitivní výsledek. Velmi častým problémem je kontaminace vzorku moči, jež závisí na použité metodě sběru; proto se pro vzorek středního proudu moči používá limit 10 kolonie tvořících jednotek (KTJ)/ml, pro vzorky získané pomocí katetru limit 10 KTJ/ml a pro suprapubickou aspiraci (vzorek je odebrán přímo z močového měchýře pomocí vpichu jehlou) pak limit 10 KTJ/ml. Používání „sběrných vaků na moč“ pro odběr vzorků není Světovou zdravotnickou organizací doporučováno v důsledku vysoké míry kontaminace při provádění vyšetření. U osob neschopných použít toaletu se preferuje cévkování. Některé organizace, například Americká akademie pediatrů, u všech dětí s infekcí močových cest mladších dvou let doporučují renální ultrazvukové vyšetření a mikční cytouretrogram (sledování močové trubice a močového měchýře v reálném čase při močení za pomoci rentgenu). Jelikož ale chybí účinný prostředek léčby zjištěných problémů, jiné instituce, například Národní institut klinické excelence, doporučují u dětí mladších šesti měsíců nebo u dětí s nezvyklými nálezy provést pouze rutinní vyšetření.

Diferenciální diagnostika.

U žen s cervicitidou (zánětem děložního hrdla) nebo s vaginitidou (zánětem poševní sliznice) a u mladých mužů se symptomy IMC může být příčinou infekce bakterie "Chlamydia trachomatis" nebo "Neisseria gonorrhoeae". K vaginitidě může dojít rovněž v důsledku kvasinkové infekce. Intersticiální cystitidu (chronickou bolest močového měchýře) lze uvážit u osob, u kterých se opakovaně projevují symptomy IMC, jejichž vyšetření moči však zůstává negativní a stav se nezlepšuje ani po podání antibiotik. Prostatitidu (zánět prostaty) lze v rámci diferenciální diagnózy rovněž považovat za možnou.

Léčba.

Hlavním prostředkem léčby jsou antibiotikum. Během několika prvních dnů se společně s antibiotiky občas předepisuje fenazopyridin, který ulevuje pálení a nutkání k močení, jež zánět močového měchýře někdy doprovázejí. Běžně však není doporučován kvůli obavám o bezpečnost při užívání, zejména z hlediska zvýšeného rizika methemoglobinémie(abnormálně zvýšené úrovně methemoglobinu v krvi). Acetaminofen (paracetamol) lze užívat při horečkách.  Ženy s opakujícími se nekomplikovanými IMC mohou při výskytu symptomů zahájit samoléčbu a vyhledat lékařskou péči až poté, kdy se počáteční léčba ukáže jako neúčinná. Předpis na antibiotika lze lékárníkovi doručit i telefonicky.

Nekomplikovaná infekce.

Nekomplikované infekce lze diagnostikovat a léčit na základě samotných symptomů. Orálně podávaná antibiotika, jako například trimethoprim/sulfamethoxazol (TMP/SMX), cefalosporiny, nitrofurantoin nebo fluorochinolon podstatným způsobem zkracují dobu léčby a jsou srovnatelně účinné. Třídenní léčba trimethoprimem, TMP/SMX nebo fluorochinolonem je obvykle dostatečná, zatímco léčba nitrofurantoinem vyžaduje 5–7 dnů. Po zahájení léčby by se symptomy měly zlepšit do 36 hodin. Přibližně 50 % osob se bez jakékoli léčby vyléčí za několik dnů nebo týdnů. Americká společnost pro infekční onemocnění nedoporučuje fluorochinolony jako prvotní prostředek léčby kvůli obavám ze vzniku rezistence na tento druh léků. Navzdory tomu se u všech těchto léků určitá rezistence vytvořila, a to v důsledku jejich rozšířeného používání. V některých zemích je trimethoprim považován za ekvivalent TMP/SMX. U nekomplikovaných IMC u dětí se zlepšení dostavuje už po třech dnech podávání antibiotik.

Pyelonefritida.

Léčba pyelonefritidy probíhá razantněji než léčba prostého zánětu močového měchýře, a to buď prostřednictvím dlouhodobějšího užívání orálně podávaných antibiotik nebo prostřednictvím nitrožilně aplikovaných antibiotik. V oblastech, kde je rezistence nižší než 10 %, se obvykle používá orálně podávaný fluorochinolon ciprofloxacin.Pokud je lokální rezistence vyšší než 10 %, často se předepisuje dávka nitrožilně aplikovaného ceftriaxonu. U osob se silnými symptomy může být nezbytná hospitalizace a dlouhodobější podávání antibiotik. Pokud se symptomy v následujících dvou či třech dnech léčby nezlepší, je třeba uvažovat o možných komplikacích, například zablokování močových cest ledvinovým kamenem.

Epidemiologie.

Infekce močových cest jsou nejčastější bakteriální infekcí u žen. Dochází k nim nejčastěji mezi 16 a 35 lety věku ženy, přičemž každoročně touto chorobou trpí asi 10 % žen a v určitém okamžiku života ji prodělá přibližně 60 % žen. Běžně dochází k recidivám, přičemž téměř polovina osob prodělá druhou infekci v rozmezí jednoho roku. Infekce močových cest jsou u žen čtyřikrát častější než u mužů. Pyelonefritida je přibližně 20–30krát vzácnější. Tato onemocnění jsou nejběžnější příčinou nákaz souvisejících s hospitalizací - stojí za přibližně 40 % případů. Množství asymptomatických bakterií v moči se s věkem zvyšuje od dvou do sedmi procent u žen v produktivním věku až po 50 % u starších žen v pečovatelských domech. Množství asymptomatických bakterií v moči mužů starších 75 let se pohybuje v rozmezí 7-10 %.  Infekce močových cest může v dětství postihnout až 10 % populace. K infekci močových cest u dětí nejčastěji dochází u neobřezaných chlapců mladších tří měsíců a u dívek mladších jednoho roku. Odhady četnosti infekcí močových cest u dětí se však široce rozcházejí. Ve skupině dětí s horečkou ve věku od narození do dvou let je IMC diagnostikována u 2 až 20 % z nich.

Společnost a kultura.

Ve Spojených státech infekce močových cest každoročně vede k přibližně sedmi miliónům návštěv lékaře, miliónu návštěv lékařské pohotovosti a stovce tisíc případů hospitalizací. Náklady na léčbu těchto infekcí jsou značné jak z hlediska ztraceného pracovního času, tak z hlediska nákladů na lékařskou péči. Přímé roční náklady na léčbu se ve Spojených státech odhadují na přibližně 1,6 miliardy amerických dolarů.

Historie.

Infekce močových cest byly popisovány už ve starověku. První písemně zdokumentovaný popis je uveden v Ebersově papyru datovaném k roku 1550 před Kristem. Egypťany byla tato nemoc popsána jako „horkost sálající z močového měchýře“. Účinná léčba neexistovala až do vyvinutí a obecné dostupnosti antibiotik ve 30. letech 20. století, přičemž předtím byly doporučovanými prostředky léčby byliny, pouštění žilou a odpočinek.

Během těhotenství.

Infekce močových cest během těhotenství jsou důvodem k obavám v důsledku zvýšeného rizika infekce ledvin. Vysoká hladina progesteronu během těhotenství zvyšuje riziko poklesu svalového tonu močovodu a močového měchýře, což vede k větší pravděpodobnosti refluxu, kdy se moč vrací močovody zpět do ledvin. I když u těhotných žen není riziko asymptomatické bakteriurie vyšší, v případě výskytu bakteriurie existuje 25-40 % riziko infekce ledvin. Pokud tudíž vyšetření moči odhalí příznaky infekce i bez přítomnosti symptomů, doporučuje se léčba.Typicky je předepisován cefalexin nebo nitrofurantoin, jejichž užívání během těhotenství je obecně považováno za bezpečné. Infekce ledvin během těhotenství může vést k předčasnému porodu nebo k preeklampsii (vysokému krevnímu tlaku spojenému s dysfunkcí ledvin, která v těhotenství může vést k záchvatům).

Infekce močových cest (IMC) je bakteriální infekce, která postihuje část močových cest. Při zasažení dolních močových cest je známá jako prostá cystitida (zánět močového měchýře), pokud postihne horní močové cesty, hovoří se o ní jako o pyelonefritidě (zánětu ledvin). Mezi symptomy infekce dolních močových cest patří bolestivé močení a buď časté močení nebo nutkání k močení (či obojí), zatímco k symptomům pyelonefritidy řadíme společně se symptomy infekce dolních močových cest horečku a bolesti v boku. U starších a velmi mladých osob mohou být symptomy vágní či neurčité. Hlavním příčinným činitelem obou typů infekce je bakterie "Escherichia coli", ačkoli příčinou mohou být vzácně i jiné bakterie, viry nebo plísně.

Une infection urinaire est définie par la colonisation des urines par des bactéries, ce qui se traduit le plus souvent par des signes infectieux urinaires. Elles sont très fréquentes, en particulier chez les nourrissons et les jeunes enfants, les femmes enceintes.


Dějiny.

Předchůdcem Spišské komory v středověku byla Královská komora v Košicích, jejíž činnost byla přerušena obsazením města vzdorokrálem Janem Zápolským v roce 1536. Pro komplikovanost politického vývoje a odlehlost Horních Uher byla pro župy za a před Tisou opět ustavena v roce 1539 zvláštní komora uherské komory se sídlem na Šarišském hradě - správcem hornouhorských příjmů byl Šarišský kapitán Juraj Werner. V roce 1554 mu byl přidělen odborný pracovník. O rok později Werner přesídlil do Prešova, kde získal titul "správce hornouhorských královských příjmů" (latinsky proventuum regiorum partium Regni superiorum administrator). Od poloviny 50. let už byl úřad de facto nezávislý na uherské komoře, protože ta již nevykazovala příjmy z Horních Uher. V roce 1557 dostal Werner dalšího odborného pracovníka, pokladníka a písaře a od téhož roku jeho úřad nesl název "Administrace hornouhorských příjmů" (něm. Administration der oberungarischen Einkommen).  Po bojích s Turky a Sedmihradskem v letech 1565/66 prosazoval hornuherský hlavní kapitán oficiální osamostatnění úřadu. Proto 1. dubna 1567 Maxmilián II. založil pod názvem "Spišská komora" (podle bohaté Spišské župy) relativně samostatnější úřad a jeho sídlo přemístil do Košic. Prvním předsedou komory se stal csanádsky biskup. Spišská komora zůstala formálně podřízena té uherské. V roce 1571 dostal úřad nové podrobné pokyny pro svou činnost, v jeho čele od té doby stanuli finanční odborníci ze šlechtických kruhů. Od konce 70. let už úřad pracoval zcela nezávisle na uherské komoře. Na druhé straně však byl pod značným vlivem hornouherského hlavního kapitána.  Po porážce Turků koncem 17. století došlo k značným změnám v pravomocech (i územní vymezenosti) úřadu. V souvislosti se vznikem ministerstev byla Spišská komora zrušena v roce 1848.

Působnost.

Spišská komora byla od 80. let 16. stol. podřízena Dvorské komoře ve Vídni. V jejím čele stál prefekt, kterému pomáhali rádci a jiný úřednický personál. Komora vybírala třicátek, urburu, státní a vojenské daně a census od míst. Také spravovala komorské majetky nebo majetky v dočasné komorské správě.  Do její kompetence spadalo 26 žup severně a jižně od řeky Tisy. Během 16. a 17. století však značnou část území, která měla ve své jurisdikci, obsadili Turci. Na konci 16. stol. spravovala proto de facto 13 žup hornouherského hlavního kapitanátu (župy Spiš, Šariš, Abov, Turňa, Gemer, Zemplín, Uh, Borsod, Sabolč, Satumár, Bereg, Ugoča, Heves), přičemž z území dnešního Slovenska do ní patřily i svobodná královská města, jakými byla např. Košice, Prešov, Levoča, Sabinov, Bardejov a třicátkové stanice ve městech Kežmarok, Levoča, Stará Ľubovňa, Prešov, Košice, Bardejov, Stropkov, Humenné a Vranov nad Topľou.  V letech 1690–1747 spravovala prostřednictvím "Vrchního inšpektorského úřadu" ve Smolníku i erární doly, hutě a hamry v Smolníku, Gelnici, Štósu a Švedláru. Určitý čas měla ve své správě i solné doly a varny soli v Solivaru u Prešova. V 30.-40. letech 18. století organizovala monopol na výkup mědi od soukromých podnikatelů.

Spišská komora (německy Zipser kammer, latinsky Camera Scepusiensis, maďarsky Szepesi Kamara) nebo vzácněji Košická komora (1557–1567 Administrace hornouhorských příjmů) byla finančně-správní instituce pověřená správou královského majetku a vybíráním příjmů v severovýchodní oblasti Uherského království, označované jako Horní Uhry, v období let 1539/1555/1567–1848.

La Chambre de Szepes ou Chambre de ("Camera Scepusiensis" en latin ; "Szepesi Kamara " en hongrois ; "Die Zipser Kammer" en allemand ; "Spišská Komora" en slovaque) était une institution du royaume de Hongrie chargée des finances et de l'économie de la Haute-Hongrie. Elle opérait sous le contrôle des autorités centrales de Vienne. Elle était basée à Eperjes (Prešov en slovaque) puis à Kassa (Košice en slovaque), dans l'Est de l'actuelle Slovaquie. Elle exista de 1567 à 1848.


Kariéra.

Začátky.

Začínala v kapele "Strul", kterou vedl její tehdejší přítel. Její další kapela, vytvořená s novým přítelem, se jmenovala "MaMas Barn". S ní hrála po barech ve městě Halmstad. Zde si jejího talentu povšimli v polovině 80. let společně Per Gessle (v té době zpěvák populární švédské skupiny Gyllene Tider) a známý švédský zpěvák Lasse Lindbom. Ten jí nabídl, aby spolu nazpívali duet ("Så nära nu"). Gessle i Lindbom Marii přesvědčovali, aby zahájila sólovou kariéru. Marie tak natočila své první sólové album "Het vind", které produkoval Lindbom. Roku 1986 vydala druhé sóloalbum "Den sjunde vågen", které z ní učinilo jednu z nejznámějších zpěvaček ve Švédsku.

Globální úspěch s Roxette.

Gessle, Lindbom, Marie a Mats Persson se poté pokusili rozjet novou kapelu nazvanou "Spännande Ostar", ale Gessle přišel brzy s novým konceptem: duo, které by tvořil on a Marie, a které by zpívalo anglicky a pokusilo se prorazit mimo hranice Švédska. Zvolil název Roxette. Kapela měla rychle úspěch, přesto Marie stále souběžně zpívala sólově a švédsky a roku 1987 vydala třetí sólové album "Efter stormen". Zlom přišel roku 1989, kdy Roxette nahráli superhit "The Look", který zaznamenal mimořádný mezinárodní úspěch a vytvořil z Roxette jedny z nejznámějších švédských umělců ve světě. Z alba "Look Sharp!" (druhé album Roxette) ihned zaznamenal podobný úspěch i song "Listen to Your Heart". Marie se tedy začala věnovat plně Roxette. Popularitu Roxette, zejména v USA, umocnil hit "It Must Have Been Love" k filmu "Pretty Woman" s Julií Robertsovou a Richardem Gerem v hlavních rolích. Roku 1991 Roxette přišli s třetím albem "Joyride". V roce 1992 Marie nahrává velmi osobní a intimní album "Den ständiga resan". Další desku "I En Tid Som Var" vydala roku 1996.

Rakovina a comeback.

Roku 2002 u ní lékaři objevili zhoubný mozkový nádor. Podstoupila operaci, sérii chemoterapií a radioterapií a náročnou rekonvalescenci. Učila se znova číst, psát, počítat. Vyhledávala klid a začala malovat. Údajně oslepla na pravé oko. Dva roky se vyhýbala veřejnosti, přišla si v té době převzít pouze vyznamenání od krále Carla Gustafa XVI. Až roku 2005 poskytla rozhovor deníku "Aftonbladet", kde oznámila, že rakovinu porazila a chce se vrátit k hudbě. Učinila tak dvěma sólovými deskami, její první anglickou "The Change" a švédsky zpívanou deskou cover verzí "Min Bäste Vän". Připravila také výstavu svých obrazů nazvanou "After The Change".  Roku 2009 po delší době obnovila spolupráci s Perem Gesslem. Roxette vystoupili jako hlavní hvězdy turné "Night of the Proms" se symfonickým orchestrem v projektu spojujícím populární a vážnou hudbu. Mimořádný zájem publika je přiměl k regulérnímu comebacku a vydání nového studiového alba "Charm School" roku 2011. Následovalo úspěšné světové turné v letech 2011–2012, kdy vystoupili také ve vyprodaných halách v Praze a Ostravě. Do Prahy se vrátili znovu v roce 2015 a 21. května toho roku vystoupili v O areně.  Zemřela ráno 9. prosince 2019 po dlouhé nemoci ve věku 61 let.

Marie Fredrikssonová, původním jménem Gun-Marie Fredriksson (30. května 1958 Össjö – 9. prosince 2019 Djursholm), byla švédská zpěvačka, skladatelka a pianistka. Proslula především ve skupině Roxette, kterou založila spolu s Perem Gesslem roku 1986. Na svém kontě však měla i sólové projekty.

Marie Fredriksson, nom de scène de Gun-Marie Fredriksson, née le à Össjö (Suède) et morte le à Djursholm (Suède), est une chanteuse suédoise.


Životopis.

Narodil se a základní školu absolvoval v Tajově. Studoval na gymnáziu v Banské Bystrici (1876–1880), ale zajímalo ho především malířství. V letech 1880–1882 studoval v bratislavském semináři a později do roku 1884 v ostřihomském. Zde se začal zajímat o elektrotechniku Roku 1888 byl vysvěcen za římskokatolického kněze. Následující dva roky, 1889–1890, studoval malířství v Budapešti, pak čtyři roky na akademii výtvarného umění v Mnichově. Ve všech kostelech, v nichž jako kněz působil, namaloval oltářní obraz.  V roce 1896 odchází do USA do nově založené hornické obce Wilkes-Barre, kde žilo 300 slovenskych rodin. Začal se hlouběji věnovat elektrotechnice. 2. října 1903 podal Jozef Murgaš ve Washingtonu svou první přihlášku na uznání patentu. 10. května 1904 mu přidělil federální patentový úřad ve Washingtonu dva patenty. První známý jako "Zařízení pro bezdrátovou telegrafii" a druhý jako "Způsob přenášení zpráv pomocí bezdrátové telegrafie".  V prvním patentu byla vysílací stanice vybavena anténou spojenou s menší kuličkou. Na přijímací stanici byla anténa a telefonní sluchátko. V druhém patentu je originální způsob přenášení zpráv pomocí bezdrátové telegrafie, který spočívá ve vysílání a přijímání nespojitých signálů s navzájem odlišnou frekvencí. Na základě těchto dvou patentů byla ve Philadelphii vytvořena akciová společnost Universal Aether Telegraph Co, která využívala Murgašových vynálezů. Výsledkem jeho další práce byly například vlnoměr (1907), elektrický transformátor (1907), zařízení na výrobu elektromagnetických vln (1908), bezdrátová telegrafie (1909), detektor elektromagnetických vln (1909), přístroj na výrobu elektrických oscilací (1911), naviják na rybářský prut (1912) či způsob a zařízení na výrobu elektrických oscilací (1916).  Mimo jiné byl znám i jako sběratel hub, minerálů a rostlin, měl unikátní sbírku hmyzu (asi 9 000 exemplářů).  Jeho nejvýznamnějším objevem se stalo dosažení bezdrátového přenosu mluveného slova před svědky, čímž se zapsal do historie jako vynálezce rádia. Vůbec poprvé se mu to podařilo už 27. dubna 1905. 23. listopadu 1905 zorganizoval rádiové spojení, které se uskutečnilo mezi obcemi Scranton a Wilkes-Barre, vzdálenými od sebe 30 km. Murgaš umožnil rozhovor jejich starostům, kteří to písemně potvrdili. Po vstupu USA do první světové války však byly soukromé radiové stanice zakázány a Murgašova práce v tomto odvětví tak skončila. Během válečných let se však aktivně angažoval při vytvoření společného státu Čechů a Slováků v Československé republice. Pomocí svých kontaktů připravil půdu pro jednání na podporu vzniku ČSR, která měla vzniknout na základě dohody z 30. května 1918 v Pittsburghu. Murgaš byl jedním ze signatářů Pittsburské dohody. Zorganizoval mezi americkými Slováky sbírku s výtěžkem 1 milion dolarů na základní valutový fond ČSR.  Na Slovensko se vrátil v roce 1920. Chtěl se zde usadit natrvalo, vyučovat elektrotechniku na některé škole, což mu ale úřady neumožnily, proto se vrátil zpět do USA. Zemřel 11. května 1929 ve Wilkes-Barre.

V kultuře.

Podle příběhu Josefa Murgaše vzniklo v roce 2008 divadelní představení "Niekto to rád slovenské", v podání Radošinského naivního divadla.

Jozef Murgaš, (17. února 1864, Tajov-Jabríková, Slovensko – 11. května 1929 Wilkes-Barre, Pensylvánie, USA) byl slovenský vynálezce, průkopník bezdrátové telekomunikace. Pravděpodobně jako první na světě uskutečnil rádiový přenos mluveného slova. Svými patenty si získal uznání celého světa.

Jozef Murgaš (Tajov, Slovaquie, – Wilkes-Barre, ) est un inventeur, peintre, homme politique, collectionneur et prêtre catholique slovaque. Il a déposé douze brevets entre 1904 et 1911, dont certains font de lui un véritable précurseur en matière de transmission sans fil.


Název vesnice.

Historie říká, že Fámjinu se říkalo Vesturvik. Jednoho dne se dva muži z vesnice rozhodli jít lodí na ryby. Na moři zahlédli francouzskou plachetnici, která jen tak postávala a čekala na vítr. Dva muži pozvali dvě ženy na svou loď. Když byly dámy na palubě, muži s nimi rychle veslovali směrem k vesnici. Z plachetnice slyšeli křičet Francouzů "Femmes... Femmes". Od toho dne byl nazýván Vesturvik Fámjin. Tento příběh se odehrál v 16. století.

Dějiny.

Kostel v Fámjin byl postaven v roce 1875 a využíván od roku 1876. V kostele se nachází runový kámen ze 16. století (Fámjinssteinurin). Na kameni jsou zapsány latinské a runové listy. Kámen pochází z období po Faerských reformaci v roce 1538, a dokazuje, že runy byly používány až do konce 16. století. Je nejmladší z pomezi runových kamenů Faerských ostrovů.  V kostele je prototyp vlajky Faerských ostrovů Merkið. Tuto vlajku vytvořil Jens Oliver Lisberg z Fámjin a kolektiv během studia v Kodani v Dánsku v roce 1919. Poprvé byla "Merkið" použitá na Faerských ostrovech 22. června 1919 ve Famjine u příležitosti svatby. Nebyla zpočátku oficiálně uznána. Ale během druhé světové války Spojené království zakázalo používání vlajky Dánska na Faerských lodích, protože Dánsko bylo v té době obsazeno Německem. Proto byla mezitím Merkið používána na Faerských lodích (oficiální datum uznání je 25. duben 1940). No až ověřovacím zákonem o autonomii v roce 1948 byla Merkið uznána jako oficiální vlajka Faerských ostrovů.

Kultura.

Fámjin je situován v blízkosti vod bohatých na ryby. V přístavu, v němž je dobře chráněno životní prostředí, rybářské lodě kotví v létě na malém molu. Během zimy jsou vytahovány do přístaviště a uchovávají se v domech. Stejně jako v jiných vesnicích je rybolov i chov ovcí součástí každodenního života.  V letních měsících se počet obyvatel výrazně zvyšuje díky příchodu mnoha lidí z Fámjin, kteří žijí v jiných vesnicích na Faerských ostrovech a v jiných zemích, ale vracejí se do vesnice kvůli pasení ovcí a senné sezóně, která trvá od začátku července do konce srpna. To je případ mnoha malých obcí Faerských ostrovů. V posledních letech roste počet turistů, kteří obec navštěvují. Turisté přicházejí hlavně z jednoho důvodu, přejí si vidět původní vlajku Faerských ostrovů, Merkið, která visí v kostele. V obci je pár domů na pronájem a kavárna, hned vedle přístavu.

Fámjin (dánsky: "Famien") je vesnice, která se nachází ve středu pobřeží na západní straně Suðuroy, což je nejjižnější ostrov Faerských ostrovů. Ve vesnici žilo v roce 2010 108 obyvatel.

Fámjin est une commune des îles Féroé située sur la côte ouest de l'île de Suðuroy. En, elle compte.


O díle.

Dílo obsahuje znaky žánrové scény, přesto takovým úplně není. Námět můžeme chápat jako alegorické vyjádření lásky a harmonie. Zpívající mladík, sám se doprovázející hrou na loutnu, karafa s kytičkou květů a ovoce položené na stole má v divákovi, při pohledu na obraz, vyvolat klidnou a uvolněnou náladu.  O tom, kdo je na obraze namalován se vedou polemiky. Podle názoru jedněch, modelem autorovi stál pravděpodobně některý z umělcových přátel. Jiní odborníci jsou názoru, že mladík na obraze je sám Caravaggio, který se maloval před zrcadlem v době, kdy se přestěhoval do Říma a neměl objednávky, a tedy ani peníze aby mohl zaplatit model.  Známý je i notový zápis, podle něhož chlapec hraje: jde o začátek populárního dobového madrigalu ""Voi sapeto Ch'i v'amo"" ("Vy víte, že vás miluji").  Velmi výstižně se o obraze "loutnista" vyjádřil Caravaggiův současník a životopisec italských malířů Giovanni Baglione, když napsal: ""Zpodobnil také věrně a živě mladíka hrajícího na loutnu a vedle květiny v karafě s vodou, v které se zřetelně zrcadlí okno a předměty v pokoji: s důkladností jsou převedeny kapky rosy na květech. Sám řekl, že je to nejlepší dílo, jaké kdy namaloval. "".  Obraz vznikl během Caravaggiova pobytu v domě římského preláta Pandolfa Pucciho. Později se stal majetkem markýza Giustinianiho. Když byla markýzova sbírka v roce 1808 rozprodána v aukci, získala ji díky tehdejšímu řediteli pařížského Louvru Vivantovi Denonovi Ermitáž.  "Loutnista" je obraz klasicky komponovaný, bez vedlejších symbolických prvků. Už současníci vyčítali Caravaggiovi, že dílo nemá ideu. Autorovým záměrem však nebylo předvádění nějakého děje, jeho "Loutnista" je čistě výtvarné dílo.

Další verze.

Obraz existuje celkem ve třech verzích. Po namalování "petrohradského" "Loutnisty" se v následujícím roce Caravaggio pustil do práce na dvou dalších verzích, lišících se v některých detailech od původního díla. Ty našly své umístění v Metropolitan Museum of Art v New Yorku a v tzv. Badminton House v hrabství Gloucestershire.

Loutnista ( "Suonatore di liuto") je název obrazu italského barokního malíře Caravaggia. Obraz nepatří k autorovým vrcholným dílům, přesto se často objevuje v publikacích představujících významná díla světového malířského umění.

Le Joueur de luth est un tableau de Caravage peint entre 1595 et 1596 et conservé au musée de l'Ermitage de Saint-Pétersbourg. Il s'agit d'une commande du marquis Giustiniani, l'un des plus grands amateurs de l'art du peintre lombard.