Historie.

Cinnamaldehyd byl izolován ze skořicového esenciálního oleje v roce 1834 Dumasem a Péligotem a syntetizován v laboratoři Luigim Chiozzou v roce 1856.

Struktura a fyzikální vlastnosti.

Cinnamaldehyd je žlutá olejovitá kapalina viskóznější než voda, vonící silně po skořici.  Koncentrovaný cinnamaldehyd dráždí kůži a ve větších dávkách je toxický (LD 2 225 mg/kg pro myš, 2 220 mg/kg pro potkana). Nebylo však zatím vysloveno podezření, že by tato sloučenina byla karcinogenní nebo zakládala nějaká dlouhodobá zdravotní rizika. Většina cinnamaldehydu se z těla vylučuje močí v podobě kyseliny skořicové, oxidované formy cinnamaldehydu.  Jakožto aromatický aldehyd má cinnamaldehyd v benzenovém kruhu nahrazen jeden vodíkový atom. Konjugovaná dvojná vazba (alken) vytváří planární geometrii molekuly. Cinnamaldehyd je technicky "trans"-cinnamaldehyd, protože koncová karbonylová skupina je na protější straně od aromatického kruhu, za dvojnou vazbou.  Je známo několik metod laboratorní syntézy, ale cinnamaldehyd se nejekonomičtěji získává parní destilací oleje ze skořicové kůry. Sloučeninu lze připravit z příbuzných sloučenin, například cinnamylalkoholu (alkoholové formy cinnamaldehydu), ale první syntéza z nepříbuzných sloučenin byla aldolová kondenzace benzaldehydu a acetaldehydu.

Použití.

Nejvýznamnějším použitím cinnamaldehydu je ochucování. 50 gramů lze zakoupit za cca 20 USD (zhruba 510 CZK), přitom koncentrace potřebná pro ochucení potravin jako jsou žvýkačky, zmrzliny, bonbony nebo nápoje, se pohybuje v rozmezí 9 až 4 900 ppm (tj. 0,000 9 až 0,49 %).  Cinnamaldehyd se používá v některých parfémech přírodní, sladké nebo ovocné vůně. Sloučenina může být pro svou příjemnou vůni součástí různých aromat, například mandlového, meruňkového, máslového apod.  Cinnamaldehyd se používá také jako fungicid. Je prokazatelně účinný na více než 40 různých plodinách, typicky se aplikuje na kořenové systémy rostlin. Jeho nízká toxicita a dobře známé vlastnosti ho činí ideální pro zemědělství. Cinnamaldehyd je účinným insekticidem, jeho vůně také odpuzuje zvířata, například kočky a psy. Nedávno byly objeveny velmi silné insekticidní účinky cinnamaldehydu proti komářím larvám Již 29 ppm cinnamaldehydu zabije polovinu larev "Aedes aegypti" za 24 hodin.  Cinnamaldehyd je známý též jako inhibitor koroze oceli a jiných slitin železa v korozivních tekutinách. Lze ho používat v kombinaci s dalšími složkami, například disperzanty, rozpouštědly a tenzidy.  Cinnamaldehyd lze používat při falšování potravin. Bukvicové skořápky umleté na prášek a aromatizované cinnamaldehydem lze při prodeji vydávat za mletou skořici.  Cinnamaldehyd extrahovaný z "C. osmophloeum" u myší inhibuje xantinoxidázu, proto je potenciálním lékem na hyperurikémii a související poruchy, včetně dny.

Cinnamaldehyd (též skořicový aldehyd nebo (2"E")-3-fenylprop-2-enal) je organická sloučenina s funkčním vzorcem CHCHCHCHO, která dává skořici její chuť a vůni. Přesněji hovoříme o "trans"-cinnamaldehydu, což je jediná přirozeně se vyskytující forma.

L'aldéhyde cinnamique, cinnamaldéhyde (plus précisément "trans"-cinnamaldéhyde) ou 3-phénylpropénal est un composé organique de la famille des phénylpropanoïdes, de formule CHO. C’est un exemple d’aldéhyde parfumé.


Historie.

Habry byly prastarou tržní osadou, ležící na zemské stezce, která vedla od Prahy na Německý Brod a dále na Moravu. Je rozložena na obou březích Malé Sázavky v Hornosázavské pahorkatině. První písemná zmínka o osadě Habry je již v Kosmově kronice z roku 1101, kdy přes Habry táhl kníže Oldřich se svým vojskem. Z úzké cesty, zvané Haberská stezka, která kdysi vedla pohraničním hvozdem, vytvořily věky širokou obchodní cestu. Jako přirozené centrum obchodníků z širokého okolí byly za vlády Karla IV. v roce 1351 povýšeny na městys s tržním právem a právem užívati vlastního znaku: v červeném štítě starožitný stříbrný klíč, který křižuje běloskvoucí meč se zlatým držadlem. Během stíhání vojska krále Zikmunda od Kutné Hory k Německému, dnes Havlíčkovu Brodu, spojené husitské vojsko Jana Žižky 8. ledna 1422 u Habrů uštědřilo části jeho sil porážku, po níž Havlíčkův Brod oblehlo.  Po roce 1850 se staly sídlem okresního soudu a centrem samosprávního okresu haberského a součástí politického okresu čáslavského. Podle statistických údajů měly Habry v roce 1850 celkem 2.136 obyvatel, avšak za sto let na to počet obyvatel v roce 1950 činil pouze 1.149. V roce 1909 byl městys Habry povýšen na město. Po první světové válce byl zrušen berní a uschovací úřad a po realizaci Košického programu došlo ke zrušení soudního okresu a soudu. Habry přišly o status města, stavební úřad i o matriku. V roce 1992 byl usnesením ČNR status města navrácen a později i matrika a stavební úřad. Od 1. července 1985 do 23. listopadu 1990 pod Habry patřil jako místní část Bačkov.

Známí rodáci.

Starostové a další představitelé města.

"1856" – Jan Jeli Engelberth, "1864" – Jan Jelínek, "1866" – Václav Reiter, "1886" – Vincenc Šturma, "1894" – František Pokorný ml., "1904" – Antonín Kreuzmann, "1911" – PhMr. Gustav Bretter, "1918" – MUDr. Alois Lochner, "1919" – PhMr. Gustav Bretter, "1923" – Karel Malina, "1927" – Josef Geier, "1931" – Josef Němec, "1938" – Karel Malina, "1940" – P. Julius Mládek, "1942" – JUDr. Jaroslav Adámek, "1945" – Jiří Komárek, "1945" – JUDr. Cyril Juda, "1945" – Miloslav Marek, "1947" – Miloslav Konvalina, "1948" – Jan Friml, "1953" – František Frýdl, "1955" – Jaroslav Holík, "1958" – František Rynda, "1961" – Jan Friml, "1966" – František Víšek, "1981" – Karel Holý, "1990" – Jiří Rainiš, "2014" – Luděk Kovařík.

Habry () jsou město v okrese Havlíčkův Brod v Kraji Vysočina. Leží na silnici I/38 z Čáslavi do Havlíčkova Brodu v mělkém údolí říčky Sázavky. Žije zde obyvatel. Dominantou města je rozlehlý Haberský rybník.

Habry est une ville du district de Havlíčkův Brod, dans la région de Vysočina, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Historie.

Dne 23. června 2007 generální ředitel italské energetické společnosti Eni Paolo Scaroni a generální ředitel ruského Gazpromu Alexander Medveděv podepsali v Římě memorandum o porozumění o výstavbě plynovodu South Stream. Dne 22. listopadu 2007 společnosti Gazprom a ENI podepsaly v Moskvě dohodu o založení společného projektu za účelem technické studie proveditelnosti projektu. V roce 2009 Rusko a evropští odbĕratelé ruského zemního plynu vyjádřili zájem na zrychlení výstavby plynovodů obcházejících Ukrajinu poté, co spor mezi Ruskem a Ukrajinou na dva týdny narušil dodávky plynu do Evropy. South Stream do značné míry konkuruje také dosud nepostavenému plynovodu Nabucco.  V květnu 2009 představitelé Ruska, Itálie, Bulharska, Řecka a Srbska podepsali dohodu o výstavbě plynovodu South Stream.  Rusko a Rakousko podepsaly 24. dubna 2010 bilaterální dohodu o rakouské účasti na výstavbě a provozu plynovodu South Stream. Stalo se tak při oficiální návštěvě tehdejšího ruského premiéra Vladimira Putina ve Vídni. Plynovod South Stream má vést pod Černým mořem z ruského přístavu Novorossijsk až na bulharské pobřeží, odkud by měl pokračovat až do Itálie. Rusko také přislíbilo, že prodlouží plynovod do Srbska. K plynovodu se mají připojit také například Maďarsko, Rakousko a Slovinsko.  Na stavbě plynovodu se má podle údajů Gazpromu z dubna 2014 podílet mj. italská firma Saipem, která dostala zakázku za 2 miliardy Eur, a to na položení prvního úseku plynovodu na dně Černého moře. Odhaduje se, že celkové náklady výstavby plynovodu by obnášely 20 miliard Eur.

Změna projektu.

Projekt byl zrušen 1. prosince 2014 Vladimírem Putinem, v návaznosti na odmítavý postoj Bulharska a Evropské komise v projektu pokračovat. Dne 1. prosince 2014 prohlásil ruský prezident Vladimir Putin v tureckém hlavním městě Ankaře, že nastala situace, při které nemá pro Rusko smysl, ve stavbě plynovodu South Stream dále pokračovat.  Projekt South Stream byl nahrazen novým plynovodem TurkStream, kterým byla pro ruský zemní plyn vytvořena nová tranzitní cesta do Turecka, místo původně plánovaného Bulharska. V listopadu 2015, po sestřelení ruského bombardéru u syrsko-tureckých hranic, bylo uskutečnění plynovodu TurkStream pozastaveno, jelikož spadalo pod ruské sankce proti Turecku. Rusko pozastavilo také jednání o projektu. Ovšem vztahy mezi Ruskem a Tureckem se poměrně brzo zlepšily a dohoda o plynovodu byla podepsána v říjnu roku 2016. Vlastní stavba plynovodu začala v květnu 2017 a jeho mořská část byla dokončena v listopadu 2018. Provoz má být zahájen koncem roku 2019. Pokračovat by měl poté plynovodem Tesla až do Rakouska, přes Řecko, Severní Makedonii, Srbsko a Maďarsko.

South Stream (rusky "Южный поток", bulharsky "Южен поток", srbsky "Južni tok", maďarsky "Déli Áramlat", slovinsky "Južni tok", italsky "Flusso meridionale"), česky Jižní tok, je zrušený projekt plynovodu z Ruska do Bulharska a dále do Evropy. Tento projekt podporoval ruský Gazprom, který měl mít 50 % podílu na provozní společnosti. Na projektu se však podílely i jiné velké evropské společnosti, a sice italská společnost Eni (20 %), německá firma Wintershall, což je dceřiná společnost velkého chemického koncernu BASF (15 %), a francouzská Electricité de France (EDF, též 15 %).

South Stream ( « "Flux du Sud" » en anglais) était un projet de gazoduc paneuropéen qui, dès 2015, devait relier la Russie à l'Europe occidentale. Ce gazoduc devait avoir une capacité de de gaz par an, qui devait être acheminé sous la mer Noire vers la Bulgarie, puis la Serbie, l'Italie et l'Autriche. Son coût était estimé à. Le, la Turquie avait donné son feu vert à la pose du gazoduc dans ses eaux territoriales.


Historie.

Harold Harmsworth koupil noviny od svého bratra Alfreda v roce 1913. Původně se jmenovaly "The Daily Illustrated Mirror". Byly určené primárně pro dámy. Avšak po prvním neúspěšném vydání začal nákup novin klesat a tak Harold Harmsworth najal Hamiltona Fyfe a ustanovil ho nejmladším šéfredaktorem v Británii. Nový šéfredaktor přeměnil noviny v tzv. „picture paper“ a jeho náklady začaly růst. V roce 1917 byla cena novin zvýšena na jeden cent. Oběh nadále rostl a od roku 1930 se "Mirroru" prodává více než 1 milion výtisků denně.

Fotografové.

Fotografka Doreen Spooner (1928–2019) pracovala pro "Mirror" čtyřicet let. Její první titulní strana přišla v létě roku 1963, když v temné londýnské hospodě tajně vyfotografovala Christine Keelerovou a Mandy Rice-Daviesovou, dvě notoricky známé showgirls v samém srdci aféry Profumo. V šedesátých a sedmdesátých letech Spooner úzce spolupracovala s Felicity Greenovou, módní editorkou "Mirror" na propagaci revolučních módních stylů „Swingující Londýn“. Jednalo se o umělecké vyjádření poloviny šedesátých let a fotografování všech ikonických osobností té doby: Mary Quantová, Vidal Sassoon, Barbara Hulanicki z londýnského módního obchodu Biba, nebo topmodelky jako byla například Twiggy, za kterou byla Spooner obzvláště ráda. „Bylo zkrátka nemožné pořídit špatnou fotografii.“ Toto byl rozkvět "Daily Mirror", když dosáhl 5 miliónů výtisků, oslavili to v Královské Albertově hale umění a vědy, přičemž kabaretní zábavu jim zajišťovala kapela Beatles. Také fotografovala temnější novinové příběhy jako například stávka horníků v roce 1984, havárie trajektu Herald of Free Enterprise, ženský mírový tábor v Greenham Common nebo Toxteth Rangers. Také dokumentovala státní královskou návštěvu Číny v roce 1986 a stála přímo vedle prince Philipa, když dělal své slavné „štěrbinové oči“. Během kariéry v "Mirror" byl význam díla Spoonerové obrovský a zahrnoval celou řadu fotografií významných osobností – Margaret Thatcherovou, Edwarda Heatha, Leonarda Bernsteina, Tennessee Williamse, Sophii Lorenovou, Yvesa St. Laurenta, Edith Sitwellovou, Freddieho Mercuryho, Spandau Ballet, Dianu Rigg nebo Shirley Basseyovou.

Daily Mirror jsou britské bulvární noviny, které byly založené v roce 1903. "Daily Mirror" mají nezanedbatelné místo v historii fotožurnalistiky za svůj významný přínos v publikování obrazových zpráv.

The Daily Mirror est un quotidien britannique, classé dans la catégorie tabloïd, lancé en 1903 par Alfred Harmsworth et appartenant aujourd'hui au groupe Trinity Mirror. Il est le premier journal de l'histoire de la presse à être exclusivement illustré par des photographies. En 1915, il lance un supplément dominical qui devient en 1963 le "Sunday Mirror".


Vznik a občanská válka.

Sovětské námořnictvo vzniklo v roce 1917 z rozpadajícího se Ruského carského námořnictva. V nepřehledné situaci část carských námořníků dezertovala, jiná se přidala na stranu bílých či bolševiků a zejména v Sankt Petěrburgu tvořili rudí námořníci jejich hlavní oporu. Při konfrontaci s centrálními mocnostmi, intervenci Dohody a v občanské válce bylo ztraceno mnoho lodí, ostatní byly vinou špatné údržby ve velice špatném stavu.  Brestlitevský mír umožnil bolševikům získat čas k jejich stabilizaci, v únoru 1918 však centrální mocnosti obnovily bojové operace vůči Rusku, což vedlo k evakuaci loďstva z Revalu, Helsinek a Sevastopolu. Zatímco evakuace Revalu a Helsingforstu proběhly bez velkých ztrát, německý postup na Sevastopol v dubnu 1918 znamenal de facto zánik černomořského loďstva. Plavbyschopné lodě byly evakuovány do Novorossijska (zejména moderní dreadnoughty "Volja", "Svobodnaja Rossija" a 16 torpédoborců) a ostatní se staly německou kořistí (jednalo se o sedm řadových lodí, dva křižníky, 12 torpédoborců, 14 ponorek a řadu dalších lodí). Německé ultimátum poté vedlo k tomu, že malá část lodí z Novorossijska – dreadnought "Volja" a šest torpédoborců, se vrátila zpět do Sevastopolu a vzdala se, zatímco ostatní se jejich posádky rozhodly potopit ("Svobodnaja Rossija" a 9 torpédoborců). Po kapitulaci Německa převzala ukořistěné lodě Velká Británie a předala je Dobrovolnické armádě generála Děnikina. Ti však byly přes svou převahu na moři bolševiky poraženi na souši a na konci občanské války musela bělogvardějská námořní eskadra odplout do francouzské Bizerty, kde se nechala internovat.

Meziválečná obnova.

Po skončení občanské války představovalo sovětské námořnictvo jen zlomek síly dřívějšího carského námořnictva, o čemž vypovídá i fakt, že nebylo vůbec přizváno mezi námořní mocnosti na Washingtonskou konferenci. Přibližně 75% jeho tonáže bylo rozestavěno, poškozeno či beznadějně zastaralo. Navíc, když byly po několika letech z Bizerty navráceny válečné lodě bělogvardějské eskadry, pro katastrofální technický stav je bylo možné už jen sešrotovat.  Program obnovy se nejprve soustředil na opravu poškozených a dokončení rozestavěných lodí. Do roku 1924 tak sovětské námořnictvo získalo alespoň bitevní loď "Marat", dva křižníky ("Aurora" a "Komintern"), 10 torpédoborců a 11 ponorek. V roce 1926 byly bitevní lodě celkem tři (opraveny byly také dvě další jednotky třídy "Gangut" – "Parižskaja kommuna" a "Okťabrskaja revolucija").  Do vypuknutí druhé světové války pak byly vyhlášeny tři pětileté programy pro obnovu loďstva. První pětiletý program byl vyhlášen v roce 1926 a v jeho rámci mělo být postaveno 12 ponorek (například šest lodí třídy "Děkabrist"), 18 hlídkových člunů, 36 torpédových člunů, dostavěny tři křižníky ("Krasnyj Kavkaz", "Krasnyj Krym" a "Červona Ukrajina" ) a modernizovány čtyři torpédoborce.  Druhý pětiletý plán pochází z roku 1933 a část lodí postavených v jeho rámci byla projektována či stavěna s využitím zahraniční pomoci (zejména ze strany Itálie). Během platnosti programu byly rozestavěny čtyři těžké křižníky třídy "Kirov", čtyři vůdčí lodě torpédoborců (třídy "Leningrad" a osamocený "Taškent"), 46 moderních torpédoborců tříd "Gněvnyj" a "Storoževoj" (doplňoval je osamocený "Opytnyj"), 151 ponorek a řada menších lodí.  Třetí pětiletý plán výstavby loďstva již počítal se stavbou čtyř mohutných bitevních lodí třídy "Sovětskij Sojuz", které by patřily k největším svého druhu, dvou bitevních křižníků třídy "Kronštadt", množství křižníků – mimo dvou posledních jednotek třídy "Kirov" bylo rozestavěno sedm velkých lehkých křižníků třídy "Čapajev" – a množství menších plavidel.  Ambiciózní program výstavby sovětského námořnictva však byl přerušen německým útokem. Řada jednotek, mezi nimi zejména bitevní lodi třídy "Sovětskij Sojuz" a bitevní křižníky třídy "Kronštadt", proto nebyly nikdy dokončeny. Dokončen nebyl ani z Třetí říše dodaný rozestavěný těžký křižník "Lützow". Do německého útoku nebyly z Německa dodány ani moderní dvoudělové věže s 380mm kanóny (použité u "třídy Bismarck"), plánované pro přezbrojení lodí třídy "Kronštadt". Dostavěny nebyly ani první čtyři rozestavěné vůdčí lodě torpédoborců třídy "Kijev".

Zimní válka.

Za zimní války s Finskem hrálo Baltské loďstvo spíše okrajovou roli. Zejména bylo použito pro ostřelování pozemních cílů, do kterého se zapojil například těžký křižník "Kirov".

Druhá světová válka.

Během války se relativně slabší sovětské námořnictvo nestalo aktérem žádné větší námořní bitvy, spíše bylo nasazeno při podpoře pozemních jednotek a obraně vojenských základen a přístavů. Ponorky pak měly narušovat nepřátelskou lodní dopravu. Důležitá byla také minová válka. Mnoho námořníků bylo navíc převeleno na pozemní frontu.  V době druhé světové války sovětské námořnictvo tvořilo čtyři floty – Černomořské loďstvo, Baltské loďstvo, Severní loďstvo a Tichooceánské loďstvo. Doplňovalo je Kaspické loďstvo, námořní letectvo, námořní pěchota a pobřežní baterie. Místo italských válečných lodí získal Sovětský svaz, po italské kapitulaci v roce 1943, starší britskou bitevní loď "HMS Royal Sovereign" a americký křižník "USS Milwaukee". Velká Británie také dodala devět torpédoborců na základě smlouvy o půjčce a pronájmu, navíc další čtyři rumunské torpédoborce tříd "Mărăşti" a "Regele Ferdinand" Sovětský svaz ukořistil. Italské lodě byly SSSR předány až po válce. Jednalo se o bitevní loď "Giulio Cesare" a křižník "Emanuele Filiberto Duca d'Aosta".  Baltské loďstvo zůstalo uzavřeno ve Finském zálivu, kde podporovalo obranu obleženého Leningradu. Ztratilo zde mimo jiné jednu ze svých největších jednotek – dreadnought "Marat" a operace v Baltském moři tak prováděly zejména ponorky a lehké síly. Černomořské loďstvo pomáhalo bránit a zásobovat obležený Sevastopol, Novorossijsk či Oděsu. Prodělalo také několik vylodění, např. Kerčsko-feodosijskou operaci. V kritické situaci také pomáhalo s evakuací. Severní loďstvo se zejména podílelo na obraně arktických konvojů. Tichooceánské loďstvo do války téměř nezasáhlo, jelikož Sovětský svaz vyhlásil Japonsku válku až v posledních dnech 2. světové války.

Studená válka.

Po skončení druhé světové válka zahájil Sovětský svaz ambiciózní program výstavby námořnictva, které se mělo stát rovnocenným soupeřem západních loďstev. Od roku 1955 bylo součástí sil Varšavské smlouvy. Za studené války bylo jeho hlavním soupeřem NATO. Přestože síly amerického námořnictva dosáhnout nemohlo a například stavbě letadlových lodí dlouho bránila obrovská finanční a technologická náročnost takového programu, snažilo se dosáhnout parity zejména v oblasti ponorek. Americká převaha měla být částečně omezena nasazením množství protilodních řízených střel, kterými byly vyzbrojeny hladinové lodě, ponorky i letouny.  Až do roku 1962 bylo sovětské námořnictvo především silou pobřežní obrany SSSR, po Karibské krizi však začalo být budováno jako globální síla. Od poloviny 60. let proto postupně začalo operovat z řady základen, roztroušených ve spřízněných zemích po celém světě. Nově byla zformována loďstva pro působení ve Středomoří a Indickém oceánu. První základna pro Středomoří byla umístěna v Sýrii. Následovaly Vietnam, Libye, Etiopie, Jižní Jemen a Seychely.

Ponorky.

Během studené války stavělo sovětské námořnictvo značné množství ponorek, aby udrželo krok s USA. První poválečné třídy vycházely z nejnovějších generací německých druhoválečných ponorek typu XXI. Kvalitativním zlomem bylo zavedení ponorek s jaderným pohonem. První takovou lodí byla "K-3 Leninskij Komsomol", která byla zavedena do služby v roce 1958. Na rozdíl od amerického námořnictva, které se soustředilo pouze na jaderné ponorky, používalo sovětské námořnictvo i nadále řadu typů s diesel-elektrickým pohonem.

Zánik.

Zánik Sovětského svazu znamenal i zánik jeho ozbrojených sil, přičemž jednotlivá plavidla si mezi sebou rozebraly nástupnické státy. Nástupcem sovětského námořnictva se stalo dnešní Ruské námořnictvo.

Sovětské námořnictvo (rusky Военно-Морской Флот СССР, "Vojenno-morskoj flot SSSR") tvořilo v letech 1917–1991 součást ozbrojených sil sovětského Ruska a později Sovětského svazu. Vzniklo v roce 1917 na troskách Ruského carského námořnictva. Z původně slabého a občanskou válkou rozvráceného loďstva se Sovětské námořnictvo v desetiletích po skončení druhé světové války stalo po US Navy druhým největším námořnictvem na světě.

La Marine soviétique (en, "Voyenno-morskoy flot SSSR", littéralement « Forces militaires navales de l'URSS ») était la marine de guerre de l'Union soviétique. À son apogée, elle fut la deuxième flotte militaire maritime du globe ( de combat, amphibies et de soutien représentant de tonnage contre de combat, amphibies et de soutien représentant de tonnage pour l'United States Navy au ) et une des branches les plus fortes de l'Armée rouge.


Klasifikace.

Endokrinní disruptory (ED) jsou velmi heterogenní skupinou. Jedná se zejména o syntetické látky, ale najdeme zde i látky přirozeně se vyskytující.  Dle původu lze endokrinní disruptory rozdělit na:  nebo na:  Dle výskytu pak můžeme endokrinní disruptory rozdělit na:

Výskyt endokrinní disruptorů v životním prostředí.

Vzhledem k široké škále různých druhů ED a jejich rozdílným vlastnostem jsme jejich působení vystaveni prakticky neustále. Jsou přítomny v půdě, ve vodě ale i ve vzduchu. Stejně tak je najdeme i v mnoha materiálech, které jsou běžnou součástí našeho života a s kterými přicházíme prakticky denně do styku. Jako příklad můžeme uvést již zmíněnou elektroniku, oblečení nebo obaly potravin.  Množství ED přítomných v prostředí se značně liší v jednotlivých částech světa a stále se vyvíjí. Některé látky byly nalezeny i v takzvaných panenských oblastech, značně vzdálených od místa jejich produkce a užívaní. Rozšiřují se prostřednictvím vody, vzdušných proudů a díky migrujícím zvířatům, která stráví čas v kontaminovaném prostředí a později se stanou součástí potravního řetězce v jiném prostředí. Množství ED v organismu typicky stoupá spolu s umístěním v potravním řetězci a větší expozici jsou tak vystaveni zejména predátoři, jakožto i člověk. Některé z ED jsou z prostředí úspěšně eliminovány, jiné zde však mohou přetrvávat i desítky let (perzistentní organické látky).  Organismus vystavený některému z ED, se jej přirozeně pokusí vyloučit z těla ven, některé z ED se ovšem mohou ukládat do určitých typů tkání a setrvávat v organismu i řadu let. Typickým příkladem jsou látky lipofilní povahy, které se snadno ukládají a hromadí v tukové tkáni. I u těchto látek je však snaha odstranit je z organismu pryč. Děje se tak například prostřednictvím mateřského mléka u savců či vajec, v případě ptáků a ryb. Těmito způsoby se však ED přenášejí do potomstva a mohou tak poškodit nový organismus již v počátcích jeho vývoje. Stejně tak mohou ED ovlivnit i jiného konzumenta mléka a vajec, případně konzumenta kontaminovaného masa. Pozorovány byly například zvýšené hladiny insekticidu DDT u kuřat chovaných v oblasti Severní Afriky, kde byla tato látka používána při snaze vymýtit malárii. Známým příkladem je také rtuť, která se ukládá v rybím mase ve formě methylrtuti.

Negativní dopad ED.

Značnou část ED tvoří pesticidy, a právě pesticidy mají hlavní podíl na narušování fyziologických endokrinních funkcí živočichů žijících v zasaženém prostředí. Tento efekt je dobře zdokumentován zejména u bezobratlých a ryb, ale i ptáků, plazů a savců. Většina vzniklých problémů je spojována s organochlorovými pesticidy, k nimž řadíme například DDT, DDE, chlordan, hexachlorbenzen (HCB) nebo hexachlorcyklohexan (HCH). Jedná se o syntetické pesticidy hojně využívané v zemědělství v období 60. let minulého století. Jsou vysoce stabilní, a přestože je jejich užívání ve většině zemí již řadu let zakázáno, stále zůstávají v prostředí. Jedná o látky lipofilní povahy, tudíž se hromadí i v tukové tkání živočichů a poměrně vysoké koncentrace byly nalezeny i jiných tkáních, například v mozku nebo játrech.  Stěžejním důsledkem kontaminace životního prostředí ED je narušení reprodukční schopnosti nebo vývoje živočichů, případně obojího a pozorované abnormality souvisejí s tím, v jakém bodě je proces rozmnožování či vývoje narušen. Může se jednat například o poškozenou diferenciaci pohlaví (feminizaci, maskulinizaci) nebo změny v sexuálním chování. Pozorovány byly i změny imunitního systému.  Konkrétním příkladem může být snížení populace mořského šneka Nachovce obecného, které je připisováno kontaminaci vod tribultinem, biocidem přítomným v laku, který se používá k ošetření lodí jako ochrana proti jejich znečištění. Tento druh živočicha je zvláště citlivý a znečištění vod u něj vyvolalo změny v diferenciaci pohlaví. Samičkám se vyvíjejí mužské pohlavní orgány (penis a chámovod), což znemožňuje jejich rozmnožování a vede tak k poklesu nebo i vyhynutí lokálních populací po celém světě.  Co se týče savců, je efekt ED nejlépe popsán u tuleňů. Pozorována u nich byla nejen porucha reprodukčního cyklu ale i imunitního systému, následkem čehož došlo ke snížení populace těchto tuleňů jednak vlivem nedostatečného množství nově narozených jedinců a zároveň i díky hromadnému úhynu na virové nákazy. Vina je připisována polychlorovaným bifenylů (PCB), které jsou ve zvýšeném množství přítomny v potravě tuleňů.

Vliv ED na člověka.

Stejně jako u zvířat, i u lidí byly zaznamenány změny v reproduktivním a sexuálním vývoji. Efekt pak závisí na několika faktorech, mezi něž patří například pohlaví, věk, stravovací zvyklosti nebo povolání.  Vůbec nejcitlivějším k účinkům ED je plod v období gametogeneze a následném brzkém intrauterinním vývoji, jejichž působení může být vystaven vlivem mobilizace těchto látek z tukové tkáně matky. Stejně tak kojenci jsou vystaveni riziku účinků ED přítomných v mateřském mléce. Míra tohoto rizika a případného poškození se pak odvíjí od množství ED, kterým je dítě vystaveno. Pozorován byl například vyšší výskyt nízké porodní hmotnosti, nádorového onemocnění dětí a úmrtí plodu v oblastech sousedících se zemědělskou činností. Dále také vyšší prevalence kryptorchismu (nesestoupení varlat) a hypospadie (rozštěp močové trubice na spodní straně penisu) v oblastech s rozsáhlým zemědělstvím a užíváním pesticidů a u dětí matek pracujících jako zahradnice. Nakonec byla popsána i přímá souvislost mezi kryptorchismem a přítomností reziduí pesticidů v mateřském mléce.  Některé z následků působení ED na organismus v brzkém vývoji se však nemusí projevit jako akutní postižení ale můžou mít dlouhodobý negativní dopad na duševní funkce nebo mohou způsobovat opožděné poruchy funkčnosti centrálního nervového systému. Výsledky studie, při níž byl pozorován efekt polychlorovaných bifenylů (PCB) na intelektuální vývoj dětí matek, které konzumovaly rybí maso kontaminované PCB a v jejichž mateřském mléce bylo i detekováno zvýšené množství tohoto ED, ukázaly, že děti vystavené působení ED již v prenatálním vývoji mají nižší hodnoty IQ. Největší efekt byl zaznamenán u paměti a pozornosti a také bylo pozorováno zaostávání v porozumění čteného textu.  V jiné studii byl zase zjištěn opožděný vývoj mozkových funkcí v raném dětství u jedinců prenatálně exponovaných insekticidu DDT, další studie pak popisuje negativní dopad působení DDE na mentální a psychomotorický rozvoj exponovaných dětí. Obě tyto studie se však shodují, že kojení těchto dětí mělo na situaci pozitivní vliv i přesto, že matky byli zmíněným látkám během kojení stále vystaveny.  Další oblastí, ve které se mohou ED negativně angažovat jsou nádorová onemocnění. Z epidemiologických studií vyplývá, že přítomnost pesticidů v životním prostředí koreluje s rizikem některých typů nádorového onemocnění. Například nádorové onemocnění prsu se vyskytovalo převážně u žen pocházejících z oblastí s vysokou mírou znečištění pesticidy. V tukové tkáni žen postižených nádorem prsu byly také zjištěny vyšší hladiny PCB, DDT a DDE. Stejně tak u nádorového onemocnění prostaty byla pozorována souvislost mezi jeho výskytem a mírou expozice pesticidům. Několik studií také popisuje vyšší výskyt nádorového onemocnění prostaty u lidí profesně vystavených působení pesticidům ve srovnání s běžnou populací. Jedna z těchto studií například prokázala významně zvýšené riziko nádorového onemocnění prostaty u lidí se zvýšenou koncentrací chlordekonu v plazmě.

Příklady syntetických látek a jejich účinků.

Za endokrinní disruptory jsou považovány např. nonylfenol, některé ftaláty, polybromované difenylethery (PBDE), bisfenol A nebo některé pesticidy jako atrazin, chlordecon nebo chlorpyrifos.  Endokrinní disruptory mají rozmanité účinky, např. DDT či endosulfan mohou napodobovat účinek estrogenů. Vinclozolin nebo linuron buňkám blokují schopnost přijímat signály androgenů. Pesticid atrazin narušuje tvorbu gonadoliberinu, který reguluje tvorby lidských pohlavních hormonů. Do této skupiny patří také některé UV filtry používané v opalovacích krémech jako např. ethylhexyl methoxycinnamate (EHMC), označován i jako octyl-p-methoxycinnamate (OMC), nebo benzofenony. Z humánní medicíny bylo v roce 1971 doloženo působení syntetického estrogenu diethylstilbestrolu (DES), který později u dcer uživatelek vyvolával vzácný typ rakoviny vaginy.

Fytoestrogeny.

Fytoestrogeny jsou přirozené hormonálně aktivní látky obsažené v tělech rostlin nebo živočichů, které mají vztah k estrogennímu receptoru. Jde například o izoflavony, kumestany, flavony nebo lignany. Fytoestrogeny se zvažují jako alternativa k hormonální substituční léčbě u žen v klimakteriu, které nemohou užívat syntetické estrogeny.

Regulace v Evropské unii.

V roce 2013 poslanci Evropského parlamentu schválili zprávu, kterou předložila švédská poslankyně Asa Westlundová, a v níž vyzývají Evropskou komisi k prosazení regulace, jež lépe ochrání zdraví Evropanů před působením endokrinních disruptorů. Později poslalo 89 vědců z celého světa tzv. Berlaymontskou deklaraci místopředsedovi Evropské komise Antonio Tajanimu, komisaři pro zdraví a spotřebitele Tonio Borgovi a komisařce pro výzkum Máire Geoghegan-Quinnové, ve které žádají Evropskou unii, aby k efektivně regulovala endokrinní disruptory.

Pojem Endokrinní disruptory, zkráceně ED (nebo též hormonálně aktivní látky) označuje látky, případně směsi látek, které zasahují do normálních funkcí endokrinního systému a mohou tak narušovat fyziologické funkce endogenních hormonů.

Un perturbateur endocrinien (PE, ou aussi « leurre hormonal », « xénohormone », « disrupteur endocrinien ») est une molécule ou un agent chimique composé, xénobiotique ayant des propriétés hormono-mimétiques et décrit comme cause d'anomalies physiologiques, et notamment reproductives. L'expression a été créée en 1991 par Theo Colborn.


Geografie.

Leží v jižní části Šaronské planiny v nadmořské výšce 30 metrů, zhruba 9 kilometrů severně od Tel Avivu a na severním okraji města Herzlija. Východně od obce protéká vádí Nachal Rišpon. Město je součástí metropolitní oblasti Guš Dan.  Nachází se nedaleko od pobřeží Středozemního moře, od kterého je odděleno čtvrtí "Nof Jam" příslušející k městu Herzlija. Je situován v hustě osídlené oblasti, která je etnicky zcela židovská. Severně od města souvisle zastavěná plocha aglomerace končí a následuje volnější krajina s rozptýleným venkovským osídlením.  Město je na dopravní síť napojeno pomocí četných komunikací v rámci aglomerace Tel Avivu, zejména dálnice číslo 2. Po východním okraji obce vede železniční trať z Tel Avivu do Haify, která má ovšem stanici až v sousední Herzliji.

Dějiny.

Město bylo založeno v roce 1937 během páté aliji židovskými imigranty z Německa. Pojmenováno je podle Šmarjahu Levina, sionistického předáka, který působil v Rusku, Německu a USA.  Původně šlo o zemědělskou osadu, ale v současné době jsou většina domů v Kfar Šmarjahu luxusní vily a obec má rezidenční charakter. V roce 1950 získala status místní rady.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé - cca 1 800 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 1 900 osob).  Jde o menší obec předměstského typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1864 lidí, během roku 2014 populace stoupla o 3,6 %.

Kfar Šmarjahu (hebrejsky כְּפַר שְׁמֵרְיָהוּ, v oficiálním přepisu do angličtiny Kefar Shemaryahu, přepisováno též Kfar Shmaryahu) je místní rada (malé město) v Telavivském distriktu v Izraeli. Starostou je Dror Aloni.

Kfar Shemaryahu () est un village israélien (conseil local du district de Tel Aviv depuis 1950) situé dans le sud de la plaine du Sharon au nord de la ville d'Herzliya.


Championnat du monde de hockey sur glace 1935

Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Švýcarsko – Švédsko 6:1 (4:0, 1:1, 1:0)  19. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 4. Ferdinand Cattini, 6. Charles Kessler, 7. Richard Torriani, 12. Charles Kessler, 17. Ferdinand Cattini, 40. Richard Torriani Branky Švédska: 24. Yngve Liljeberg Rozhodčí: Minder (HUN), Loicq (BEL)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – F. Cattini, H. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, Ch. Kessler.  Švédsko: Liedstrand – Lundell, Bergqvist – Jöhncke, Johansson, Öberg – Liljeberg, Löw, Hellman.  19. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Maďarska: 3. Sándor Miklós, 6. Laszló Blazejovsky, 14. András Gergély, 25. Sándor Miklós, András Gergély, 29. Sándor Miklós Branky Nizozemska: nikdo Rozhodčí: Polimont (BEL), Kumetz (GER)  Maďarsko: Maďarsko: Hircsak – Barcza, Farkas – Miklós, A. Gergely, Jeney – Szamósi-Stoics, Blazejovski, L. Gergely.  Nizozemsko: J. Gerritsen – van den Vlugt, van den Stock – van den Madele, Maas, H. Gerritsen – de Jong, Reyers, du Pont.  20. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 31. Ferdinand Cattini Branky Maďarska: 43. Matyás Farkas Rozhodčí: Shewan (CAN), Magwood (GBR)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – F. Cattini, H. Cattini, Torriani – H. Kessler, Müller, Ch. Kessler.  Maďarsko: Hircsak – Barcza, Farkas – Jeney, Miklós, A. Gergely – L. Gergely, Szamósi-Stoics, Blazejovski.  20. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švédska: 13. Bertil Lundell, 17. Sigfrid Öberg, 18. Börje Abelstedt, 26. Sven Bergqvist, 29. Gustaf Johansson, 41. Lennart Hellman Branky Nizozemska: nikdo Rozhodčí: Polimont (BEL), Kreisel (GER)  Švédsko: Liedstrand – Bergqvist, Lundell – Abelsted, Johansson, Öberg – Liljeberg, Jöhncke, Hellman.  Nizozemsko: J. Gerritsen – van den Vlugt, van den Stock – van den Madele, Maas, Joh. Gerritsen – de Jong, Reyers, du Pont.  21. ledna 1935 (9:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Švédska: 12. Gustaf Johansson, 20. Gustaf Johansson, 43. Yngve Liljeberg Branky Maďarska: Rozhodčí: Shewan (CAN), Magwood (GBR)  Švédsko: Künzler – Hug, Badrutt – F. Cattini, H. Cattini, Torriani – H. Kessler, Müller, Ch. Kessler.  Maďarsko: Hircsak – Barcza, Farkas – Jeney, Miklós, A. Gergely – L. Gergely, Szamósi-Stoics, Blazejovski.  21. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 2. Ferdinand Cattini, 2. Charles Kessler, 43. Richard Torriani, 44. Ferdinand Cattini Branky Nizozemska: nikdo Rozhodčí: Kreisel (GER), Danielopol (ROM)  Švýcarsko: Hirtz – Hug, H. Cattini – Pleisch, Torriani, F. Cattini – H. Kessler, Müller, Ch. Kessler.  Nizozemsko: J. Gerritsen – van den Vlugt, van den Stock – van den Madele, Maas, Joh. Gerritsen – de Jong, Reyers, du Pont.

Skupina B.

Itálie – Německo 2:0 (1:0, 1:0, 0:0)  19. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Itálie: 4. Ignazio Dionisi, 27. Ignazio Dionisi Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Andreossi (SUI), Magwood (GBR)  Itálie: Gerosa – Trovati, Rossi – Dionisi, Zucchini, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.  Německo: Egginger –Schröttle, Jaenecke – Lang, Strobl, Korff – Kuhn, Orbanowski, Schenk.  19. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Francie: 4. Michel Delesalle, 16. Jean-Pierre Hagnauer, 29. Pierre Claret Branky Polska: Kazimierz Sokolowski, 32. Czeslaw Marchewczyk Rozhodčí: Geromini (SUI), Weinberger (AUT)  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Delesalle, Lacarriere – Quaglia, Hassler, Savoie.  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Glowacki, Stupnicki, Zielinski.  20. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Polska: 12. Roman Stupnicki, 28. Czeslaw Marchewczyk, 43. Adam Kowalski Branky Německa: 26. Horst Orbanowski Rozhodčí: Müller (SUI), Weinberger (AUT)  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Lemiszko, Stupnicki, Zielinski.  Německo: Egginger – Schröttle, Jaenecke – Kuhn, Strobl, Schenk – Kögel, Orbanowski, Schibukat.  20. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Francie: 42. Jacques Lacarrière Branky Itálie: 27. Ignazio Dionisi Rozhodčí: Andreossi (SUI), Magwood (GBR)  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Delesalle, Lacarriere – Quaglia, Hassler, Boyard.  Itálie: Gerosa – Trovati, Rossi – Dionisi, Zucchini, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.  21. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Německa: 30. Gustav Jaenecke Branky Francie: 38. Michel Delesalle, 45. Albert Hassler Rozhodčí: Geromini (SUI), Magwood (GBR)  Německo: Leinweber – Schröttle, Jaenecke – Kögel, Strobl, Schenk – Orbanowski, Schibukat, Kuhn.  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Delesalle, Lacarriere – Quaglia, Hassler, Boyard.  21. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Itálie: 27. Mario Zucchini Branky Polska: 23. Kazimierz Sokolowski Rozhodčí: Shewan (CAN), Magwood (GBR)  Itálie: Gerosa – Trovati, Rossi – Dionisi, Zucchini, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Lemiszko, Stupnicki, Zielinski.

Skupina C.

Československo – Rakousko 2:1 (0:0, 1:1, 1:0)  19. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 21. Jiří Tožička, 36. Josef Maleček – 27. Hans Tatzer Branky Rakouska: 27. Hans Tatzer Rozhodčí: Magwood (GBR), Römer (GER)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Tožicka, Maleček, Kučera – Cetkovský, Michálek, Císař.  Rakousko: Ördogh – Trauttenberg, Schüssler – Tatzer, Nowak, Demmer – Kirchberger, Göbl, Schneider.  19. ledna 1935 (12:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Rumunska: 6. Constanin Tico, 42. Alexandru Botez Branky Belgie: 33. Willy Kreitz Rozhodčí: Müller, Fasel (SUI)  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Dietrich – Botez, Vacar, Tico – Cantacuzino, Rabinovic, Suck.  Belgie: Bureau – van den Driessche, Franck – Barbanson, van Reyschoot, Kreitz – Pootmans, Peltzer, Lippens.  20. ledna 1935 (9:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Rakouska: 2x Hans Tatzer, 2x Willibald Stanek, Friedrich Demmer, Josef Göbel Branky Belgie: 29. Willy Kreitz Rozhodčí: Danielopol (ROM), Sachs (GER)  Rakousko: Ördogh (13. Weiss) – Trauttenberg, Schüssler – Tatzer, Nowak, Stanek – Demmer, Kirchberger, Göbl.  Belgie: Bureau – van den Driessche, Franck – Peltzer, van Reyschoot, Kreitz – Barbanson, Pootmans, Lippens  20. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 2. Oldřich Kučera, 10. Josef Maleček, 31. Oldřich Kučera, 37. Oldřich Kučera Branky Rumunska: 5. Wilhelm Suck, 27. Anton Panenca Rozhodčí: Geromini, Müller (SUI)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Tožicka, Maleček, Kučera – Cetkovský, Z. Jirotka, Císař.  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Dietrich – Botez, Vacar, Tico – Panenka, Rabinovic, Suck.  21. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Rakouska: 37. Hans Tatzer, 45. Josef Göbel Branky Rumunska: 34. Constantin Cantacuzino Rozhodčí: Shewan (CAN), Sachs (GER)  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Schüssler – Tatzer, Nowak, Stanek – Demmer, Kirchberger, Göbl.  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Buja – Botez, Vacar, Tico – Cantacuzino, Rabinovic, Suck.  21. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 1. Josef Maleček, 4. Zdeněk Jirotka, 5. Josef Maleček, 7. Jiří Tožička, 13. Josef Maleček, 13. Jiří Tožička, 15. Oldřich Kučera, 16. Karel Hromádka, 19. Josef Maleček, 20. František Pergl, 21. Jaroslav Pušbauer, 24. Oldřich Kučera, 26. Karel Hromádka, 29. Oldřich Kučera, 33. Oldřich Kučera, 36. Jaroslav Pušbauer, 38. Josef Maleček, 39. Karel Hromádka, 40. Jiří Tožička, 42. Jiří Tožička, 44. Josef Maleček, 45. Oldřich Kučera Branky Belgie: nikdo Rozhodčí: Kreisel (GER), Lefebure (FRA)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Maleček, Kučera, Tožicka – Pergl, Z. Jirotka, Císař.  Belgie: Broheé – van den Driessche, Duvuvier – Peltzer, van Reyschoot, Kreitz – de Benkelaar, Pootmans, Lippens.

Skupina D.

Kanada – Velká Británie 4:2 (0:1, 2:0, 2:1)  19. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Kanady: 17. Albert Lemay, 22. Norm Yellowlees, 37. Norm Yellowlees, 37. Anthony Lemay Branky Velké Británie: 6. Carl Erhardt, 34. John Davey Rozhodčí: Andreossi (SUI), Danielopol (ROM)  Kanada: Rice-Jones – Shewan, J. Rivers – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees – Creighton, Albert Lemay, Anthony T. Lemay.  Velká Británie: Milne – Erhardt, Wyman – Davey, Leacock, Dailley – Stevenson, Jackson, Ramus.  20. ledna 1935 (14:30) – Davos (Eissportstadion) Branky Kanada: 3x Norm Yellowlees, 3x Norman Rivers, 3x Archie Creighton, 2x Albert Lemay, Victor Lindqvist, Albert T. Lemay, Anthony Lemay Branky Lotyšsko: nikdo Rozhodčí: Fasel (SUI), Weinberger (AUT)  Kanada: Rice-Jones – Shewan, J. Rivers – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees – Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Creighton.  Lotyšsko: Lapainis – Paegle, Vedējs – Jurgens, Petrovskis, Pētersons – Jessens, Auziņš, Bluķis.  21. ledna 1935 (13:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Velké Británie: 2x Pete Stevenson, Ernie Ramus, Gordon Dailley, John Davey Branky Lotyšska: Roberts Bluķis Rozhodčí: Fasel (SUI), Danielopol (ROM)  Velká Británie: Milne – Dailley, Erhardt – Wyman, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.  Lotyšsko: Lapainis – Paegle, Vedējs – Jurgens, Petrovskis, Pētersons – Jessens, Auziņš, Bluķis.

Semifinále A.

Československo – Itálie 5:1 (0:0, 1:0, 0:1 – 4:0pp)  22. ledna 1935 (10:45) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 22. Oldřich Kučera, 63. Josef Maleček, 65. Jiří Tožička, 68. Josef Maleček, 69. Jiří Tožička Branky Itálie: 41. Ignazio Dionisi Rozhodčí: Alexander Spengler (SUI), Franz Kreisel (GER)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer - Cetkovský, Císař, Z. Jirotka - Kučera, Maleček, Tožička.  Itálie: Gerosa – Trovati, Carlassare - Dionisi, Zucchini, Scotti - De Mazzeri, Mussi Maiocchi.  22. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Kanady: 9. Anthony Lemay, 10. Albert T. Lemay, 14. Albert T. Lemay, 18. Norman Rivers, 23. Albert T. Lemay – 27. Olle Andersson, 31. Yngve Liljeberg Branky Švédska: Rozhodčí: Magwood (GBR), Kumetz (GER)  Kanada: Rice-Jones – Shewan, Hinkel – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees – Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Creighton.  Švédsko: Larsson – Lundell, Bergqvist – Abelsted, Andersson, Johansson – Liljeberg, Jöhncke, Hellman.  23. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Kanady: 8. Joe Rivers, 10. Victor Lindqvist, 12. Albert T. Lemay, 18. Anthony Lemay, 19. Albert T. Lemay, 20. Norm Yellowlees, 29. Norman Rivers, 32. Anthony Lemay, 37. Norm Yellowlees Branky Itálie: nikdo Rozhodčí: Loicq (BEL), Kreisel (GER)  Kanada: Rice-Jones – Shewan, J. Rivers – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees – Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Creighton.  Itálie: Calcaterra – Rossi, Baroni – Carlassare, Dionisi, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.  23. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 13. Josef Maleček, 49. Josef Maleček Branky Švédska: 32. Torsten Jöhncke Rozhodčí: Magwood (GBR), Loicq (BEL)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Tožička, Maleček, Kučera – Cetkovský, Michálek, Císař.  Švédsko: Larsson (49. Liedstrand) – Lundell, Bergqvist – Liljeberg, Jöhncke, Hellman – Andersson, Johansson, Abelsted.  24. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 35. Jaroslav Císař Branky Kanady: 17. Victor Lindqvist, 35. Albert T. Lemay Rozhodčí: Lefebure (FRA), Polimont (BEL)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Pergl, Maleček, Kučera – Cetkovský, Zdeněk Jirotka, Císař.  Kanada: Rice-Jones –Shewan, Hinkel – Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Creighton – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees.  24. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Švédska: 32. Gustaf Johansson Branky Itálie: 1. Ignazio Dionisi Rozhodčí: Magwood (GBR), Kumetz (GER)  Švédsko: Liedstrand – Lundell, Bergqvist – Liljeberg, Jöhncke, Hellman – Andersson, Johansson, Abelsted.  Itálie: Gerosa – Trovati, Rossi – Dionisi, Zucchini, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.

Semifinále B.

Švýcarsko – Rakousko 1:1 (0:1, 0:0, 1:0 – 0:0, 0:0, 0:0 pp)  22. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 45. Richard Torriani Branky Rakouska: 4. Friedrich Demmer Rozhodčí: Magwood, Ehrhardt (GBR)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – H. Cattini, F. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, Ch. Kessler.  Rakousko: Ördogh – Trauttenberg, Schüssler – Kirchberger, Göbl, Stanek – Tatzer, Nowak, Demmer.  22. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Velké Británie: 9. Robert Wyman Branky Francie: nikdo Rozhodčí: Trauttenberg (AUT), Danielopol (ROM)  Velká Británie: Milne – Erhardt, Wyman – Dailley, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.  Francie: Paccard – Claret, Lorin – Hagnauer, Hassler, Lacarriere – Quaglia, Savoie, Boyard.  23. ledna 1935 (10:45) – Davos (Eissportstadion) Branky Velké Británie: 17. Gordon Dailley, 24. Gordon Johnson, 41. Gordon Dailley, 43. Ernie Ramus Branky Rakouska: 27. Hans Trauttenberg Rozhodčí: Lufebure (FRA), Kumetz (GER)  Velká Británie: Milne – Erhardt, Wyman – Dailley, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.  Rakousko: Ördogh (39. – 41. Tatzer) – Trauttenberg, Schüssler – Kirchberger, Göbl, Stanek – Tatzer, Nowak, Demmer.  23. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 11. Richard Torriani, 13. Ferdinand Cattini, 14. Ferdinand Cattini, 37. Paul Müller, 41. Ferdinand Cattini Branky Francie: 20. Léonhard Quaglia Rozhodčí: Shewan (CAN), Trautenberg (AUT)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – H. Cattini, F. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, Ch. Kessler.  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Delesalle, Lacarriere – Quaglia, Hassler, Volpert.  24. ledna 1935 (10:45) – Davos (Eissportstadion) Branky Rakouska: 3. Friedrich Demmer, 14. Josef Göbel, 25. Hans Tatzer, 42. Hans Tatzer Branky Francie: 30. Léonhard Quaglia Rozhodčí: Sachs (POL), Abrahamsson (SWE)  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Schüssler – Kirchberger, Göbl, Stanek – Tatzer, Nowak, Demmer.  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Hassler, Lacarriere – Quaglia, Volpert, Boyard.  24. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 3. Ferdinand Cattini Branky Velké Británie: nikdo Rozhodčí: Shewan (CAN), Kreisel (GBR)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – H. Cattini, F. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, Ch. Kessler.  Velká Británie: Milne – Erhardt, Dailley – Wyman, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.

Finále.

Československo – Švýcarsko 0:4 (0:1, 0:0, 0:3)  26. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Československa: nikdo Branky Švýcarska: 6. Richard Torriani, 38. Ferdinand Cattini, 41. Christian Badrutt, 42. Richard Torriani Rozhodčí: Lefebure (FRA) Kreisel (GBR)  Švýcarsko: Künzler – Hug, Badrutt – Ch. Kessler, F. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, Schmidt.  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Tožicka, Maleček, Kučera – Cetkovský, Z. Jirotka, Císař.  26. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Kanady: 5. Albert T. Lemay, 12. Norm Yellowlees, 13. Anthony Lemay, 21. Archie Creighton, 34. Norman Rivers, 44. Anthony Lemay Branky Velké Británie: nikdo Rozhodčí: Loicq (BEL), Sachs (POL)  Kanada: Rice-Jones – Shewan, Hinkel – N. Rivers, Lindqvist, Yellowlees – Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Creighton.  Velká Británie: Milne – Erhardt, Wyman – Dailley, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.  27. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švýcarska: 11. Ferdinand Cattini, 24. Richard Torriani Branky Kanady: 4. Anthony Lemay, 15. Norman Rivers, 18. Norm Yellowlees, 34. Albert T. Lemay Rozhodčí: Lefebure (FRA), Kreisel (GER)  Švýcarsko: Künzler – Schmidt, Badrutt – Ch. Kessler, F. Cattini, Torriani – Pleisch, Müller, H. Kessler.  Kanada: Rice-Jones – Shewan, Hinkel – Albert T. Lemay, Yellowlees, N. Rivers – Lindqvist, Anthony Lemay, J. Rivers.  27. ledna 1935 (14:00) - Davos (Eissportstadion) Branky Československa: 28. Oldřich Kučera Branky Velké Británie: 42. Gordon Johnson, 73. Gordon Dailley Rozhodčí : Poplimont, Loicq (BEL)  Velká Británie:: Milne – Erhardt, Wyman – Dailley, Johnson, Davey – Stevenson, Ramus, Jackson.  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Pergl, Tožicka, Kučera – Cetkovský, Z. Jirotka, Císař.

O 5. - 8. místo.

Švédsko – Francie 2:1 (0:1, 1:0, 1:0)  26. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Švédska: 24. Torsten Jöhncke, 39. Yngve Liljeberg Branky Francie: 4. Albert Hassler Rozhodčí: Müller, Fasel (SUI)  Švédsko: Liedstrand – Lundell, Bergqvist – Liljeberg, Jöhncke, Hellman – Andersson, Johansson, Abelsted.  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hagnauer, Delesalle, Lacarriere – Quaglia, Hassler, Volpert.  26. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Rakouska: 20. Oskar Nowak, 28. Hans Tatzer Branky Itálie: 21. Mario Zucchini Rozhodčí: Sachs (POL), Magwood (GBR)  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Schüssler – Kirchberger, Göbl, Stanek – Tatzer, Nowak, Demmer.  Itálie: Gerosa – Baroni, Rossi – Dionisi, Zucchini, Scotti – de Mazzeri, Mussi, Maiocchi.

O 5. místo.

Švédsko - Rakousko 3:1 (2:1, 0:0, 1:0)  27. ledna 1935 (11:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Švédska: 1. Sigfrid Öberg, 10. Sven Bergqvist, Yngve Liljeberg Branky Rakouska: 3. Friedrich Demmer Rozhodčí: Geromini (SUI), Sachs (POL)  Švédsko: Larsson – Lundell, Bergqvist – Liljeberg, Jöhncke, Andersson – Öberg, Johansson, Abelsted.  Rakousko: Weiss (31. Ördogh) – Trauttenberg, Schüssler – Kirchberger, Göbl, Demmer – Tatzer, Nowak, Stanek.

O 7. místo.

Itálie – Francie nehráno - oba týmy odřekly kvůli mnoha zraněným hráčům.

Soutěž útěchy.

Polsko – Belgie 12:2 (5:1, 4:1, 3:0)  23. ledna 1935 (11:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Polska: 3x Andrzej Wokowski, 3x Adam Kowalski, 2x Czeslaw Marchewczyk, 2x Witalis Ludwiczak, Józef Godlewski, Edward Zielinski Branky Belgie: Willy Kreitz, Georges Pootmans  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Glowacki, J. Godlewski, Zielinski.  Belgie: Broheé – van den Driessche, Duvuvier – Peltzer, van Reyschoot, Kreitz – Barbanson, Lippens, Pootmans,  24. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Maďarska: 2x Sándor Miklós, 2x Laszló Blazejovsky, Laszló Gergély, Ferenc Szamósi-Stoics Branky Belgie: Marco Peltzer  Maďarsko: Kramer-Katay – Barcza, Bethlen – Miklós, A. Gergely, Jeney – Haray, Szamósi-Stoics, Blazejovski.  Belgie: Broheé – van den Driessche, Franck – Peltzer, van Reyschoot, Kreitz – Barbanson, Lippens, Pootmans,  25. ledna 1935 (11:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Polska: 19. Andrzej Wokowski Branky Maďarska: 35. Béla Haray Rozhodčí: Ball (GER),???  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Glowacki, Stupnicki,Zielinski.  Maďarsko: Hircsák – Farkas, Barcza – Miklós, A. Gergely, Jeney – Haray, Szamósi-Stoics, Blazejovski.  23. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Německa: 3x Hans Lang, Philipp Schenk, Horst Orbanowski Branky Nizozemska: nikdo  Německo: Leinweber – Römer, Jaenecke – Lang, Orbanowski, Schenk – Kuhn, Strobl, Korff.  Nizozemsko: van Marle – van den Vlugt, van den Stock – van den Madele, Maas, H. Gerritsen – de Jong, Reyers, du Pont.  23. ledna 1935 (11:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Rumunska: Constantin Cantacuzino, Alexandru Botez, Wilhelm Suck Branky Lotyšska: Roberts Bluķis, Arvīds Pētersons  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Buia – Botez, Vacar, Tico – Cantacuzino, Rabinovici, Suck.  Lotyšsko: Lapainis – Paegle, Vedējs – Jurgens, Petrovskis, Pētersons – Jessens, Auziņš, Bluķis.  24. ledna 1935 (11:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Rumunska: 2x Constantin Cantacuzino, 2x Alexandru Botez, Iuliu Rabinovici, Paul Anastasiu Branky Nizozemska: nikdo  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Dietrich – Botez, Vacar, Tico – Cantacuzino, Rabinovici, Suck.  Nizozemsko: J. Gerritsen – van den Vlugt, van den Stock – van den Madele, Maas, H. Gerritsen – de Jong, Reyers, du Pont.  24. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Německa: Karl Kögel, Georg Strobl, Gustav Jaenecke Branky Lotyšska: Ādolfs Petrovskis  Německo: Egginger – Schröttle, Jaenecke – Strobl, Orbanowski, Schenk – Korff, Kögel, Schibukat.  Lotyšsko: Lapainis – Paegle, Vedējs – Jurgens, Petrovskis, Pētersons – Jessens, Auziņš, Bluķis.  25. ledna 1935 (10:45) – Davos (Eissportstadion) Branky Lotyšska: 3x Andrejs Jessens, 2x Aleksejs Auziņš, Ādolfs Petrovskis, Kārlis Paegle Branky Nizozemska: nikdo  Lotyšsko: Lapainis – Paegle, Vedējs – Jurgens, Petrovskis, Pētersons – Jessens, Auziņš, Bluķis.  Nizozemsko: van der Vlier – van den Vlugt, van den Stock– de Jong, Maas, du Pont – Koeleman, de Kadt.  25. ledna 1935 (14:00) – Davos (Eissportstadion) Branky Německa: 6. Horst Orbanowski, 9. Martin Schröttle, Gustav Jaenecke Branky Rumunska: nikdo  Německo: Leinweber – Schröttle, Jaenecke – Strobl, Orbanowski, Schenk – Kuhn, Korff, Kögel..  Rumunsko: Maesciuc – Anastasiu, Dietrich – Botez, Vacar, Tico – Cantacuzino, Rabinovici, Suck.

Finále soutěže útěchy.

Německo - Polsko 5:1 (2:0, 2:1, 1:0)  27. ledna 1935 (14:15) – Davos (Eissportstadion) Branky Německa: Georg Strobl, Herbert Schibukat, 23. Gustav Jaenecke, 23. Gustav Jaenecke, 31. Georg Strobl Branky Polska: 21. Edward Zielinski  Německo: Leinweber – Schröttle, Jaenecke – Strobl, Orbanowski, Schenk – Korff, Kögel, Schibukat.  Polsko: Stogowski – Sokolowski, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Glowacki, Stupnicki, Zielinski.

Soupisky.

Soupiska Kanady.

Kanada (Winnipeg Monarchs) Brankář: Art Rice-Jones Obránci: Cameron Shewan, Joe Rivers, Roy Hinkel, Útočníci: Archie Creighton, Albert T. Lemay, Anthony Lemay, Victor Lindqvist, Norman Rivers, Norm Yellowlees. Trenér: Scotty Oliver.

Soupiska Švýcarska.

Švýcarsko Brankáři: Albert Künzler, Arnold Hirtz. Obránci: Ernst Hug, Christian Badrutt, Oscar Schmidt. Útočníci: Ferdinand Cattini, Hans Cattini, Richard Torriani, Herbert Kessler, Charles Kessler, Paul Müller, Thomas Pleisch, Otto Heller. Trenér: Charles Fasel.

Soupiska Velké Británie.

Velká Británie Brankář: Ronnie Milne. Obránci: Carl Erhardt, Gordon Dailley, Robert Wyman. Útočníci: John Davey, Ted Jackson, Gordon Johnson, Ernie Ramus, Pete Stevenson, Pete Halford, Ernie Leacock. Trenér: Bunny Ahearne.

Soupiska Československa.

4. Československo Brankáři: Jan Peka, Josef Boháč (neodcestoval) Obránci: Jaroslav Pušbauer, Karel Hromádka, Jan Michálek. Útočníci: Jiří Tožička, Josef Maleček, Oldřich Kučera, Alois Cetkovský, Zdeněk Jirotka, Jaroslav Císař, František Pergl, Drahoš Jirotka (nenastoupil).

Soupiska Švédska.

5. Švédsko Brankáři: Wilhelm Larsson-Lagheim, Bengt Liedstrand. Obránci: Sven Bergqvist, Bertil Lundell. Útočníci: Börje Abelstedt, Olle Andersson, Lennart Hellman, Gustaf Johansson, Torsten Jöhncke, Yngve Liljeberg, Evert Löw, Sigfrid Öberg. Trenér: Carl Abrahamsson, Viking Harbom.

Soupiska Rakouska.

6. Rakousko Brankáři: Karl Ördogh, Hermann Weiss. Obránci: Hans Trauttenberg, Rudolf Vojta, Franz Schüssler, Útočníci: Friedrich Demmer, Karl Kirchberger, Oskar Nowak, Josef Göbel, Willibald Stanek, Hans Tatzer, Hans Schneider, Emil Seidler. Trenér: Hans Weinberger.

Soupiska Itálie.

7. Itálie Brankáři: Augusto Gerosa, Enrico Calcaterra. Obránci: Decio Trovati, Franco Rossi, Gianmario Baroni. Útočníci: Ignazio Dionisi, Mario Zucchini, Giovanni Scotti, Carlo de Mazzeri, Emilio Mussi, Mario Maiocchi, Franco Carlassare.

Soupiska Francie.

7. Francie Brankáři: Jacques Morisson, Michel Paccard. Obránci: Pierre Claret, Pierre Lorin. Útočníci: Jean-Pierre Hagnauer, Michel Delesalle, Jacques Lacarrière, Léonhard Quaglia, Albert Hassler, Philippe Boyard, Guy Volpert, Pierre Savoie.

Soupiska Německa.

9. Německo Brankáři: Wilhelm Egginger, Walter Leinweber. Obránci: Martin Schröttle, Gustav Jaenecke, Erich Römer. Útočníci: Alois Kuhn, Georg Strobl, Philipp Schenk, Karl Kögel, Horst Orbanowski, Herbert Schibukat, Hans Lang, Werner Korff. Trenér (hrající): Erich Römer.

Soupiska Polska.

10. Polsko Brankáři: Józef Stogowski, Henryk Przezdziecki. Obránci: Kazimierz Sokolowski, Witalis Ludwiczak. Útočníci: Czeslaw Marchewczyk, Andrzej Wokowski, Adam Kowalski, Franciszek Glowacki, Roman Stupnicki, Edward Zielinski, Wladyslaw Lemiszko, Józef Godlewski. Trenér: Tadeusz Sachs.

Soupiska Rumunska.

11. Rumunsko Brankáři: Emil Maesciuc, Dumitru Danielopol. Obránci: Gheorghe Buia, Ladislaus Dietrich,Paul Anastasiu. Útočníci: Arthur Vogel, Alexandru Botez, Lájos Vakar, Constanin Tico, Constantin Cantacuzino, Anton Panenca, Iuliu Rabinovici, Wilhelm Suck. Trenér (hrající): Dumitru Danielopol.

Soupiska Maďarska.

11. Maďarsko Brankáři: István Hircsák, György Kramer-Katay. Obránci: Miklós Barcza, István Bethlen, Matyás Farkas. Útočníci: Sándor Miklós, Laszló Gergély, András Gergély, Zoltán Jeney, Ferenc Szamósi-Stoics, Laszló Blazejovsky, Béla Haray. Trenér: Géza Lator.

Soupiska Lotyšska.

13. Lotyšsko Brankáři: Herberts Kušķis, Roberts Lapainis. Obránci: Arvīds Jurgens, Kārlis Paegle, Leonīds Vedējs, Útočníci: Aleksejs Auziņš, Roberts Bluķis, Andrejs Jessens, Edgars Klāvs, Arvīds Pētersons, Ādolfs Petrovskis.

Soupiska Belgie.

13. Belgie Brankáři: Georges Brohée. Obránci: Francois Franck, Emile Duvivier, Carlos van den Driessche. Útočníci: Jean Barbanson, Pierre van Reysschoot, Willy Kreitz, Georges Pootmans, Marco Peltzer, Philippe Lippens, Jean de Beukelaer.

Soupiska Nizozemska.

15. Nizozemsko Brankáři: Jan Gerritsen, Sjoerd van Marle. Obránci: Fritz van der Vlugt, Bob van der Stok, Útočníci: Hans Gerritsen, Huip de Pon, Zeger Reyers, Felix de Jong, Chris van de Mandele, Hans Maas, Dirk Jan Koeleman, Hans van der Vlier.

9. mistrovství světa a 20. mistrovství Evropy v ledním hokeji probíhalo ve dnech 19. – 27. ledna 1935 ve švýcarském Davosu.

Le neuvième championnat du monde de hockey sur glace et par la même occasion le vingtième championnat d'Europe a lieu entre les 19 et à Davos en Suisse. Quinze nations participent au tournoi avec la première participation pour les Pays-Bas. Le Canada est représenté par l'équipe amateur des Monarchs de Winnipeg et remporte la compétition devant la Suisse.


Geografie.

Mato Grosso do Sul leží na středozápadě Brazílie v povodí řek Paraná a Paraguay. Jihovýchodní hranici státu tvoří řeka Paraná, která je zde několikrát přehrazena. Paraná odvodňuje východní část státu, odvádí vody ze Serra de Maracaju, severně ležícího Serra das Araras a na jihu ležícího Serra de Amambai. Na jihozápadě státu se v povodí řeky Paraguay rozprostírá Serra da Bodoquena. Na severozápadě státu se rozprostírají roviny Pantanalu. Nejvyšším bodem je vrchol Maciço do Urucum, s nadmořskou výškou 1065 metrů se vypíná západně od řeky Paraguay na západě státu u města Corumbá.

Klima.

Mato Grosso do Sul leží mezi 17° a 24° j. š. Převládá zde tropické monzunové podnebí (Aw) s letními dešti (prosinec až leden) a suchými zimami. Teplotní průměry se pohybují od 25 °C v oblasti řeky Paraguaye po 20 °C ve vrchovinách. V jižnějších částech státu může mít charakter vlhkého subtropického podnebí (Cfa). Průměrné roční úhrnné srážky jsou 1471,1 mm. Leden je nejteplejší měsíc s průměrným maximem 34 °C a minimem 24 °C a je více deštivý; v červenci jsou nižší teploty s průměrným maximem 25 °C a minimem −2,0 °C a je slunečný.

Vegetace.

Ve státu Mato Grosso do Sul se vyskytují mokřady Pantanalu, komplexy savan a lesů cerrada, ale i oblasti s charakterem pamp a lesních porostů Atlantického lesa. Cerrada zabírají patrně největší část státu, ale byla z velké části přeměněna na ornou půdu.

Silnice.

BR-060, BR-158, BR-163, BR-463, BR-267, BR-262, BR-359, BR-454, BR-419, BR-487.

Města.

Největší města spolkového státu Mato Grosso do Sul, počet obyvatel k 1. červenci 2013:

Mato Grosso do Sul je brazilský vnitrozemský spolkový stát na středozápadě Brazílie. Hraničí na západě s Paraguayí a Bolívií, dále se spolkovými státy Mato Grosso, Goiás, Minas Gerais, São Paulo a Paraná. Mato Grosso do Sul mělo podle sčítání v roce 2005 2 297 981 obyvatel a má rozlohu 358 158,7 km2. Hustota zalidnění je 6,4 obyvatel na km2. Hlavní město spolkového státu je Campo Grande.

Le Mato Grosso do Sul (; parfois Mato Grosso du Sud en français) est l'un des 26 États du Brésil. Sa capitale est la ville de Campo Grande ( en 2012).


Historie.

Představení.

Gallardo se představilo na autosalonu v Ženevě roku 2003 jako menší a levnější alternativa k modelu Lamborghini Murciélago. Model s pohonem všech kol, hliníkovou konstrukcí, hmotností 1430 kg, desetiválcem 4961 cm o výkonu 365 kW a maximální rychlostí 309 km/h se měl začít vyrábět ve větších sériích než Murciélago a stát se konkurentem Ferrari 360 Modena.  Záměr automobilky se podařil, již v roce 2005 bylo na světě 3000 automobilů této modelové řady. Gallardo se tak stalo nejprodávanějším modelem automobilky Lamborghini, překonalo Lamborghini Diablo s 2903 prodanými kusy. Následující rok (2006) se italské automobilce podařilo prodat 2086 kusů, Lamborghini tak oslavilo další jubileum, 5000 vozů Gallardo.  Pro modelový rok 2006 přišla automobilka s mnoha technickými změnami, výkon motoru byl zvýšen dokonce na 382 kW.

Concept S a Gallardo Spyder.

V roce 2005 v Ženevě představilo Lamborghini Concept S, roadster na bázi Gallarda s rozděleným čelním sklem a odděleným prostorem řidiče a spolujezdce. Spekulovalo se, zda se koncept v nezměněné podobě dostane do výroby pod názvem Lamborhini Piton. Od rozdělení prostoru pro řidiče a spolujezdce bylo nakonec upuštěno. Na konci roku 2005 bylo ve Frankfurtu odhaleno Lamborghini Gallardo Spyder. Počátkem roku 2006 se otevřené Lamborghini dostalo do výroby.  Technicky je Spyderu odvozen z kupé, pětilitrový desetiválec dosahuje výkonu 382 kW, Spyder díky němu zrychlí z 0 na 100 km/h za 4,3 sekundy a dosahuje maximální rychlosti 314 km/h, se staženou střechou pak „pouze“ 307 km/h. Převodovka Spyderu pochází ze speciální edice Gallardo SE. Otevřená verze je paradoxně těžší než klasické kupé, váží 1590 kg. Skládání plátěné střechy vozu je ovládáno elektrohydraulicky a trvá pouze 20 sekund.

Facelift.

V roce 2008 bylo v Ženevě odhaleno faceliftované kupé Lamborghini Gallardo LP 560-4, na podzim téhož roku byl představen i modernizovaný Spyder. Kromě agresivnějšího designu který v mnohém připomíná Lamborghini Reventón se Gallardo dočkalo i nového motoru s vyšším výkonem.  Důležité změny se dotkly přední části vozu. Příď se zašpičatila, změnily se typické nasávací otvory vzduchu a na přední světlomety byla použita kombinace LED a xenonu. Zadní světlomety přestaly zasahovat přes horní část kapoty a změnil se i vývod horkého vzduchu pod nimi. Designové změny zadních partií měly vést k optickému snížení vozu. Téměř nezměněn zůstal interiér, kde byly upraveny budíky a mírné změny doznaly i ovládací přepínače. Rozšířila se paleta jemných kůží čalounění.  Objem desetiválce byl zvýšen u obou karosářských verzí na 5204 cm. Motor by měl lépe reagovat v celém spektru otáček. Maximální výkon se zvedl na 412 kW při 8000 ot./min. (560 k – odtud označení LP 560-4, čtyřka odkazuje k pohonu všech čtyř kol) a 560 Nm při 6500 ot./min. Maximální rychlost kupé se zvedla na 325 km/h. Z 0 na 100 km/h kupé zrychlí za 3,7 s, na 200 za 11,8 s. Přestože hmotnost samotného motoru se zvedla o 10 kg, hmotnost uzavřené verze klesla o 20 kg (na 1410 kg). Aerodynamika modernizovaného modelu by měla být o 31 % efektivnější. Změny by měly pomoci snížit emise CO. Změnou prošla jak manuální, tak i sekvenční převodovka E-gear, poskytující o dvě pětiny vyšší rychlost řazení. Nový je i podvozek a pohon všech kol.  Gallardo LP 560-4 Spyder oproti kupé zrychlí z 0 na 100 km/h o 0,3 s déle (za rovné 4 sekundy), akcelerace na 200 km/h trvá déle o 1,3 s. Maximální rychlost je nižší pouze o 1 km/h.  Cena modernizovaného kupé začíná na 173 740 € (přibližně 4,4 milionu Kč).

Limitované edice.

Gallardo se dočkalo řady limitovaných edicí se zvláštními jízdními vlastnostmi nebo upraveným vzhledem a to jak přímo od Lamborghini, tak od úpravců jako Hamann, IMSA nebo Momo.

SE.

Koncem roku 2005 byla představena omezená dvousetpadesátikusová série Gallardo SE (Special Edition), od běžného Gallarda se na první pohled liší dvojbarevným provedením.  Pro Gallardo SE připravilo Lamborghini paletu šesti barev: dva odstíny šedé, bílou ("Balloon white"), žlutou ("Giallo Midas"), oranžovou ("Arancio Borealis") a zelenou ("Verde Ithaca"). Šestici barev doplnila černá barva ("Nero Noctis"), použitá na střeše, kapotě motoru, předním a zadním spojleru a na zpětných zrcátkách. Interiér je taktéž dvoubarevný, kombinující černou barvu s barvou převládající v exteriéru. Koncová světla jsou lehce zabarvena. Brzdové třmeny jsou lakované šedou nebo žlutou barvou.  Nově se na voze objevila kola Callisto s pneumatikami Pirelli. Gallardu SE byla do výbavy dána také kamera pro snazší couvání. Manuální šestistupňová převodovka byla pro SE verzi přepracována, za příplatek je k dispozici robotizovaná převodovka E-gear.  Lamborghini Gallardo SE přišlo na trh s cenou 141 500 €.

Nera.

Gallardo Nera bylo představeno na Pařížském autosalonu v roce 2006. Jízdní vlastnosti a výkon má stejný jako Gallardo SE (382 kW). Dostupné je pouze v černé barvě, černá je použita i na kola a v interiéru, kde jsou ale i kontrastní bílé prvky. Brzdné kotouče jsou nabarvené speciální stříbrnou. Bylo jich vyrobeno pouze 185, 60 z nich bylo určeno pro americký trh.

Superleggera.

Speciální verze Gallardo Superleggera, byla odhalena roku 2007 na Ženevském autosalonu a svými parametry se zařadila mezi vozy jako Ferrari 430 Challenge nebo Porsche 911 Turbo. Konec edice nastal s nástupem modernizovaného Gallarda LP560-4 v roce 2008.  Superleggera je označení pro odlehčené verze vozů Lamborghini. Prvním automobilem nesoucím toto přízvisko byla odlehčená verze Lamborghini 350 GT z roku 1964.  Modelu Superleggera se vyrobilo pouze 172 kusů, z toho 10 kusů v bílé, 34 v šedé, 37 v černé, 45 ve žluté a 46 v oranžové barvě. Od klasického provedení Superleggeru opticky odlišuje černý pruh na boku a prvky z uhlíkového kompozitu.  Superleggera se oproti původnímu Gallardu lišila o 100 kg lehčí karosérií. Nižší hmotnosti bylo dosaženo díky použití uhlíkového kompozitu na panely dveří, víko motoru, difuzor, krytí spodku vozu, středový tunel, nosné skořepiny sedadel a vnější zpětná zrcátka. Na průhledné části krytu motoru a také na některá skla vozu byl použit místo skla lehčí polykarbonát.  Podobně jako základní model, má i Superleggera pohon všech kol a pod kapotou desetiválec, motor oproti klasické verzi však dosahuje výkonu o 10 kW vyššího, tedy 390 kW při 8000 ot/min a točivého momentu 510 Nm při 4250 ot/min. Z 0 na 100 km/h tak Superleggera zrychlí za 3,8 sekundy, maximální dosažitelná rychlost je 315 km/h.

LP 550-2 Valentino Balboni.

Edice 250 kusů s označením LP 550-2 představená v roce 2009 má náhon pouze na zadní kola a o něco nižší výkon než sériová verze, zato má pohotovostní hmotnost pouhých 1 380 kg. Tato edice byla pojmenována podle testovacího jezdce Lamborghini Valentina Balboni, který pro automobilku pracoval 42 let. Najal ho sám Ferrucio Lamborghini v roce 1967 a zaměstnancem firmy byl až do letošního odchodu do důchodu.

LP 570-4 Superleggera a Spyder Performante.

V roce 2010 odhalilo Lamborghini druhou generaci Superleggery. Hmotnost se oproti sériovému modelu snížila o 70 kilogramů. Změnil se přední nárazník a nad zádí přibyl karbonový spoiler. Maximální rychlost je 325 km/h. Zrychlení z 0 na 100 vůz zvládne za 3,4 sekundy, podle automobilky. Ale fastestlaps.com uvádí za 3,2 s. Z 0 na 200 za 10,2 s.  Na podzim 2010 se odlehčené verze s 570 koňmi dočkal i Spider, ta nese označení LP 570-4 Spyder Performante. O 65 kg lehčí model dosahuje výkonu 419 kW a točivého momentu 540 Nm. Z 0 na 100 km/h zvládne zrychlit za 3,9 s. Ručička tachometru se zastaví na 324 km/h. K dispozici je šestistupňová automatická převodovka e-gear, nebo manuál za stejnou cenu. Využity byly kompozitní materiály vyztužené uhlíkovými vlákny. Designeři si pohráli s přídí, bočními prahy i zadním difuzorem, kapotu ozdobili dvěma krátkými úzkými proužky. Podlaha vozu je zcela zakrytovaná. Automobil nesou lehká 19" kola obutá do pneumatik Pirelli P Zero Corsa.

Gallardo ve službách policie.

V roce 2004 dostala speciálně upravený model dopravní policie v Kalábrii.

Lamborghini Gallardo je supersportovní automobil vyráběný automobilkou Lamborghini. Gallardo je dnes nejvyráběnější model automobilky, díky prodeji přes 5000 kusů za první tři roky. Každé auto stojí okolo $ 180 000 až $ 210 000. Pojmenované je po slavném plemeni bojovného býka.

La Lamborghini Gallardo est une voiture de sport du constructeur automobile italien Lamborghini. Sa conception est dirigée par Audi, propriétaire de la marque depuis 1998. Très attendue lors de sa présentation au salon automobile de Genève 2003, elle est conçue pour concurrencer la Ferrari 360 Modena. La marque avait dévoilé son moteur V10 de au Mondial de l'automobile de Paris 2002.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 138 metrů v severozápadní části pouště Negev; v oblasti která byla od 2. poloviny 20. století intenzivně zúrodňována a zavlažována a ztratila částečně charakter pouštní krajiny. Aridní oblast pouštního charakteru se rozkládá východně a jihovýchodně od města, zatímco na západní straně převládá zemědělsky využívaná krajina. Městem protéká vádí Nachal Patiš.  Obec se nachází 28 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 85 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 77 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 17 kilometrů severovýchodně od města Beerševa. Ofakim obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Na východ od města ale v pouštní krajině existují četná arabská (respektive beduínská) sídla, včetně velkých měst jako Rahat cca 15 kilometrů severovýchodně odtud.  Ofakim je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 241. V lednu 2007 začala výstavba železniční stanice Ofakim, která je součástí zcela nové železniční tratě o délce 63 kilometrů, spojující města Aškelon a Beerševa. Stanice, jakož i kompletní spojení mezi Aškelonem a Beerševou, byla zprovozněna koncem roku 2015.

Dějiny.

Ofakim bylo založeno v roce 1955. Vzniklo 19. dubna 1955 jako takzvané rozvojové město plánovitě budované v periferních částech státu Izrael pro ubytování masivní přistěhovalecké vlny.První zdejší obyvatelé byli židovští imigranti ze severní Afriky a Indie.  Podobně jako jiná rozvojová města i Ofakim čelilo těžké ekonomické situaci, velká část populace byla závislá na práci v místních průmyslových podnicích, jejichž potíže se pak přenášely v podobě nezaměstnanosti i do života města. Když například byla 24. prosince 1995 uzavřena textilní továrna Uman v Ofakim, přišlo o práci 240 lidí a ve městě to vyvolalo velký rozruch. V prosinci 1997 se ve městě konaly demonstrace proti nezaměstnanosti, která tu tehdy dosahovala cca 15 %.  Od roku 1959 měla obec status místní rady (malé město). V roce 1995 byla povýšena na velké město.  Kvůli blízkosti pásma Gazy ovládaného hnutím Hamás se město stalo terčem raketových útoků. V prosinci 2008 byl Ofakim poprvé zasažen raketou vypálenou z Gazy.

Školství a sport.

V Ofakim se nachází 19 škol s celkem 4704 studenty. Ti jsou rozděleni do 13 základních škol (3079 žáků) a 8 středních škol (1625 studentů). V roce 2001 bylo celkem 43,4 % studentů připuštěno k maturitním zkouškám.  Ofakim je jedno ze čtrnácti izraelských tenisových center. V roce 1990 zde bylo otevřeno šest kurtů. Ve městě se rovněž nachází fotbalový stadion.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ofakim Židé – přibližně osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca osob). V roce 2005 tvořili Židé 93,2 % obyvatelstva, včetně kategorie „ostatní“ pak 99,7 %.  Původní přistěhovalci ze zemí jako Maroko, Tunisko, Alžírsko, Egypt, Indie a Írán tvoří v současnosti přibližně 40 % populace. Další složkou obyvatelstva jsou ultraortodoxní Židé (přibližně 25 % populace). Zbytek jsou představitelé imigrační vlny Židů ze zemí bývalého SSSR a Etiopie, kteří se sem přistěhovali zejména v 90. letech 20. století. Vedení města předpokládá do roku 2020 nárůst počtu obyvatel na přibližně.  V roce 2001 žilo ve městě mužů a žen. Věkovou pyramidu tvořila z 41,8 % skupina mladší devatenácti let, 14,5 % skupina ve věku 20 až 29 let, 18,5 % skupina ve věku 30 až 44 let, 12,5 % skupina ve věku 45 až 59 let, skupina ve věku 3,6 % skupina ve věku 60 až 64 let a 9,1 % skupina starší 65 let.  Jde o středně velké sídlo městského typu s dlouhodobě mírně rostoucí populací. K 31. prosinci 2017 zde žilo lidí.

Ofakim (hebrejsky אֳפָקִים, doslova „"Obzory"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Ofaqim) je izraelské město v Jižním distriktu. Starostou je Cvika Greengold.

Ofaqim (אופקים; aussi orthographié Ofakim signifie "horizons") est une ville située dans le district Sud d'Israël, et dont la population en comptait 24 700 personnes. La ville est située à légèrement au nord-ouest de Beer-Sheva.


Kompozice.

Autorem textu a hudby je Modugno a Franco Migliacci (text), "Nel blu dipinto di blu" měla svou premiéru na festivalu v San Remu (1958) kde ji Domenico zpíval s Johnny Dorellim - píseň vyhrála a získala si okamžitou popularitu. Byla vybrána k reprezentaci Itálie na Velké ceně Eurovize (1958).  Píseň je balada ve stylu dramatického šansonu a Modugno v ní popisuje své pocity po boku své milé (přirovnává je k létání).  Do angličtiny ji přeložil Mitchel Parish.  Alternativní anglický text v roce 1958 napsala Dame Gracie Fields a používala ho na většině svých koncertů do své smrti (1979). Ve své době často text měnila podle potřeby vystoupení.

Velká cena Eurovize.

Volare zazněla na Velké ceně Eurovize (1958) jako první. Před koncem hlasování dostala 13 bodů což jí zaručovalo 3. místo z 10.  Při jejím znění došlo k poruše vysílání přenosu takže nebyla slyšet ve všech zemích, na konci pořadu byla před hlasováním interpretována znovu.  V roce 1959 zde opět reprezentoval Domenico Modugno s písní "Piove" ("Ciao, ciao bambina").

Popularita.

Píseň se stala světoznámou pod názvem "Volare" podle svého refrénu a dosáhla předních příček žebříčků hitparád po celém světě také díky překladům do různých jazyků: "Воларе" (Rusko – Sofia Rotaru), "Dans le bleu du ciel bleu" (překlad Jacques Larue v r. 1958), "En el azul del cielo" (Španělsko), Jouw ogen (Belgie), Taivaan sinessä (Finsko), "Azul pintado de azul" (Mexiko, Argentina, Brazílie).  Rok po Velké ceně Eurovize se konal slavnostní ceremoniál Grammy Award a Modugno přijal ocenění za Píseň roku a Nahrávku roku. Časopis Billboard mu také udělil cenu za nejlepší píseň roku a přijal tři zlaté desky od hudebního průmyslu: Nejlepší zpěvák, Nejlepší píseň, Nejlépe prodávané album  Popularita této písně dlouho přetrvala a byla zvolena jako druhá nejpopulárnější v historii Velké ceny Eurovize při 50. výročí této instituce v dánské Kodani (2005).  Postupem času byla píseň převzata nejméně 100 krát jinými umělci. Po počátečním úspěchu byly okamžitě nahrány její jiné verze v angličtině a italštině McGuire Sisters a Dean Martinem. Bobby Rydell si z ní udělal hit, který se umístil na čtvrtém místě v Billboard Hot 100 v létě 1960 a Volare byla taky hrána ve filmu Vamp (1986). V roce 1989 ji vydali Gipsy Kings ve svižnější španělské verzi (částečně i italsky).  V sedmdesátých letech zpíval tuto píseň s pozměněným textem televizní mluvčí Sergio Franchi pro reklamu automobilu Plymouth Volaré.  Píseň byla v roce 2004 použita v televizní reklamě pro společnost s rychlým občerstvením Arby (USA a Kanada).  Z této písně udělali fanoušci Arsenalu serenádu pro francouzského záložníka Patricka Vieiru, tvořiví příznivci Manchester United zase popěvky na své klubové modly Diega Forlána (Uruguay) a Nemanju Vidiće (Srbsko), na světlo světa přišla v rytmu této melodie i parodie na fotbalistu kanonýrů Vieiru, která zesměšňovala jeho fatální chybu v odvetě semifinále Anglického poháru (1999), díky níž v nastaveném čase rozhodl Ryan Giggs.  "Volare" je také přítomna ve videohře Counter-Strike na mapě "cs_italy". Když byl na hřišti při baseballovém zápase bývalý chytač Paul Lo Duca na Shea Stadium zazněl malý úryvek Domenicovy písně. V prvních částech TV seriálu Quantum Leap v epizodě Double Identity zpívá fiktivní postava Dr. Sam Beckett právě tuto píseň. V TV seriálu Dancing with the Stars (v USA díl 6) Kristi Yamaguchi a Mark Ballas tančí sambu u verze této písně v podání Gipsy Kings. V roce 1980 ji zpíval v klasické komedii Hollywood Knights herec Newbomb Turk (Robert Wuhl) ve vtipném provedení k potěšení diváků ze střední školy a nelibosti dospělých. Píseň zazněla mj. ve filmech "Step Brothers" a Muž na Měsíci.

Citace.

Tvůrci písně "Waterloo" Benny Andersson a Björn Ulvaeus (ABBA) při přebírání ceny za nejpopulárnější píseň Velké ceny Eurovize všech dob řekli, že tuto cenu měla získat právě Volare (skončila na druhém místě). "Sám jsem hlasoval pro Volare, ale jsem rád, že většina lidí hlasovala pro nás". ― "Benny Andersson"

Nel blu dipinto di blu (Modrá namalovaná na modré), známá jako Volare (italský infinitiv slovesa „létat“), je píseň Domenica Modugna, je jeho „firemní značkou“. Je vůbec jeho první písní, která se umístila na prvním místě Billboard Hot 100.

Nel blu dipinto di blu ( « "Dans le bleu peint en bleu "» en italien), plus connue sous le titre Volare (« "Voler" » en italien), est la chanson phare de Domenico Modugno co-écrite en 1958, avec Franco Migliacci.


Équipe de Bosnie-Herzégovine de hockey sur glace

Mezistátní utkání Bosny a Hercegoviny.

15. 2. 2008 Řecko 10:1 Bosna a Hercegovina  17. 2. 2008 Arménie 18:1 Bosna a Hercegovina  "Arménie prohrála kontumačně 0:5."  8. 2. 2014 Turecko 7:2 Bosna a Hercegovina  9. 2. 2014 Bosna a Hercegovina 6:4 Turecko  3. 4. 2015 KLDR 13:0 Bosna a Hercegovina  4. 4. 2015 Turecko 11:0 Bosna a Hercegovina  6. 4. 2015 Hongkong 8:0 Bosna a Hercegovina  7. 4. 2015 Lucembursko 5:0 Bosna a Hercegovina  9. 4. 2015 Gruzie 4:1 Bosna a Hercegovina  10. 4. 2015 Spojené arabské emiráty 5:2 Bosna a Hercegovina  31. 3. 2016 Bosna a Hercegovina 5:4 Hongkong  1. 4. 2016 Gruzie 8:0 Bosna a Hercegovina  "Bosna a Hercegovina vyhrála kontumačně 5:0."  3. 4. 2016 Turecko 8:2 Bosna a Hercegovina  4. 4. 2016 JAR 10:0 Bosna a Hercegovina  6. 4. 2016 Lucembursko 13:0 Bosna a Hercegovina  25. 6. 2016 Turecko 9:1 Bosna a Hercegovina  26. 6. 2016 Gruzie 14:2 Bosna a Hercegovina  10. 4. 2017 Hongkong 5:0 Bosna a Hercegovina  "Bosna a Hercegovina prohrála kontumačně 0:5."  11. 4. 2017 Tchaj-wan 5:0 Bosna a Hercegovina  "Bosna a Hercegovina prohrála kontumačně 0:5."  13. 4. 2017 Bulharsko 5:0 Bosna a Hercegovina  "Bosna a Hercegovina prohrála kontumačně 0:5."  15. 4. 2017 JAR 5:0 Bosna a Hercegovina  "Bosna a Hercegovina prohrála kontumačně 0:5."  16. 4. 2017 Spojené arabské emiráty 5:0 Bosna a Hercegovina  "Bosna a Hercegovina prohrála kontumačně 0:5."

Hokejová reprezentace Bosny a Hercegoviny je národní hokejové mužstvo Bosny a Hercegoviny. Hokejový svaz sdružuje 151 registrovaných hráčů (z toho 39 seniorů), majících k dispozici jednu halu a tři otevřené stadiony s umělou ledovou plochou. Bosna a Hercegovina je členem Mezinárodní federace ledního hokeje od 10. května 2001. Hokejisté Bosny a Hercegoviny jsou účastníci divize III MS 2015, 2016 a 2017.

L'équipe de Bosnie-Herzégovine de hockey sur glace est la sélection nationale de Bosnie-Herzégovine regroupant les meilleurs joueurs de hockey sur glace bosniaques lors des compétitions internationales. L'équipe est sous la tutelle de la Fédération de Bosnie-Herzégovine de hockey sur glace et est classée sur 50 équipes au classement IIHF en 2019.


Popis.

Je to 3–7 metrů vysoký opadavý strom nebo keř s širokou korunou. Borka je hnědá, hladká, slabě lesklá, stejně jako letorosty. Listy jsou řapíkaté, vejčité, červenohnědé až zelené. Květy jsou růžové, často plnokvěté, uspořádané v krátkých hroznech; kvetou od dubna do května. Plodem je drobná, kulovitá nebo vejčitá peckovice. V zemi původu roste obvykle v lesích, lesních pláštích a na křovinatých stráních, často je vysazována okolo lidských sídel.

Historie.

Domovem sakury je mnoho asijských států, např. Japonsko, Čína, Indie, Vietnam a Korea. Japonsko má mnoho variant sakury (více než 200 kultivarů).  Během období Heian (794–1191) převzala japonská společnost mnoho zvyků z Číny, včetně zvyku pozorování květů (japonsky hanami: 花見), kdy císařská rodina, básníci, zpěváci a aristokracie nejčastěji oslavovali květy sakury. V Japonsku byly pěstovány stromy pro svou krásu a zkrášlení okolí kjótskou šlechtou nejméně od roku 794. V Číně funkci sakury původně zastával strom švestky ume (meruňka japonská, "Prunus mume"), ale v polovině 9. století ho nahradila sakura.

Svátek Hanami.

Každý rok japonští meteorologové a veřejnost sledují s příchodem teplejšího počasí květy sakury. Sakura začíná nejdříve rozkvétat na jihu Okinawy, kde je v plném květu kolem 30. března, v Kjótu a Tokiu rozkvétají sakury většinou na konci března nebo začátkem dubna. Rozkvět sakurových stromů postupuje do oblastí ve vyšších nadmořských výšek a na sever, na Hokkaidó přichází o několik týdnů později (kolem 10. května). Japonci věnují velkou pozornost předpovědím začátku kvetení sakury a po rozkvětu se vydají do parků, svatyní a chrámů, aby se s příbuznými a známými pokochali krásou rozkvetlých květů. Svátky zvané Hanami oslavují krásu sakury a pro mnoho Japonců jsou příležitostí se uvolnit a potěšit z pěkného pohledu. Zvyk hanami je velmi starý – kronika z osmého století Nihonšoki zaznamenává, že oslavy Hanami byly pořádány již v třetím století našeho letopočtu.  Největší japonské školy a veřejné budovy mají stromy sakury ve svém okolí. V Japonsku začíná fiskální rok a školní rok v dubnu, v mnoha částech ostrova Hokkaidó je první pracovní den a školní den v období rozkvětu sakur.

Sakura jako symbol.

Zatímco v Číně třešňové květy symbolizují ženskou krásu, ženskost nebo lásku, v Japonsku, kvůli krátké kvetoucí době sakury, jsou symbolem pomíjivé povahy života. Třešňové květy také symbolizují oblaka, díky své povaze tvořit shluky květů.  Květy jsou také častou ozdobou na všech druzích spotřebního zboží v Japonsku, včetně kimon, papírnického zboží a nádobí.  Sakura je předzvěstí dobrého bohatství, je symbolem lásky, zalíbení a také reprezentuje jaro.  Během druhé světové války, byla sakura používána pro motivaci a manipulaci japonských obyvatel. Japonští piloti malovali po straně letadel květy sakury či si s sebou brali na své mise větvičky stromů. Třešňový květ namalovaný na straně bombardéru symbolizoval intenzitu a pomíjivost života.  Ve svých koloniálních zemích císařské Japonsko často zasazovalo stromy sakury jako symboly "nároku na obsazené oblasti jako japonský prostor".

Kultivary sakury.

Velmi oblíbeným kultivarem sakury je v Japonsku Somei Jošino (染井吉野, Prunus × yedoensis). Její květy jsou téměř bílé, v blízkosti kmenu s lehkým růžovým nádechem. Její květy opadají obvykle do týdne, před rozpukem listů. Proto stromy vypadají jako celé bílé. Tato varieta získala své jméno podle vesnice Somei, která je nyní částí čtvrti Tošima (豊島) v Tokiu. Vyšlechtěna byla v druhé polovině 19. století na konci období Edo.  Zimní sakura (fujuzakura/Prunus subhirtella autumnalis) začíná kvést na podzim a pokračuje s kvetením sporadicky přes zimu. Je křížencem mezi třešní Tokio Higan (江戸彼岸(桜),Edohiganzakura/P. pendula) a Mamezakura(豆桜)/P. incisa. Dalšími kultivary jsou jamazakura (山桜), jaezakura (八重桜) a šidarezakura(枝垂桜). Jaezakura má velké květy, se silně růžovými okvětními lístky. Šidarezakura, nazývaná též převislá třešeň, má větve ohnuté směrem dolů jako smuteční vrba, při kvetení vytváří vodopády květů.

Roubování.

Sakury bývají většinou roubované na kmínek třešně ptačí nebo mahalebky obecné. Díky tomu jsou odolnější vůči suchu i dalším nepříznivým vlivům. Místo, kde se nachází roub, zpravidla mění svůj objem, neboť roub „tloustne“ jinou rychlostí než podnož. Všechny výhony, které vyrůstají pod tímto místem, je třeba odstraňovat, jinak strom časem zplaní. Roub pak dostává od kořene stále méně živin, slábne, přerůstá ho koruna narůstající přímo z podnože, až nakonec uschne.

Sakura ozdobná, též třešeň pilovitá nebo slivoň sakura ("Prunus serrulata", japonsky: 桜 nebo 櫻; pomocí katakany: サクラ; hiragany: さくら) je druh ovocného stromu z rodu slivoň. Plody třešní (v Japonsku nazývané sakuranbo) jsou z jiného druhu stromu.

Les sont les cerisiers ornementaux du Japon (dont "Prunus serrulata") ainsi que leurs fleurs. La vient d'une autre espèce de "Prunus".


Politická kariéra.

Kostas Karamanlis je synovcem bývalého řeckého prezidenta Konstantína Karamanlíse. Narodil se v Athénách, kde absolvoval právnickou fakultu tamní univerzity. Dále pokračoval v postgraduálním studiu na Fletcher School of Law and Diplomacy Tuftské univerzity v USA. V roce 1998 se oženil s Natásou Pazaïtiovou (nar. 1966). Mají spolu syna a dceru, dvojčata (nar. 2003).  Již v mládí vstoupil do mladého křídla Nové demokracie (ONNED). V roce 1989 byl zvolen předsedou sdružení strany Nová demokracie v Soluni, v roce 2004 pak v Larise.  Po stranické porážce v parlamentních volbách roku 1996 byl následujícího roku zvolen do jejího čela. V roce 2000 prohrál jen těsně o 1,1 % hlasů s hnutím PASOK premiéra Kostase Simitise. Avšak porážku levici vrátil v parlamentních volbách 2004, když zvítězil nad Panhelénským socialistickým hnutím "(Panellinio Taksialistiko Kinima; PASOK)". Díky klauzuli ve volebním systému, která dává vítězi 40 mandátů navíc a zbylých 260 mandátů se rozděluje dle poměrného volebního systému, získala Nová demokracie v jednokomorovém parlamentu (celkem 300 křesel) 165 míst, PASOK Jorgose Papandrea obsadil 117 křesel a třetí skončili komunisté s 12 křesly. 10. března téhož roku byl Karamanlis jmenován předsedou vlády. Jedná se o prvního řeckého premiéra, který se narodil až po skončení druhé světové války. Zároveň je i nejmladším předsedou vlády po roce 1945.  V předčasných volbách v září 2007 dokázal opět zvítězit. Jeho Nová demokracie obdržela 152 křesel, kdežto PASOK jen 102 mandátů. Podruhé tak vytvořil z pozice premiéra řeckou vládu, která působila následující dva roky. V roce 2009 pak jeho strana utrpěla porážku a ztratila 61 ze 152 křesel. Následně rezignoval 30. listopadu na funkci předsedy.  V období 1999 až 2006 také zastával post viceprezidenta Evropské lidové strany (EPP).

Konstantinos Alexandrou Karamanlís, známý jako Kostas Karamanlis (řecky: "Κωνσταντίνος Αλεξάνδρου (Κώστας) Καραμανλής"; narozen 14. září 1956, Athény, Řecko) je politik a bývalý předseda vlády Řecka, kterým byl v letech 2004 až 2009. V letech 1997 až 2009 byl zároveň také předsedou konzervativní pravicové strany Nová demokracie, kterou založil jeho strýc Konstantínos Karamanlís. V letech 2004 až 2006 byl ministrem kultury Řecka. Vládl po dvě funkční období od předčasných parlamentních voleb, které proběhly v březnu 2004.

Konstantínos Alexándrou Karamanlís (en grec ) ou Kóstas Karamanlís (en grec ), né le à Athènes, est un homme d'État grec. Président du parti Nouvelle Démocratie à partir de 1997, il a été élu Premier ministre le, à 47 ans.


Élections européennes de 2009 en Tchéquie

Volební systém.

Volební systém, rozdělování mandátů stranám.

Přesná pravidla voleb do evropského parlamentu nejsou napříč EU plně sjednocena. Pro volby jsou nicméně stanovena rámcová pravidla: volby podle zásad poměrného volebního systému, maximální uzavírací klauzule a pasivní i aktivní volební právo pro všechny občany EU, kteří mají v státě voleb trvalé bydliště. Další pravidla jako je přesná doba voleb si přes pokusy o sjednocení každá země určuje sama.  Přepočítávání hlasů na mandáty probíhá D'Hondtovou metodou, která mírně zvýhodňuje silnější strany. Oslabení malých stran však nebude tak velké jako se stalo při volbách do sněmovny v roce 2006, kde byly malé strany znevýhodněny tím, že nedosáhly dostatečného počtu hlasů v některých obvodech, protože pro volby do Evropského parlamentu tvoří celé Česko jeden volební obvod.  Ve volbách do evropského parlamentu mohou v Česku kandidovat pouze politické strany, hnutí a jejich koalice, stejně jako ve volbách do Poslanecké sněmovny. Platí stejná 5% uzavírací klauzule.  Zajímavostí je, že i v čistě proporčním systému by vzhledem k počtu poslanců, kteří se v Česku volí (22), mohla být tato klauzule jen o málo nižší (4,54 %).  Vzhledem k tomuto faktu volba strany, jejíž preference se pohybují kolem 5 %, splývá s volbou člověka na prvním (případně ještě na druhém) místě kandidátky (v případě, že pořadí nezmění preferenční hlasy).

Udělování preferenčního hlasu v rámci volené strany.

Každý volič má právo udělit tzv. preferenční hlas až dvěma kandidátům jím volené strany. Provede to zakroužkováním čísla kandidáta na kandidátce. Pokud kandidáta takto označí 5 % z těch voličů, kteří dali hlas jeho straně, kandidát se pro udělování mandátů straně posunuje na první místo. Pokud dostatečný počet preferenčních hlasů obdrží více kandidátů, tito kandidáti jsou seřazeni podle počtu obdržených preferenčních hlasů.  Každý volič má dva preferenční hlasy, nemusí však možnosti udělení preferenční volby vůbec využít nebo může využít jen jeden preferenční hlas. V případě, že využije obou preferenčních hlasů, je však musí přidělit dvěma kandidátům; nemůže přidělit dva hlasy jednomu člověku.

Technické záležitosti.

Pro získání volebního práva musí pro volby v Česku musí volič dosáhnout 18 let věku aspoň druhý dne voleb.  Volby se v EU konají ve dnech 4.6. až 7.6.; až s koncem voleb v poslední zemi, kde se volby konají, smí být vyhlašovány výsledky. To znamená určité technické komplikace pro Česko, hlasy zde není možné začít sčítat hned po uzavření volebních místností, okrskové volební komise musí urny ponechat zapečetěné a sejít se ke sčítání opět v neděli 7.6.  Rovněž další technické záležitosti a záležitosti volebního práva a systému jsou v EU nejednotné.  V Česku bylo z rozpočtu bylo na volby vyčleněno 653 milionů Kč; strana, která obdrží víc než 1 % hlasů, dostane státní příspěvek 30 Kč za jeden obdržený hlas.

Před volbami.

Obhajované mandáty.

Následující tabulka ukazuje počet obhajovaných mandátů z roku 2004 dělený podle politické strany. Počet mandátů přidělených Česku se ovšem snížil z 24 na 22. Celkový počet mandátů Evropského parlamentu se snížil ze 785 na 736.

Seznam kandidujících politických stran a politických hnutí dle vylosovaných čísel.

Oficiální názvy dle podaných volebních listin, vč. místy nesprávné interpunkce či pravopisu

Stranické kandidátky.

Záměr kandidovat s euroskeptickým programem deklarovali europoslanci zvolení v roce 2004 za hnutí NEZÁVISLÍ. Vladimír Železný nechal zaregistrovat značku Libertas.cz. Její kandidátku povede Vlastimil Tlustý, dále kandiduje i Jan Schwippel (oba dva poslanci vyloučení z poslaneckého klubu ODS). Jana Bobošíková stála v čele kandidátky koalice s názvem Suverenita.  KDU-ČSL (2) vedla europoslankyně Zuzana Roithová.  Občanskou demokratickou stranu (4) vedl europoslanec Jan Zahradil. Na druhém místě je bývalý hejtman Moravskoslezského kraje Evžen Tošenovský.  Za Evropskou demokratickou stranu kandidovala její předsedkyně, europoslankyně Jana Hybášková, dále arm. gen. Jiří Šedivý, Věra Jourová a prof. Ivan Wilhelm.  Za novou parlamentní Stranu svobodných občanů (ve Sněmovně ji zastupují poslanci, kteří vystoupili z ODS) kandidovali na předních místech Jiří Payne a Benjamin Kuras. Stranu podpořili například Ladislav Jakl, Alena Páralová či Miroslav Macek.  Na předních místech kandidátky KSČM (21) byli europoslanci Miloslav Ransdorf a Vladimír Remek, dále kandidovali například poslankyně Kateřina Konečná a Zuzka Bebarová-Rujbrová. Na devátém místě byl umístěn Jiří Hudeček, člen Strany demokratického socialismu.  Za nový politický subjekt Starostové a nezávislí (22) kandidoval dosavadní senátor Jaromír Štětina..  Za SNK Evropští demokraté (24) kandidovali Lukáš Macek, Zuzana Baudyšová, Jiří Plecitý, Eva Palatová, Sylva Kováčiková a další. Za stranu už nekandidovali výrazní představitelé zvolení ve volbách v roce 2004 – Josef Zieleniec a Jana Hybášková  Stranu zelených (26) vedl náměstek ministra životního prostředí Jan Dusík. Na kandidátce se dále nachází poslanci Kateřina Jacques a Přemysl Rabas, socioložka Jiřina Šiklová, dosavadní europoslanec za německé zelené Milan Horáček nebo bývalá ministryně pro lidská práva a národnostní menšiny Džamila Stehlíková.  Za hnutí Zelení (30) kandidoval bývalý senátor Martin Mejstřík, za Demokratickou stranu Zelených pak poslankyně Olga Zubová.  Do čela kandidátky ČSSD (33) se postavil Jiří Havel, stranický odborník na ekonomiku a vysokoškolský pedagog. Dále kandidovali oba dosavadní europoslanci Richard Falbr a Libor Rouček.

Důležité události.

Dne 4. března Nejvyšší správní soud zamítl návrh vlády na zákaz Dělnické strany. Ta původně v případě zamítnutí uvažovala o kandidatuře pod hlavičkou jiné politické strany. Vedení strany považuje za reálný zisk mezi 2–3 % hlasů. Průzkum pro ní provedený hovoří o 4,5 %, ostatní průzkumy to ale nepotvrzují.  21. března proběhl sjezd ČSSD, který ve funkci předsedy potvrdil Jiřího Paroubka.  24. března vyslovila Poslanecká sněmovna nedůvěru vládě Mirka Topolánka. Sestavením nové vlády byl pověřen Jan Fischer, jeho kabinet byl jmenován 8. května.  14. května došlo k prvnímu „vajíčkovému“ útoku na Jiřího Paroubka na mítinku v Kolíně. Protesty proti němu a proti ČSSD pak pokračovaly, řada protestujících však zvolila umírněnější formy protestu. Vajíčka a vajíčkové útoky se staly symbolem volební kampaně.

Předvolební kampaň.

Kampaň Občanské demokratické strany byla představena 13. února lídrem Janem Zahradilem. Založená je mimo jiné i na kritice hejtmanů zvolených za ČSSD. Strana k tomu spustila i internetovou stránku nazvanou „ČSSD proti vám“.  Občanská demokratická strana (4) oznámila, že do předvolební kampaně hodlá investovat až 40 milionů korun, nejsilnější opoziční strana, ČSSD, počítá s částkou okolo 30 milionů. ODS vytvořila tzv. Modrý tým, uskupení lidí, podporujících ODS, kteří jsou ochotni nějakým způsobem v kampani pomoct nebo podpořit její politiku.  Kandidátka Demokratické strany zelených (11) Olga Zubová visela na 300 billboardech a 50 bigboardech, které jako dar v hodnotě odhadované na necelých pět milionů korun poskytl Jaromír Soukup, majitel mediální agentury v Médea.  Česká televize stáhla z vysílání volební klip Národní strany (13), v němž hovoří o "konečném řešení cikánské otázky". Český rozhlas vyřadil dva ze tří klipů Národní strany a Dělnické strany. Při protestu proti tomuto rozhodnutí bylo 24. května v Praze zadrženo 42 lidí, včetně předsedy DS Tomáše Vandase.  Komunistická strana Čech a Moravy 21 sestavila otevřený volební program pro volby do Evropského parlamentu, používá slogan "SVÝM HLASEM ZMĚŇTE BUDOUCNOST EVROPY - JEŠTĚ NENÍ POZDĚ!".  Strana zelených (26) vyvolala pozornost především svými dvěma klipy. Na prvním z nich spolu na dvoře biostatku rozmlouvají zvířata, jsou parodovány ostatní strany a někteří političtí představitelé, je vtipně naráženo na trapas Kateřiny Jacques v pořadu „Uvolněte se prosím“ (Jacques zamává slovníkovou definicí pojmu biomasa, zvířata vysvětlí, že v politice jsou podstatnější věci než jeden výpadek).  Na druhém klipu představitelé SZ domlouvají červenému kohoutovi, který symbolizuje Václava Klause, aby podepsal Lisabonskou smlouvu, poslanec Přemysl Rabas přitom brousí sekyru.  Česká strana sociálně demokratická (33) si jako téma pro volby do Evropského parlamentu vybrala boj proti hospodářské krizi a zároveň je míní pojmout i jako „referendum“ o vládě Mirka Topolánka. Její slogan zní: "Jistota pro lidi - naděje pro Evropu".  Její kampaň výrazně poznamenaly protesty (především mladých) odpůrců ČSSD zaměřené hlavně proti Jiřímu Paroubkovi. 14. května 2009 házela v Kolíně skupina recesistů a odpůrců ČSSD na Paroubka vejce, na dalších mítincích se útoky opakovaly, řada dalších protestujících však zvolila umírněnější formy protestu např. donešení plata na pódium, převlek za marťany (narážka na dřívější Paroubkovo vyjádření, že zákony bude schvalovat nejen s komunisty, ale třeba i s marťany).  Paroubkova ochranka (podle ČSSD pořadatelská služba) zasáhla i proti lidem, protestujícím umírněně, čímž podle řady vyjádření porušila zákon. Útoky na mítinky strany odsoudil ve svém prohlášení prezident Václav Klaus jako "útok na principy demokratické soutěže politických stran" i premiér Jan Fischer. Ministr vnitra Martin Pecina útoky označil za principiálně nacistické a prohlásil, že policejní prezidium by mělo zajistit ochranu při mítincích jakékoli politické strany; Pecina byl poté tvrdě kritizován bývalým ministrem Janem Rumlem za zasahování do práce policie a její úkolování, které podle zákona ministrovi nepřísluší.

Výsledky voleb.

Z počtu 8 401 374 oprávněných voličů volilo 2 371 009 z nich, což odpovídá volební účasti 28,22 %. Odevzdaných hlasů bylo 2 369 137, platných 2 358 934 hlasů, což představuje 99,57 %.

Volby do Evropského parlamentu v Česku 2009 byly volby konané v Česku, ve kterých bylo určeno, kdo bude Česko zastupovat v Evropském parlamentu ve volebním obdobní 2009-2014. V Česku se volilo 22 z celkových 736 poslanců.

Les élections européennes ont eu lieu en juin 2009 en République tchèque pour désigner les 22 députés européens au Parlement européen, pour la législature 2009-2014.