Životopis.

Narodil se ve Philadelphii v americkém státě Pennsylvania jako jedno z osmi dětí Johna G. a Rebeccy Dunn Langstrothových. Už od dětství projevoval mimořádný zájem o objevování tajů ze života hmyzu. V roce 1827 začal studovat teologii na Yaleově univerzitě, kterou v roce 1831 absolvoval a později na ní v letech 1834 - 1835 sám učil. Poté byl pastorem v několika kongregačních protestantských sborech v Massachusetts, kde se oženil s Anne Tuckerovou (1812 – 23. ledna 1873) a kde se narodily i jejich tři děti James (* 1837), Anna (* 1841) a Harriet A. (* 1847). V roce 1848 se stal ředitelem dívčí školy ve Philadelphii.  Zájem o včelařství se během jeho kazatelské a učitelské kariéry prohloubil a uvádí se, že se chovu včel věnoval částečně proto, aby se zbavil vážných záchvatů depresí, kterými trpěl. Prováděl mnoho pozorování a pokusů a snažil se zlepšit stávající chovatelské postupy.

Objev „včelí mezery“.

Opravdovou revoluci do včelařství přinesl, když v roce 1851 objevil tzv. „včelí mezeru“. Povšiml si, že pokud ponechá malý prostor (menší než 6,4 mm) mezi plásty, nebo mezi plásty a stěnami úlu, včely ji vyplní propolisem a tím spojí plást s úlem. Pokud ponechá mezeru větší (více než 9,5 mm), včely v ní postaví plást z vosku, čímž je opět dosaženo pevného spojení včelího díla s úlem. Rozmezí mezi 6,4 a 9,5 mm (uvádívá se 8±2mm) je včelí mezera, která zůstane bez povšimnutí. Z toho vyplývá, že pokud má být nějaká část včelího úlu volně vyjímatelná, musí být mezi ní a ostatními částmi pravě takováto mezera. Na základě svých pozorování začal navrhovat nový typ včelího úlu, který by se dal volně rozebírat a rozšiřovat, aniž by docházelo k přílišnému podráždění nebo zabíjení včel.  Úl s rozebíratelným dílem vynalezl už v roce 1840 polský kněz Jan Dzierżon. Jeho úl však měl pevnou konstrukci (bez oddělitelného víka a dna) a nebyly v něm celé rámky, ale jen horní lišty, přičemž při vyjímání se plásty musely odřezávat. Jeho žák baron von Berlepsch tyto lišty pak doplnil do celého rámku a svůj objev zveřejnil v roce 1853. Inspirací byl pro Langstrotha Huberův rámkový úl (zvaný také zásuvkový, leaf hive), který byl vynalezen ve Švýcarsku v roce 1789. Byl to plně rozebíratelný úl, ve kterém byly medné plásty uspořádány jako listy v knize, avšak nedaly se vyjímat.  Langstroth považoval Huberův vynález za přínosný a oceňoval, že s určitou opatrností bylo plásty možno prohlížet bez podráždění včel, které se přitom chovaly překvapivě klidně. V knize "Langstroth on the Honey-Bee" (1860) uvedl, že kdyby nezískal tyto zkušenosti, považoval by možnost vyjímání plástů pro praktické využití za příliš nebezpečné.

Patentovaný úlový systém.

V roce 1852 obdržel patent na první rozebíratelný rámkový včelí úl. Ten je tvořen odnímatelným dnem s česnem a horním víkem, mezi nimiž mohl být umístěn libovolný počet tzv. nástavků. Každý nástavek obsahuje 10 dřevěných rámků, ve kterých včely stavějí plásty. Původní úl měl všechny nástavky stejně vysoké. Později se začaly používat rozdílné výšky (např. vysoké nástavky pro včelí plod a nízké pro med) a společná je jen délka rámku, která je vždy 448 mm. Díky variabilitě vnitřního prostoru je možné chovat větší výkonnější včelstva. V celém úle je přísně dodržena včelí mezera. S plásty je tedy možno libovolně manipulovat a lze z nich téměř bez poškození získat med a vracet je k opětovnému použití. Langstroth také objevil, že matka může být pomocí mateří mřížky uzavřena v nejnižší části úlu, tzv. plodišti (prostoru, kde klade vajíčka). Při tomto způsobu chovu jsou horní nástavky obsazeny pouze dělnicemi, které jsou menší, takže mřížkou projdou, a v důsledku toho obsahují jen med.

Úspěch úlového systému.

V té době mělo včelařství pro společnost značnou důležitost, protože med byl významným sladidlem. Langstrothovy vynálezy umožnily, aby se snížily náklady na chov včel, včelaření bylo mnohem snadnější a to učinilo z náročného umění skutečný průmysl. Philadelphský truhlář Henry Bourquin, který byl příznivcem nadšenců chovajících včely, pro něj vyrobil první úly a Langstroth je začal prodávat. Později, když se ukázalo, že jeho vynález je velkým přínosem, byl jeho patent široce porušován a Langstroth strávil mnoho let pokusy o obhajobu a vymáhání poplatků, ale bez úspěchu. Langstrothův úl je i v současné době nejpoužívanějším na světě.  Po prvních úspěších se Langstroth pustil do psaní odborných publikací. V roce 1853 vydal v Northamptonském vydavatelství Hopkins, Bridgman v Massachusetts knihu "Úl a včela medonosná (The Hive and the Honey-Bee)", která obsahovala praktické postupy chovu včel a po více než čtyřiceti vydáních je používána dodnes. Další kniha "Langstroth on the Honey Bee" byla vydána v roce 1860. Jeho články vycházely i v časopisech.

Úročení objevů.

Od roku 1858, kdy se usadil v americkém Oxfordu v Ohiu, se věnoval chovu včel naplno. Pozemek měl deset akrů (4 hektary) a byl pro včely ideálním místem. Langstroth se svým synem Jamesem a místními truhláři vyráběl úly, vysázel kolem cesty řadu lip a kolem pozemku jabloně. Zasel pohanku a jetel, jeden akr (0,4 ha) vyhradil pro květinovou zahradu, kterou osázel druhy, které mají včely nejraději a říkal tomu „medová zahrada“. V roce 1863 dovezl první italské včely (včela vlašská). Ty přinášely více medu než jiné evropské včely, které byly v té době běžné. Se svým synem pak matky italských včel prodával a rozesílal je poštou po celých Spojených státech. Osmipokojový cihlový dům, ve kterém bydlel v letech 1858 - 1887 se nyní jmenuje "Langstrothův domek" a v popředí zahrady je umístěna plastika připomínající rozebíratelný úl, který vynalezl. Je také označen jako národní historická pamětihodnost.

Závěr života.

V roce 1887, po 29 letech v Oxfordu, se Langstroth přestěhoval do Daytonu v Ohiu ke své dceři paní H. C. Cowanové a její rodině. Tam také v roce 1895 v necelých 85 letech zemřel na kazatelně presbyteriánského kostela na Wayne Avenue, právě když začínal kázání. Je pohřben na tamním Woodlawnském hřbitově. Nápis na jeho náhrobku zní:  Písemnosti Lorenza L. Langstrotha z let 1885 – 1895 se nacházejí v knihovně Americké filozofické společnosti ve Philadelphii.  Vnukem Lorenza L. Langstrotha byl Clyde Cowan (1919–1974), astrofyzik a spoluobjevitel neutrina.

Lorenzo Lorraine Langstroth byl americký pastor, učitel a včelař. Objevil tzv. včelí mezeru, vynalezl včelí úl s rozebíratelným dílem a je považován za „otce moderního amerického včelařství“.

Lorenzo Lorraine Langstroth (né le à Philadelphie, Pennsylvanie ; mort le à Dayton, Ohio) était un pasteur américain et a étudié et développé l'apiculture grâce à l'invention de son modèle de ruche.


Popis.

Zárazovité jsou byliny, výjimečně i keře se střídavými nebo vstřícnými, zřídka i přeslenitými listy bez palistů. Odění rostlin je nejčastěji z jednoduchých, případně ze žlaznatých chlupů. Listy jsou jednoduché, často peřeně laločnaté až dělené, celokrajné nebo zubaté, u parazitů redukované na nezelené šupiny na dužnatém stonku. Žilnatina je zpeřená.  Květenství jsou úžlabní nebo vrcholová, nejčastěji hrozny, někdy jsou květy jednotlivé. Květy jsou oboupohlavné, souměrné. Kalich i koruna jsou nejčastěji srostlé z pěti lístků. Koruna je dvoupyská. Tyčinky jsou čtyři, někdy doplněné jedním staminodiem, přirostlé ke korunní trubce. Zástupci rodu kastileja mají květy často podepřené nápadně zbarvenými listeny. Semeník je svrchní, srostlý ze dvou plodolistů, s jedinou čnělkou a dvouramennou bliznou. V každém plodolistu je mnoho vajíček. Okolo báze semeníku je obvykle vyvinut nektáriový disk. Plodem je tobolka obsahující mnoho hranatých semen.  Květy zárazovitých jsou opylovány včelami, vosami, mouchami nebo ptáky. Semena jsou šířena pravděpodobně větrem.

Parazité a poloparazité.

Téměř všichni zástupci této čeledi jsou parazité nebo poloparazité, přichycující se pomocí specializovaných orgánů zvaných haustoria na kořeny hostitelských rostlin. Plně parazitičtí zástupci jsou nezelené rostliny s redukovanými listy a jsou zcela závislí na hostitelské rostlině, k níž jsou připojeni jedním a často mohutným haustoriem. Haustorium zasahuje do lýkové části cévních svazků hostitele, odkud čerpá asimiláty. Příkladem je rod záraza ("Orobanche"). Většina zástupců čeledi jsou však poloparazité, zelené rostliny které se na hostiteli pouze přiživují. Takové rostliny mají větší množství drobných haustorií, jež zasahují do dřevní části cévních svazků hostitele, odkud čerpají minerální látky. Mezi ně patří např. světlík ("Euphrasia") a černýš ("Melampyrum").  Jednotlivé druhy parazitických zárazovitých mají často specifického hostitele. Zárazy produkují velké množství (až stovky tisíc) velmi drobných semen obsahujících jen nedokonale vyvinuté embryo. Jejich klíčení je vyvoláno chemickými látkami vylučovanými kořeny hostitelské rostliny jen do vzdálenosti několika milimetrů. Ze semene nejdříve vyrůstá nitkovitý útvar (prokaulom), který po napojení na hostitelský kořen vytvoří drobnou hlízku (základ budoucího haustoria), z níž teprve vyrůstá stonek.  U některých rodů parazitických i poloparazitických zárazovitých (záraza, černýš, všivec, kastileja) bylo prokázáno, že na obranu proti herbivorům hromadí různé typy alkaloidů z hostitelské rostliny. Druhy "Pedicularis semibarbata" a "Castilleja integra" obsahují chinolizidinové alkaloidy, pokud rostou na vlčím bobu, a pyrrolizidinové alkaloidy, když parazitují na starčeku. Podobně byl prokázán pyrrolizidinový alkaloid lolin v druhu kokrhel menší, rostoucím na jílku mámivém.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje v současném pojetí přes 2000 druhů v 99 rodech. Největší rody jsou všivec ("Pedicularis", asi 600 až 800 druhů), kastileja ("Castilleja", 160–200), světlík ("Euphrasia", 170–350), záraza ("Orobanche", 150) a "Buchnera" (100 druhů). Zárazovité jsou kosmopolitně rozšířeny. Nejvíce druhů se vyskytuje v severním mírném pásu, v Africe a na Madagaskaru.  V české květeně je čeleď zastoupena rody černýš ("Melampyrum", 6 druhů), světlík ("Euphrasia", 9 druhů + 1 vyhynulý), všivec ("Pedicularis", 4 + 1 vyhynulý), kokrhel ("Rhinanthus", 4 druhy), záraza ("Orobanche", 16 druhů) a druhy zdravínek jarní ("Odontites vernus"), lepnice alpská ("Bartsia alpina") a podbílek šupinatý ("Lathraea squamaria").  Nezelení parazité jsou v květeně Evropy zastoupeni celkem asi 56 druhy záraz ("Orobanche", zvl. ve Středomoří), dále třemi druhy podbílku ("Lathraea") a druhy "Cistanche phelypaea", "Phelypaea boissieri" (Středomoří) a "Boschniakia rossica", "Cistanche salsa" a "Phelypaea coccinea" (Rusko). Z dalších zárazovitých jsou to především rody, které jsou domácí i u nás: světlík ("Euphrasia", asi 58 druhů, často endemity), všivec ("Pedicularis", asi 50), kokrhel ("Rhianthus", 34), černýš ("Melampyrum", 25), zdravínek ("Odontites", 17) a lepnice ("Bartsia", 3), dále ve Středomoří druhy "Siphonostegia syriaca", "Parentucellia latifolia", "Parentucellia viscosa", v Alpách a jižní Evropě hornice alpská ("Tozzia alpina"), v Rusku "Cymbaria borysthenica" a 3 druhy rodu "Castilleja".

Obsahové látky.

Klasickými obsahovými látkami jsou fenolické glykosidy a iridoidy. Mnohé druhy obsahují orobanchin, způsobující černání rostlin při sušení (tato vlastnost dala název černýši).  Hlavní účinnou látkou světlíku lékařského ("Euphrasia rostkoviana") je iridoidní glykosid aukubin.

Taxonomie.

V klasickém pojetí obsahovala čeleď zárazovité pouze 15 rodů a asi 180 druhů obligátně parazitických rostlin. Ostatní, poloparazitické rody byly řazeny do podčeledi "Rhinanthoideae" čeledi krtičníkovité ("Scrophulariaceae") společně s plně autotrofními rody, jako je např. rozrazil ("Veronica"). Základním rozlišovacím znakem mezi čeleděmi zárazovité a krtičníkovité byl kromě způsobu výživy především typ placentace (parietální versus axilární). Molekulárními metodami bylo zjištěno, že zatímco haustoria se v průběhu vývoje této skupiny objevila jen jedenkrát, k přechodu na plný parazitismus došlo v rámci čeledi zárazovité v několika nezávislých případech.  V roce 2011 byla na základě fylogenetických studií ustavena nová čeleď "Rehmanniaceae" obsahující dva rody řazené v systému APG dosud do čeledi "Orobanchaceae": "Rehmannia" a "Trianaeophora". Čeleď "Rehmanniaceae" tvoří podle kladogramů sesterskou skupinu čeledi "Orobanchaceae". Na stránkách Angiosperm Phylogeny Group je tato skupina uvedena na úrovni podčeledi ("Rehmannieae") čeledi "Orobanchaceae".

Význam.

Zárazovité mají malý hospodářský význam. Některé druhy, např. rodu "Striga", mohou škodit na plodinách. V botanických zahradách je občas pěstována záraza břečťanová ("Orobanche hederae"), např. v Botanické zahradě Univerzity Karlovy v Praze.  Světlík lékařský ("Euphrasia rostkoviana") je známá léčivka využívaná v lidovém léčitelství k tlumení očních zánětů. Druh "Cistanche phelypaea" je v Kataru používán jako afrodiziakum, tonikum a proti průjmu.

Přehled rodů.

"Aeginetia", "Agalinis", "Asepalum", "Aureolaria", "Bartsia", "Bellardia", "Boschniakia", "Buchnera", "Bungea", "Buttonia", "Castilleja", "Centranthera", "Christisonia", "Cistanche", "Clevelandia", "Conopholis", "Cordylanthus", "Cyclocheilon", "Cycnium", "Cymbaria", "Epifagus", "Escobedia", "Esterhazya", "Euphrasia", "Gentrya", "Gerardiina", "Gleadovia", "Graderia", "Harveya", "Hyobanche", "Kopsiopsis", "Lamourouxia", "Lathraea", "Leptorhabdos", "Macranthera", "Mannagettaea", "Melampyrum", "Melasma", "Micrargeria", "Monochasma", "Necranthus", "Nesogenes", "Nothochilus", "Odontites", "Omphalotrix", "Ophiocephalus", "Orobanche", "Orthocarpus", "Parentucellia", "Pedicularis", "Phacellanthus", "Phelypaea", "Phtheirospermum", "Physocalyx", "Platypholis", "Radamaea", "Rehmannia", "Rhamphicarpa", "Rhaphispermum", "Rhinanthus", "Schwalbea", "Seymeria", "Silviella", "Siphonostegia", "Sopubia", "Striga", "Tetraspidium", "Tienmuia", "Tozzia", "Xylanche", "Xylocalyx"

Zárazovité ("Orobanchaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hluchavkotvaré ("Lamiales"). Jsou to nezelení parazité nebo zelení poloparazité přiživující se na kořenech jiných rostlin. Čeleď je celosvětově rozšířena a je zastoupena několika rody i v České republice. Mezi známější zástupce patří např. záraza, světlík, černýš a všivec.

Les Orobanchacées (Orobanchaceae) sont une famille de plantes dicotylédones qui comprend notamment les orobanches qui parasitent de façon quasi spécifique d'autres plantes. Ce sont des plantes herbacées, à feuilles simples, alternes, plus ou moins parasites, des régions tempérées à subtropicales, surtout dans l'hémisphère nord.


Děj.

Film začíná tím, že se Robert Langdon (Tom Hanks) dozvídá o vraždě správce uměleckých děl v Louvru. Ale co s tím má společného uznávaný harvardský profesor náboženské symbologie? Zdánlivě nevysvětlitelná šifra leží hned vedle mrtvého těla. Zapojuje se i Sophie Neveu (Audrey Tautou), odbornice na kódy a šifry a adoptivní vnučka zabitého. Společně se pouštějí do pátrání, pronásledováni policií i fanatickým zabijákem osobní prelatury Opus Dei. Ke svému ohromení najdou stopu, obsaženou v obraze Leonarda da Vinciho. Objevují náznaky dalších záhadných souvislostí s tajným řádem zvaným Převorství sionské, jehož členem byl kdysi i sám Leonardo da Vinci. Začíná honička Paříží a Londýnem, zatímco nepřátelé se snaží všechno překazit. Pradávné tajemství, jehož zveřejnění by znamenalo nabourání základních dogmat katolické církve, se odkrývá. Tímto tajemstvím je, že Ježíš byl ženatý a má dosud žijící potomky.

Kontroverze.

Díky svým kontroverzním a fiktivním momentům se stal film i kniha terčem kritiky členů různých církví a náboženských organizací, ze strany historiků zazněla opakovaně upozornění na hrubé odchylky knihy od historické reality a byl kritizován fakt, že lidé v historii nevzdělaní považují knihu i film za historicky věrný, v čemž je Brown podporuje. Hlavní protesty vznesli křesťané a místy i muslimové. Zejména křesťané považují tvrzení filmu, že Ježíš měl děti a žil rodinný život s Marií Magdalskou, za rouhání. Zvlášť ostře odmítala tento film katolická církev, neboť ta byla navíc dotčena tím, jak je ve filmu popisována ona a její dílčí organizace, zejména Opus Dei a praktiky jejích členů.  Protesty věřících se odehrávaly v celé řadě zemí, mimo jiné na řadě míst v USA, v Řecku, na Filipínách atd. V některých státech byl film stažen z kin (např. v Bělorusku, v indickém státě Nagaland či v Manile na Filipínách) nebo bylo omezeno či pozastaveno jeho promítání (např. Čína). Některé řetězce kin se rozhodly připojit k bojkotu filmu (např. největší řetězec na Faerských ostrovech Havnar Bio a největší řetězec na Filipínách SM Supermalls).  Český kardinál Miloslav Vlk dílo označil jako „duchovní terorismus proti svatým věcem a pošlapávání citů věřících“. Prohlásil: „Bohužel lidé ženoucí se v nudě všedního života za vzrušujícími senzacemi bez ohledu na pravdu polykají tyhle zdechliny pravdy.“, což je podle jeho slov postoj České biskupské konference i celé katolické církve.  Katolická církev vydala k filmu speciální instruktážní DVD "Da Vinciho kód - Mistrovský podvod", které kriticky komentuje filmový příběh a má údajně pomoci církevním hodnostářům k vyjasnění názoru na román i film a pomoci jim ve vysvětlování filmu věřícím a médiím.

Přijetí.

Tržby.

Film vydělal 217,5 milionů dolarů v Severní Americe a 540 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 758,2 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 125 milionů dolarů. Za první promítací víkend vydělal 77 milionů dolarů a stal se nejnavštěvovanějším snímkem týdne. Snímek je pátým nejvýdělečnějším filmem roku 2006.

Recenze.

Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 220 započtených recenzí 25 procent s průměrným ratingem 4,8 bodů z deseti. Na Česko-Slovenské filmové databázi si snímek drží 68 procent.

Ocenění.

Skladatel Hans Zimmer získal za film nominace na Zlatý glóbus, Critics' Choice Award, cenu Grammy a Satellite Award. Snímek získal nominaci na People's Choice Award. Režisér Ron Howard získal nominaci na Zlatou malinu v kategorii nejhorší režisér. Kevin Ahern získal nominaci na Satellite Award v kategorii nejlepší vizuální efekty. Na cenu Satellite získali nominaci také tým zvukařů v kategorii nejlepší zvuk. Ian McKellen byl nominován na cenu Teen Choice Award v kategorii nejlepší filmový zloduch.

Šifra mistra Leonarda (anglicky ) je film uvedený v květnu 2006. Jeho předlohou se stal stejnojmenný bestseller Dana Browna z roku 2003. Hlavní role ve filmu hrají Tom Hanks, Audrey Tautou, Ian McKellen, Alfred Molina, Jürgen Prochnow, Jean Reno a Paul Bettany.

Da Vinci Code ou Le Code Da Vinci au Québec ("The Da Vinci Code") est un film policier américain réalisé par Ron Howard, adapté du roman éponyme de l'Américain Dan Brown et compose le premier volet de la trilogie cinématographique de Robert Langdon, mais est en fait le second volet de la pentalogie littéraire, après "Anges et Démons".


Na cestě k válce.

Dělení Blízkého východu po první světové válce.

Po porážce Osmanské říše v první světové válce bylo území zaujímající dnešní státy Izrael, Jordánsko, Libanon, Sýrie a Irák rozděleny vítěznými mocnostmi (Spojené království a Francie) podle dohody uzavřené již 16. května 1916 jako Sykes-Picotova dohoda. Podle této dohody mělo území dnešního Libanonu a Sýrie připadnout do sféry Francie, ostatní pak Velké Británii. Konference v San Remu (18.–26. duben 1920) více méně potvrdila rozdělení středního východu do zájmových sfér mezi Francii (Sýrie, Libanon) a Velkou Británii.  4. prosince byla

Arabské nepokoje ve 20. letech 20. století.

Nepokoje v roce 1921.

Poměrně záhy vypukly v oblasti celého Blízkého východu nepokoje. Arabové se cítili Brity a Francouzi podvedeni, neboť text Sykes-Picotovy dohody jim sliboval samostatný arabský stát, k jehož vytvoření několik let po válce stále nedošlo, naopak Francie rozdrtila pokus o nezávislost v Sýrii, kde se do čela povstání postavil král Fajsal. Roku 1921

Nepokoje v roce 1929.

24. září 1928 (den před Jom Kipur) vypukly v Jeruzalémě nepokoje, jejichž záminkou bylo postavení zástěny mezi muži a ženami u Západní zdi. Arabové to označili za narušení stanoveného pořádku a obvinili Židy ze snah zmocnit se Chrámové hory. Muftí zorganizoval stavební práce v těsném sousedství zdi, aby byly narušeny židovské modlitby. Po zdlouhavých jednáních oznámil až 11. června 1929 vysoký komisař pro Palestinu John Chancellor, že Židé mají právo na nerušené bohoslužby a že stavební práce mohou pokračovat, pokud nebudou

Třicátá léta.

Třicátá léta byla poznamenána nástupem nacismu v Německu a s ním související židovskou imigrací do Palestiny, kterou poprvé tvořilo větší procento německých a středoevropských Židů (v roce 1939 to bylo dokonce 71%). V Palestině Hitler získal na popularitě mezi Araby mj. i díky svému nepřátelskému postoji k sionismu a k Židům. Nacistická propaganda zesílila svou činnost na Blízkém východě a v muftím a jeho stoupencích získala spojence proti Britům i Židům. V letech 1936-1939 v Palestině probíhalo arabské povstání. 26. září 1937 byl zavražděn skupinou arabských útočníků v Nazaretu Lewis Y. Andrews, okresní komisař pro Galileu. Mandátní správa nato vyhlásila nejpřísnější opatření za celou dobu své existence a jedním z následků bylo i sesazení muftího z jeho úřadu a rozkaz k jeho deportaci, jakož i zrušení Nejvyšší muslimské rady a Arabského vyššího výboru. Boje od října 1937 až do července 1938 si vyžádaly několik tisíc mrtvých, arabské nepravidelné bojůvky podnikaly útoky na civilisty i na britské vojáky, na autobusové i železniční linky, jakož i atentáty na představitele klanu Našašibí, jenž byl v nepřátelském stavu vůči klanu Husejní.

Hagana a židovské bojové organizace.

Jako výsledek nepokojů ze začátku dvacátých let byla ustanovena tajná polovojenská organizace Hagana (obrana). Spadala pod socialisticky orientovanou stranu "Achdut ha-avoda" (základ pozdější strany "Mapaj" a dnešní Strany práce). Hagana nebyla prvním pokusem o vytvoření obranné organizace (tou byl již ha-Šomer (strážce) z počátku 20. století působící již za osmanské nadvlády), byla však zdaleka nejúspěšnější a stala se základem pozdější izraelské armády. Po několika měsících převzala dohled nad Haganou odborářská organizace Histadrut, která se také starala o její financování od sionistického kongresu. Největší přínos pro Haganu znamenali její polní velitel Jicchak Sade a britský důstojník Orde Wingate. Oba zastávali teorii preventivních útoků vedoucích k eliminaci nepřítele, tzv. „aktivní obrana“. Wingateovy „noční čety“ prosluly přepady táborů a vesnic, ve kterých se skrývali muftího rebelové, a záškodnickými akcemi dokonce až v Libanonu a Sýrii. Hagana na rozdíl od ostatních organizací mohla počítat s finanční

Arabské bojové organizace.

Arabové byli ze začátku jen málo organizovaní a nepokoje probíhaly živelně, postupem času ale byly nepokoje stále častěji plánované dopředu a akce proti židovským osadám jakož i proti orgánům mandátní správy vyžadovaly náročnější organizaci. Jednou z organizací byla Černá ruka ("Al-kaf al-aswád"), kterou založil a vedl šejch Izz ad-dín al-Kassám. Jeho organizace byla aktivní především při nepokojích roku 1929. Někteří členové této organizace se aktivně podíleli na protižidovských útocích i po smrti svého velitele roku 1935, kdy byl britskými vojáky poblíž Džanínu obklíčen a zastřelen. Roku 1936 byla založena jako tajná organizace Armáda svatého džihádu ("Džajš al-džihád al-muqaddas"), která úzce spolupracovala s muftím a účastnila se války v roce 1948.

Peelova komise a Bílá kniha.

V roce 1937 pověřila britská vláda lorda Peela a jeho komisi, aby vypracovala zprávu ohledně případného rozdělení mandátu na židovský a arabský stát. Plán počítal s rozdělením demografickým, ale členové komise učinili řadu kompromisních a sporných rozhodnutí. Přímořská oblast, která byla obývaná především Židy, tak měla připadnout židovskému státu, avšak jeho součástí měla být i Galilea, kde byly poměry židovského a arabského obyvatelstva přinejmenším vyrovnané. Na druhou stranu do předpokládaného arabského státu spadalo jak celé rozsáhlé území Samaří, Judska a Negevu, tak i téměř ryze židovský Tel Aviv. Celé území bylo dále rozděleno dvěma mezinárodními enklávami, a to jeruzalémským koridorem s přístupem k moři a nazaretskou enklávou.  Arabský vyšší výbor vedený muftím tento plán na rozdělení odmítl. Jeho rozhodnutí následovala většina palestinských Arabů. Jedinou výjimkou byli arabští křesťané, kteří se ke

Palestina za druhé světové války.

Již v roce 1940 plánovala britská vláda rekrutovat Židy a Araby do praporů pod Royal East Kent Regiment anglicky „Palestine Buffs“. Do těchto pluků se mnoho Arabů nepřihlásilo a tak byly některé prapory čistě židovské. Zpočátku byly využívány na ženijní a nebojové práce nebo jako pozemní personál u RAF. Později bylo několik desítek vojáků přijato k pilotnímu výcviku. Idea rekrutování Židů byla podporována sionistickým hnutím již od první světové války a nakonec vyústila v založení Židovské brigády v rámci britské armády, která operovala v Evropě od roku 1944 až do roku 1945. Během druhé světové války se Palestina dostala do přímého ohrožení v létě 1942, když polní maršál Erwin Rommel a jeho "Afrikakorps" dobyl rozsáhlá území v severní Africe a dostal se až do Egypta. Toto ohrožení vedlo ke vzniku zvláštních úderných rot v rámci Hagany, nazvaných "„Plugot machaz“", zkráceně Palmach. Bojovníci Palmachu se osvědčili i během nasazení proti vichistickému režimu v Sýrii, kdy jejich arabsky mluvící členové narušovali komunikace a zásobovací linie. V jejích řadách sloužila řada pozdějších důstojníků izraelské armády jako Moše Dajan nebo Jigal Alon.

Vražda Lorda Moyna.

Hagana se během války soustředila více na ilegální přistěhovalectví do Palestiny, než na útoky proti Arabům, což se nedá říci o Lechi nebo Irgunu. Lechi začala organizovat útoky proti Britům s tendencí, která byla cizí dokonce i Irgunu. Vůdce a zakladatel Lechi Avraham Stern (Ja’ir) byl údajně z dob studií v Itálii ovlivněn Mussolinim v jeho anglofobii. Dokonce se pokoušel navázat kontakt s německým vyslancem v Sýrii Otto von Heutigen a přemluvit jej ke spolupráci proti Britům. Jeho nabídky byly nacisty ignorovány. Během války byla Lechi odříznuta od finančních zdrojů a své finance tak mj. získávali z bankovních loupeží a vybírání výpalného, i mezi Židy. V roce 1942 byl Stern zastřelen policií. V roce 1944 zavraždili příslušníci Lechi v Káhiře Waltera Edwarda Guinesse, prvního barona Moyne. 10. ledna 1945 byli oba pachatelé usvědčeni a oběšeni. Sionistické hnutí se od vraždy distancovalo a odsoudilo ji, Hagana a Irgun vydaly řadu příslušníků Lechi britské policii. Přesto vražda znamenala velké ochlazení vztahů s britskou Churchillovou vládou a znamenala i ochladnutí Churchillových sympatií k sionismu.

Konec mandátu a rozdělení Palestiny.

Po skončení války se situace zdánlivě navrátila k předválečnému stavu. Sionisté požadovali uvolnění židovského přistěhovalectví, Arabové naopak zakročení proti sionistickým aspiracím. Velká část sionistického hnutí se Brity cítila podvedena, neboť doufala ve změnu jednání poté, co židovští dobrovolníci bojovali v britské armádě. Ve snaze přimět Brity k řešení se radikálnější křídlo Hagany uchýlilo k formě případného ozbrojeného odporu vůči Britům. Za tímto účelem se snažila koordinovat činnost Hagany, znovuobnoveného Irgunu a Lechi. Hagana provedla sérii sabotáží po celé Palestině, což vyprovokovalo britský zátah v sobotu 29. června 1946 („černý Šabat“), během kterého bylo zatčeno mnoho členů Hagany i Židovské agentury. Do protibritského tažení se zapojil Irgun v čele s Menachemem Beginem, pozdějším izraelským premiérem, a Lechi. V reakci na Černou sobotu se Begin rozhodl k nezávislé akci, kterou se stal útok na hotel King David, při kterém bylo vyhozeno do povětří celé jedno křídlo hotelu, ve kterém sídlil odbor kriminálního vyšetřování, a který si vyžádal 91 obětí – Britů, Arabů a Židů. Irgun dále útočil na transporty, posádky a kasárny. Rozsah a síla útoku na hotel King David byl jedním z hlavních důvodů, proč Britové složili svou správu nad mandátem a předali věc k rozsouzení nově založené OSN.

Rozdělení mandátu.

13. května 1947 byla Valným shromážděním OSN ustavena Zvláštní komise OSN pro Palestinu (UNSCOP). Tu tvořili zástupci Austrálie, Československa, Guatemaly, Indie, Íránu, Jugoslávie, Kanady, Nizozemska, Peru, Švédska a Uruguaye. Po několika měsících UNSCOP doporučil rozdělení na dva nezávislé státy. 13. října 1947 toto doporučení podpořil i Sovětský svaz a o několik dní později i USA, údajně v reakci na informaci z 9. října, kdy Arabská liga dala svým členským státům instrukce k rozmístění vojsk

Reakce na rozdělení.

Zatímco sionistická organizace plán na rozdělení přijala (byť s nechutí, neboť se vzdávala Jeruzaléma jako předpokládaného hlavního města), arabská strana plán nekompromisně odmítla. V arabském světě vypukly po oznámení výsledků nepokoje vůči Židům. Nepokoje, při nichž bylo zabito několik desítek Židů a řada obydlí a synagog vypáleny, propukly jak v Aleppu v Sýrii, tak i v Adenu v Jemenu. V Palestině vyhlásil Arabský vyšší výbor stávku od 2. do 4. prosince 1947.

Britská evakuace a začátek občanské války v Palestině.

V důsledku emocí předcházejících konci britského mandátu se v Palestině v letech 1947–48 rozpoutala občanská válka mezi Židy a Araby, která se v měsících a týdnech před koncem mandátu zostřovala a kromě izolovaného násilí a teroristických útoků nabývala ráz konvenční války. 2. prosince přijaly členské státy Arabské ligy ustanovení o zřízení Arabské osvobozenecké armády. Na jaře 1948 již tyto jednotky čítaly kolem 7000 mužů, jejich polním velitelem byl Fawzí al-Kawukdží. I přesto ale nedošlo k žádnému sjednocení arabských sil. Kawkudžího jednotky nepodléhaly muftího jednotkám a vládla mezi nimi silná rivalita. Stejně tak Kawkudží neposkytl podporu Abd al-Qadrovi (příslušníku klanu Husajní), který byl následně zabit během židovského prolomení obklíčení Jeruzaléma. Frakcionalismus a vzájemné soupeření tak ochromilo schopnosti Arabů účinně bojovat proti židovským jednotkám.  Během postupné evakuace Palestiny docházelo velmi často k tomu, že Britové předávali Arabům své policejní stanice, eventuálně harmonogram jejich vyklizení, stejně tak jako zbraně a munici. K tomu došlo např. v Safedu, Beisanu (Bejt Šean), Latrunu, Kastelu

Průběh války.

První fáze – 14. květen až 11. červen 1948.

14. května odpoledne, po vyhlášení nezávislosti Izraele (s Davidem Ben Gurionem jako premiérem) překročily armády okolních arabských zemí hranice Izraele a začala oficiálně válka. Hagana se stala legitimní izraelskou armádou. Plán intervence arabských vojsk byl následující: Plány byly pozměněny po obsazení Galileje Haganou, nicméně arabští vůdci sledovali rozdílné zájmy. Král Abdalláh sledoval obsazení Palestiny a její sjednocení se Zajordánskem a především eliminaci muftího, s nímž byl v nepřátelském stavu. Král Farúk z Egypta na válce neměl příliš velký zájem, stejně tak jako Libanon. Arabský plán, který vypadal velkolepě na papíře a pro nějž měla arabská strana všechny předpoklady jej beze zbytku naplnit, se v praxi ukázal jako totální fiasko.

Severní fronta.

Syrský postup se zastavil u kibucu Deganja u jižního cípu Genezaretského jezera poté, co na postupující tanky vypálila dvě děla typu, který byl užíván v

Centrální fronta.

Nejschopnější vojenskou jednotkou na straně Arabů byla Brity vycvičená Arabská legie, vedená Johnem Bagotem Glubbem, zvaným „Glubb Paša“. Jeho jednotky operovaly společně s iráckými podpůrnými jednotkami v centrální Palestině a kolem Jeruzaléma, na který na rozkaz krále Adulláha soustředil svou bojovou činnost. Iráčané byli rozmístěni v trojúhelníku Tulkarm – Džanín – Nábulus. 28. května Hagana obsadila severní část pohoří Gilboa a druhého června podnikla útok na Džanín. Tento útok byl ale odražen, stejně jako druhý o dva dny později, přesto ale

Jižní fronta.

Egyptské síly v Palestině v této fázi války čítaly zhruba 10 000 mužů. Egypťané byli rozděleni do dvou brigád, z nichž druhá postupovala podél pobřeží na Tel Aviv, čtvrtá postupovala vnitrozemím směrem Beer Ševa – Hebron. Čtvrtá brigáda prošla Beer Ševou a Hebronem (oblastmi obývanými Araby) až do Betléma, který jí byl postoupen Arabskou legií a proti jižnímu předměstí Jeruzaléma, kibucu Ramat Rachel. Tento kibuc byl pak 20. května vzat útokem. Během čtyř dní byl kibuc pětkrát dobyt soupeřícími stranami, až nakonec zůstal v rukách příslušníků Irgunu. Druhá brigáda postoupila až na vzdálenost 26 km od Tel Avivu. 29. května Jigael Jadin podnikl s vojskem zhruba poloviční síly noční útok na bok egyptské armády, čímž ji uvedl ve zmatek, a zároveň svolal tiskovou konferenci, na které oznámil, že se podařilo rozdělit egyptské síly. Tento psychologický tah zabral a Egypťané se začali stahovat.

První příměří.

Dne 11. června 1948 bylo uzavřeno první příměří. Situace Izraele byla i přes úspěchy na severu kritická, neboť Egypťané ovládali téměř celý jih Izraele a izolovali osady v Negevu, jejich dělostřelci mohli ostřelovat Tel Aviv i Jeruzalém. Jeruzalém byl obklíčen a jeho situace byla nadále vážná. Ačkoli příměří zakazovalo vyzbrojovat oběma válčícím stranám nové jednotky, tento zákaz nebyl respektován a zvlášť Židé využili příměří k doplnění zbraní (většinou z Československa). Vážná situace byla i na straně arabských armád. Vojáci byli vyčerpaní a řada arabských velitelů si uvědomovala nemožnost porazit Židy bez centrálního velení a koordinace válečných operací. Ani během příměří nedošlo ke spojení arabských sil, které tou dobou čítaly 45 000 mužů.

Incident s lodí "Altalena".

Během příměří došlo k vážnému incidentu uvnitř Izraele. Loď Irgunu "Altalena" připlula 20. června u Tel Avivu. Její náklad tvořily zbraně a asi 500 uprchlíků. David Ben Gurion schválil přistání "Altaleny", ale Irgun požadoval, aby dvacet procent zbraní připadlo jeho jednotkám. To Ben Gurion odmítl jako porušení suverenity izraelské vlády. Mezi armádou a Irgunem došlo k přestřelce a "Altalena" byla potopena. Spolu s ní zahynulo i 12 mužů posádky a sedmdesát vojáků. Akt, který mohl vyústit v občanskou válku, nakonec upevnil pozici Ben Guriona, který prosadil i přes silný nesouhlas transformaci Hagany a Palmachu v regulérní armádu, která měla na konci příměří 60 000 mužů.

Druhá fáze – 8. až 18. červenec 1948.

Během deseti dnů mezi koncem prvního a počátkem druhého příměří využil Izrael svou přípravu a provedl sérii převážně úspěšných akcí, které významně rozšířily jeho území. Na jihu započali Egypťané s vojenskými akcemi již 8. července útokem na kibuc Negba, den před vypršením příměří. O den později, 9. července, Izrael zahájil ofenzivu. Operace An-Far ani následná Operace Mavet la-poleš zásadně nezměnila poměr sil. Egypťané nadále kontrolovali západovýchodní koridor od pobřeží do Judských hor, čímž od souvislého území židovského státu oddělovali Negev.  Na severu proběhla pro Izraelce mimořádně úspěšná operace Dekel, během níž obsadili po tvrdých bojích Nazaret a okolí a zahnali bojovníky Arabské osvobozenecké armády. Izraelské jednotky tak ovládly celou Dolní Galileu. Proti syrské armádě mířila Operace Broš, která

Druhé příměří – 18. červenec 1948 až 15. říjen 1948.

Po několika pokusech bylo uzavřeno 18. července druhé příměří. Zmocněnec OSN hrabě Folke Bernadotte měl sjednat podmínky nové mírové smlouvy. Tato smlouva měla vrátit Negev pod arabskou vládu a měla být anektována Zajordánskem. Západní Galilea měla být přiznána židovskému státu a letiště v Lodu se mělo stát součástí mezinárodní zóny. Jeruzalém (včetně Nového města) měl být postoupen Zajordánsku se zajištěním plné autonomie

Třetí fáze – 15. říjen 1948 až 20. červenec 1949.

Sympatie, které získal Bernadottův plán mezi politiky západních zemí po zavraždění jeho autora, byly zvláště v Izraeli sledovány s neskrývanými obavami. Bylo rozhodnuto podniknout při první příležitosti akci na vyčištění Negevu od egyptské armády. Tohoto úkolu se ujal Jigal Alon, kterému se podařilo „propašovat“ celou brigádu do egyptského týlu. Příležitost se naskytla 15. října, kdy Izraelci se svolením OSN vyslali neozbrojený konvoj přes Egypťany kontrolované území jako zásobování odříznutých osad. Po předstíraném útoku na konvoj, který Izrael použil jako záminku pro přerušení příměří, zahájil Alon ofenzívu proti egyptským silám na jihu Izraele. Do 22. října, kdy vešlo v platnost nové příměří, bylo 3000 egyptských vojáků v obklíčení u Fálúdži a Izraelci obsadili Beer Ševu. Egyptská armáda se evakuovala námořní cestou ze západního Negevu.  Dokonce ani v této chvíli neučinili představitelé arabských států jediný pokus

Jednání o příměří.

Na začátku ledna byly zahájeny rozhovory s Egyptem o příměří na ostrově Rhodos. 24. února 1949 Egypt uzavřel příměří s Izraelem, 23. března Libanon poté, co Izraelci vyklidili čtrnáct obsazených libanonských vesnic a vrátili se zpět na mezinárodní hranici, 3. dubna Jordánsko. Až

Výsledky války.

Izraeli připadlo 12 800 km2 území, což je o 21 % více, než mu bylo přiděleno v původním plánu OSN, a západní část Jeruzaléma. Západní břeh Jordánu a východní Jeruzalém si ponechalo Jordánsko a pásmo Gazy zůstalo nadále obsazené Egyptem. Izraeli zůstal přístup do enklávy na hoře Scopus a oficiálně i na hřbitov na Olivetské hoře. Ochrana a dostupnost svatých míst ovšem nebyla zaručena. Židé měli přístup do Starého města zakázán až do roku 1967. I přes počáteční optimismus nakonec arabské státy jednohlasně přijaly „doktrínu tří ne“ – ne jednání s Izraelem, ne uznání Izraele a ne míru s Izraelem.

Demografické změny.

Z území Izraele uprchly statisíce arabských obyvatel. Odhady se pohybují mezi 500-800 tisíci lidí. Tito byli internováni v uprchlických táborech v Libanonu, Sýrii, Egyptě a Jordánsku, kde žili ve velké bídě a dodnes nejsou jejich potomkům přiznána stejná práva, jako ostatním obyvatelům. V Libanonu byli uprchlíci drženi stranou od ostatního obyvatelstva z obavy z vychýlení rovnováhy mezi křesťany, šíity a sunnity. Egypt záhy po podepsání příměří Gazu

První arabsko-izraelská válka (v Izraeli uváděná jako válka za nezávislost, :, "milchemet ha-acma'ut", v arabském světě jako, "an-nakba" (katastrofa)) je první ze série arabsko-izraelských konfliktů, která vypukla po odchodu britských vojsk z Palestiny a vyhlášení samostatného židovského státu 14. května 1948, když na území nově vzniklého státu vpadla vojska jeho arabských sousedů, kteří jasně deklarovali úmysl Izrael zlikvidovat. Válka mezi Izraelem a Jordánskem, Egyptem, Irákem, Libanonem, Sýrií, Jemenem (omezená účast) a Saúdskou Arábií (omezená účast) skončila postupným uzavřením příměří, s Egyptem 24. února 1949, Libanonem, Jordánskem a Sýrií do konce července 1950.

La guerre israélo-arabe de 1948, également nommée guerre de 1948, guerre de Palestine de 1948, guerre d'indépendance ou guerre de la Libération et al-Nakba (nom donné par les Palestiniens arabes pour cette période : « la Catastrophe »), est la guerre qui mena à la fondation de l'État d'Israël et à la naissance du problème des réfugiés palestiniens. Elle marque également le début de l'exode des communautés juives du monde arabe.


Účast na válkách diadochů.

Pyrrhos byl synem krále Aiakida z Épeiru a Fthie. Dětství strávil na dvoře Glaukia, krále nejmocnějšího ilyrského kmene, který mu poskytl azyl a adoptoval ho poté, co byl v jeho dvou letech jeho otec za nejasných okolností vyhnán z Épeiru. Ve věku dvanácti let byl svým adoptivním otcem přiveden zpět do země a dosazen za krále Molossů (nejvýznačnější kmen v Épeiru). Brzy na to však proti němu v Épeiru povstala opozice pod vedením jeho spolukrále Neoptoléma a vyhnala jej v roce 302 př. n. l. ze země.  Pyrrhos se poté připojil k Démétriovi I. Poliorkétovi a jeho otci, králi Antigonovi I. a zúčastnil se na jejich straně v roce 301 př. n. l. bitvy u Ipsu v Malé Asii proti ostatním diadochům (nástupci Alexandra Makedonského). Protože v této bitvě zvítězila druhá strana - Antigonos přišel o život - musel jít Pyrrhos jako rukojmí na dvůr egyptského krále Ptolemaia I., který ovšem se svým zajatcem zacházel velmi zdvořile. Pod dojmem Pyrrhových schopností ho oženil se svou dcerou, egyptskou princeznou Bereníké. V roce 296 př. n. l. bylo pak Pyrrhovi dovoleno vrátit se do své vlasti.  Pyrrhos je všeobecně považován za vysoce talentovaného generála a stratéga. Své říši se pokusil zajistit velmocenské postavení v soustavě helénistických států (za tímto účelem provedl vojenské reformy podle makedonského vzoru). A stejně jako založil Alexandr Veliký světovládnou říši na východě, chtěl Pyrrhos dosáhnout téhož na západě. V roce 287 př. n. l. byl prohlášen králem Makedonie, ale musel se o ní dělit s Lýsimachem, který již o tři roky později anektoval také západní Pyrrhovu část země, zatímco Pyrrhos musel potlačovat vzpouru svých vojáků. V jeho držení nakonec zůstaly pouze některé západní kraje při hranicích s Makedonií.

Italská kampaň.

V roce 281 př. n. l. vyhověl žádosti řeckého města Tarentu o pomoc. Jeho hlavním cílem bylo dobytí Makedonie, avšak postrádal dostatek finančních prostředků k zaplacení potřebných žoldnéřů. Plánoval tedy, že pomůže Tarentu a pak se přesune na Sicílii a napadne Kartágo – po vítězství a dobytí jižní Itálie měl mít dost peněz k tomu, aby postavil armádu silnou natolik, aby s ní dobyl Makedonii.  Při přípravě tažení do Itálie se dokonce spojil se svým soupeřem o makedonskou korunu, Ptolemaiem Keraunem, který mu poskytl vojsko. V čele 20 000 pěšáků, 3 000 thesálských jezdců, 2 000 lučištníků, 500 prakovníků a 19 válečných slonů se vylodil v Itálii. Vstříc mu vyrazila římská armáda s 30 000 muži pod vedením konzula Publia Laevinia. Poblíž lukánského města Herakleia se s ním Římané střetli, z krvavé bitvy ale odešli poraženi. Ztráty se pohybovaly mezi 7 až 15 tisíci na římské a 4 až 13 tisíci na řecké straně.  Po bitvě dorazily k Pyrrhovi posily z jižní Itálie. Pyrrhos směřoval nyní se svou armádou do Etrurie. Dobyl některá malá města v Kampánii a jeho vojáci vyplenili Latium, nicméně Neapol stejně jako další významná města mu odmítala otevřít své brány. V tomto okamžiku Pyrrhos pochopil, že ovládnutí Itálie bude náročnější, než původně očekával. Jeho postup byl zastaven v Anagni, dva dny od Říma, když narazil na jinou římskou armádu pod vedením Tiberia Coruncania. Pyrrhos se obával, že nemá dostatek mužů k boji a rozhodl se ustoupit. Římané ho nepronásledovali. Několik málo kmenů včetně Lukánů, Brutiů a řeckých měst Krotón a Lokris se připojilo k Pyrrhovi. Jeho nabídka mírové smlouvy byla přesto Římany odmítnuta.  V následujícím roce (279 př. n. l.) napadl Pyrrhos s 25 000 vojáky Apulii, kde se utkal s 40 000 Římany v bitvě u Auscula a dosáhl zde velice draze vykoupeného vítězství. Římským velitelem v bitvě byl konzul Publius Decius Mus. Jeho zdatné vojsko, ačkoliv bylo poraženo, donutilo Pyrrhovu armádu k ústupu a odvrátilo jej tak od vpádu do Apulie. Prokázala se také stabilita římské moci, neboť povstání italských kmenů proti Římanům, v které Pyrrhos tajně doufal, se nekonalo. Tato bitva zastínila mnohá pozdější římská vítězství a vedla ke vzniku termínu „Pyrrhovo vítězství“, což má symbolizovat vítězství dobyté za cenu katastrofálních ztrát. Římané přišli téměř o 6 000 mužů, Pyrrhos asi o 3 500.

Sicilské tažení, Beneventum.

V roce 278 př. n. l. obdržel Pyrrhos dvě nabídky: Řecká města na Sicílii ho žádala, aby vyhnal z ostrova Kartagince, kteří s Řeky vedli války o Sicílii a vedle Římanů představovali druhou největší mocnost v západním Středomoří. Ve stejnou dobu se na Pyrrha obrátili s nabídkou trůnu Makedonci, jejichž král Ptolemaios Keraunos byl zabit při vpádu Galatů do země. Pyrrhos se rozhodl pro Sicílii, jež podle něj skýtala větší příležitost a přemístil tam svoje vojsko. V roce 277 př. n. l. obsadil Eryx, nejsilnější kartaginskou pevnost na Sicílii. Tato demonstrace síly přiměla ostatní kartaginská města ke kapitulaci, načež byl Pyrrhos prohlášen králem Sicílie. Dokonce již plánoval zanechat svému synovi Helenovi sicilské království a svému dalšímu synovi Alexandrovi chtěl odkázat Itálii.  V roce 276 př. n. l. vyjednával Pyrrhos s Kartaginci. Třebaže Kartágo bylo ochotné podporovat Pyrrha penězi a zbraněmi, jakmile bude znovu nastolen mír, Pyrrhos nežádal nic jiného, než aby Kartaginci opustili Sicílii a učinili z Libyjského moře (Sicilský průliv) hranici mezi sebou a Řeky. Mezitím se ale Pyrrhos stával mezi sicilskými Řeky stále více neoblíbený kvůli svému despotickému chování, neboť Řekové špatně snášeli jeho autoritativní návyky, jež získal během svého pobytu na východě a také vysokou daňovou zátěž, kterou na ně uvalil, aby byl schopen zaplatit své žoldnéře. Ačkoliv tedy Kartagince opět porazil, byl nucen Sicílii opustit a vrátit se do Itálie.  Zatímco Pyrrhos vedl tažení proti Kartagincům, Římané měli dost času k přebudování své armády a k povolání tisíců čerstvých rekrutů. Po svém návratu ze Sicílie proto Pyrrhos v Itálii nalezl římskou armádu nesmírně početně převyšující jeho vlastní vojsko, v čele s konzulem Maniem Curiem Dentatem. Po takticky nerozhodné bitvě u Beneventa v roce 275 př. n. l. se odhodlal ukončit italskou kampaň a na podzim téhož roku odešel s pouhými 8 000 pěšáky a 500 jezdci zpět do Épeiru. I přes své velké úspěchy svůj cíl – dobýt na západě království – uskutečnit nedokázal. V následujících třech letech pak římská vojska dobyla Tarent a ostatní jihoitalská města.

Poslední války a smrt.

Třebaže jeho tažení na západě značně podlomila sílu jeho armády a vyplenila jeho pokladnici, Pyrrhova dobrodružná povaha jej brzy zavedla do další války. Na začátku roku 274 př. n. l. snadno porazil makedonského krále Antigona II. Gonata (vnuka Antigona I.), načež část jeho vojska přešla k Pyrrhovi, který se tak chopil vytouženého makedonského trůnu. V roce 272 př. n. l. požádal Kleonymós, Sparťan královské krve nenáviděný většinou svých spoluobčanů, Pyrrha o pomoc při ovládnutí Sparty. Pyrrhos souhlasil, neboť zamýšlel získat vítězstvím kontrolu nad celým Peloponésem. Nejprve sice Sparťany v otevřeném poli přemohl, ale při útoku na město narazil na nečekaně tuhý odpor. Ihned poté se mu naskytla možnost zasáhnout do vnitřních sporů ve městě Argos. Avšak během zmatených pouličních bojů zde zemřel (podle některých zpráv byl otráven sluhou).  Pyrrhos je pokládán za jednoho z největších vojevůdců helénistického období. Díky svým velkolepým úspěchům udělal značný dojem na své současníky a ve starověku byl dokonce srovnáván s Alexandrem a Hannibalem (samotný Hannibal jej považoval za druhého největšího vojevůdce po Alexandrovi). Ztroskotal, protože si stanovoval příliš dalekosáhlé plány a své podniky nepřipravoval zvlášť pečlivě. Épeiros byl příliš malý pro ambiciózní cíle tohoto krále a tento chybějící mocenský prostředek nemohl být vynahrazen ani osobními nesporně skvělými schopnostmi vládce. Navíc neměl trpělivost zajistit dosažené výboje a místo toho se neustále hnal do nových dobrodružství. Na konci přišly všechny jeho výboje nazmar a jen upevnění Épeiru, který sám pokládal za vedlejší, se ukázalo jako trvalejšího charakteru.  Jeho jméno je proslaveno především známou frází „Pyrrhovo vítězství“ vzniklou po bitvě u Auscula. V odpověď na gratulaci k vítězství nad Římany, měl prý prohlásit: „Ještě jedno takové vítězství a budu ztracen!“ Kromě to, že se projevoval jako vynikající vojevůdce, byl Pyrrhos také literárně činný. Jednak napsal paměti a dále několik knih týkajících se válečného umění. Přestože se tato díla nedochovala, Hannibal byl jimi silně ovlivněn a také Cicero je chválil. Celkově úspěšná obrana Říma ve válce s Pyrrhem měla v té době veliký ohlas v celém řeckém světě, který tak byl upozorněn na rodící se mocnost jménem Řím. Pyrrhos nebyl římskými historiky očerňován, tak jako většina jiných soupeřů Říma.

Pyrrhos I. Épeirský (asi 319–272 př. n. l., Argos) byl hegemonem épeirského spolku, králem Molossů a Makedonie. Představoval jednoho z nejvážnějších soupeřů Římanů.

Pyrrhus ou Pyrrhos (en / ), né vers 318 av. J.-C. et mort à Argos en 272, est le roi des Molosses à partir de 297, et "hêgemôn" d'Épire de 306 à 302 puis de 297 à 272.


Historie.

Fotografická montáž existuje pravděpodobně již od vzniku fotografie. Dokazuje to fotografie francouzské umělkyně Marie-Blanche-Hennelle Fournier (1831–1906) s názvem "Fournier The Madame B Album", přibližně ze sedmdesátých let 19. století.  Jednou z dalších ukázkových koláží je dílo Paula Citroena nazvané Metropolis, které vzniklo z fotografií pořízených kolem roku 1923. Fotografie budov z různých částí města jsou spojeny v jednotný celek, který tvoří iluzi města skutečného. Dalším z příkladů jsou karikatury Johna Heartfielda, německého fotomontážisty, který svá díla publikoval pod anglickým jménem. Měl k tomu důvod zejména proto, jelikož jeho obrazy kriticky znázorňovaly politické osobnosti té doby a to zejména Adolfa Hitlera.  Nápad fotomontáže vychází z myšlenky hnutí "Dada", které prosazovalo utváření nových forem skrze fotografii a jako první tvořili fotomontáže již kolem roku 1919. To se však nestalo nějak simultánně, nýbrž naprosto nezávisle na sobě. Vzhledem k situaci po válce, kdy komunikace mezi národy probíhala především na úrovni diplomatických styků, to nebylo ani jinak možné. Lze tedy celkem s jistotou tvrdit, že myšlenka fotomontáže nevznikla z iniciativy jednoho člověka.  S rozvojem fotomontáže přichází i její užití v oblasti reklamy – plakáty, reklamní letáky, propagace a později zejména ve fotoreportážích. Jestliže tohle jsou formy využití tzv. aplikované fotomontáže, opozicí k tomuto pojmu je tedy volná fotomontáž, která má být vnímána jako umělecká forma fotomontáže. "„Charakteristické vlastnosti fotografie jsou zde otevřeny novému magickému přístupu, možnosti vlivu fantastické lidské kreativity jako novému magickému prostoru, kde je hlavním předpokladem objevování svobody.“"  Hanna Höch byla avantgardní umělkyně spojená s berlínskou skupinou Dada a stala se známou především svými vůbec prvními fotomontážemi zobrazující ženy vybavené obrázky mechanických vynálezů. V článku "A Few Words on Photomontage" se zabývá především fotomontáží v souvislosti s populární kulturou. Rozlišuje mezi užitím této techniky v reklamě (aplikovaná fotomontáž) a mezi tím, co vnímá jako volnou fotomontáž. Tento text byl původně napsán v němčině (1934), ale poprvé byl publikován v Česku. Teprve potom byl z češtiny přeložen do anglického jazyka.  Podle Hanny Höch je fotomontáž založená na fotografii a je také fotografií tvořena. Fotomontáž není stará jako fotografie sama, není ani produktem poválečného období (zde myšleno období po první světové válce). První náznaky fotomontáže, resp. vystřihování fotografií, známe od svých prababiček, které si vystřižené hlavy svých manželů lepily na uniformy kreslených mušketýrů.

České země.

Dvojitý autoportrét Ignáce Šechtla je fotomontáž pořízená kolem roku 1870 a zachycuje fotografa jako laboranta a retušéra. Fotomontáž provedená dvojí expozicí na jeden kolodiový negativ byla v té době zcela unikátní.  Výběr fotografů:

Techniky.

Montáž negativů.

Jedná se o nejstarší a nejdražší způsob, jak vytvořit fotomontáž. Kombinací několika negativů se vytvoří nový obraz.

Montáž fotografií.

Na začátku byla fotografie snímána na kolódiové desky, které musely být po každém fotografování vyčištěny pro opakované použití. Pro další snímek byla dvojitá expozice nechtěným jevem. Někteří umělci přišli na nápad použít tento jev hlavně v kombinaci fotografií, která byla realizována od roku 1850. Výsledkem kombinace několika negativů byly nové obrazy. Obtížnost techniky byla v dokonalé perspektivě, velikosti, osvětlení a hloubce ostrosti na jednotlivých negativech.

Montáž pozitivů nebo montáž lepením.

Fotomontáž je výsledkem sestavování již existujících obrazů, které umělec vytvoří sám nebo získá z časopisů, novin a jiných grafických materiálů. Tato technika je také známá jako montáž lepením, protože v nejjednodušší formě to není nic jiného než vyřezané nebo vytrhané motivy, které jsou slepené dohromady na rovném povrchu. Může zde nastat problém, když realistická fotomontáž se skládá z různých obrázků a to nejen v pohledu, osvětlení, hloubce a velikosti, ale také v papírové textuře, gradaci a barvě.

Digitální montáž.

Digitální montáž je dnes běžná technika fotomontáže. Sestavuje se pomocí počítačových programů na úpravu obrázků a digitálních fotografií. Digitální fotografie lze nahrát digitálně z fotoaparátu nebo se požadované snímky získají skenováním. Při profesionální digtitální montáži autor vychází ze stejných principů jako při montáži negativů a pozitivů, totiž z dokonalé koordinace obrázku k druhému. Dokonce i když snímek editačního softwaru stále počítá s mnoha změnami, je to dobrý výchozí materiál pro realistickou montáž.  Možnosti fotografické montáže se staly v posledních letech sofistikovanější. Fotomontáž je nyní tak daleko, že rozdíl mezi realitou a iluzí už není téměř rozpoznatelný. Takové spojení fotografie a digitální manipulace mohou způsobit střet mezi estetikou a etikou - například ve falešné zprávě s novinářskými fotografiemi, které jsou prezentovány pro svět jako reálné. Pro ty případy například v USA organizace National Press Photographers Association (NPPA) stanovila etický kodex, který podporuje správnost zveřejněných obrázků bez jejich manipulace.

Galerie.

Příklady fotomontáží:

Fotomontáž je tvořena specifickým použitím techniky fotografických obrazů. Technicky by fotomontáž mohla být nazvána fotokoláží, kde koláž znamená ve francouzštině „lepení“ a naznačuje montáž sekvencí, podobně jako u filmu. Skutečná fotomontáž tak představuje dva a více obrazů exponovaných v různou dobu.

Un photomontage est un assemblage de photographies obtenu par collage, par tirage, ou au moyen d'un logiciel, donnant à une photo un aspect différent, par incorporation d'une ou plusieurs parties ou de la totalité d'une autre photo et permettant toutes retouches et trucages.


Poloha a okolí.

Jeskyně Voronja nebo někdy také Krubera se nachází v Abcházii, v západním Kavkazu na jednom z největších vysokohorských vápencových masívů – masívu Arabika v údolí Ortobalagan. Jedná se o druhou nejhlubší známou přírodní jeskyni světa a zároveň druhou jeskyní na Zemi hlubší než 2000 metrů. Vchod do jeskyně se nachází v Abcházii, ve výšce přibližně 2250 metrů nad mořem. Ve stejné oblasti se nachází Jeskyně Verevkina, která má hloubku 2 212 m.  Skládá se z křídových a jurských vápenců. Na severozápad, sever, severovýchod a východ je masív Arabika ohraničen kaňony a řekami. Je to oblast s četnými ledovcovými údolími a kary, s hřebeny a vrcholy mezi nimi. Mezi několika stovkami jeskyní známých v masívu Arabika je 15 hlubších než 400 metrů a pět hlubších než 1000 metrů. Všechny větší jeskyně v údolí Ortobalagan pravděpodobně patří k jednomu hydrologickému systému, který je spojen s velkými prameny na pobřeží Černého moře.

Geologie.

Údolí Ortobalgan se táhne podél hřebenu Berchil’ské antiklinály, která se jemně stáčí k severozápadu. Jeskynní vchody jsou seřazeny podél hřebenu. Jeskyně jsou převážně tvořeny kombinacemi šachet a strmých chodeb. Základní část masívu Arabika se skládá z pískovců, jílů, porfyrů a zatuhlé lávy. Písčité vápence jsou v údolí Ortobalgan zvláště bohaté v horní části (do 1000 metrů) hlubokých jeskyň. Struktura masívu řídí rozvoj jeskyně a proudění podzemní vody. Největší vliv na vývoj oběhu podzemní vody v jeskyni měly zdvihy desek v období pliocénu a pleistocénu. V proudění podzemní vody z centra Ortobalganu směrem k Černému moři hrálo roli podélné i příčné vlnění.

Hydrologie.

Nejvíce vodopádů a pramenů se nachází na východě masívu Arabika. Dva hlavní prameny se nacházejí v říčních kaňonech na východ od jeskyně Voronja. Goluboe Ozero v Bzybském kaňonu a Gegsky vodopád v kaňonu Gega. Mnoho dalších pramenů se nachází v blízkém městě Gagra. O podmořských pramenech v oblasti Arabika je známo, že pod tlakem vyvěrají ze dna černého moře hned u masívu. Mělkých pramenů (v hloubce 5–7 metrů) může být dosaženo volným potápěním u Tsandripsh. U města Gagra jsou prameny v moři hloubce 25–30 metrů.

Biologie.

Jeskyně Voronja je obývána mnohými endemickými druhy živočichů, které objevila expedice až v roce 2010. Jeskyně je například obývána chvostoskoky: Anurida stereoodorata, Deuteraphorura kruberaensis, Schaefferia profundissima, Plutomurus ortobalaganensis. Jsou to první podzemní živočichové, kteří žijí v hloubce až 1980 metrů pod vchodem do jeskyně. Brouk Catops cavicis také obývá jeskyni Voronja. Živočišná složka v jeskyni Voronja se skládá z více než 12 druhů členovců různých skupin. Např.: pavouci, korýši, chvostoskoci, dvoukřídlí a další.

Historie průzkumu.

Jeskyně byla poprvé více prozkoumána v roce 1960 gruzínskými speleology, kteří dosáhli hloubky 95 m. Od té doby je v Rusku známa jako Kruberova jeskyně. Během 80. a první poloviny 90. let působili v jeskyni téměř výhradně ukrajinští speleologové, od nichž pochází i třetí název (Voronja).  Hranici hloubky jednoho kilometru pokořila opět ukrajinská výprava v roce 2000. O rok později spojenými silami Rusové a Ukrajinci vytvořili světový rekord sestoupením na hloubku 1710 metrů pod povrchem. Tato cesta se později ukázala jako slepá.  V letech 2003–2005 byla opuštěna doposud využívaná větev chodby a začal průzkum delší štoly, která dovedla další mezinárodní expedice postupně na hloubku 2080 metrů (říjen 2004). Rok 2007 začal lednovým posunutím rekordu na 2 170 metrů. Této expedice se zúčastnili i dva čeští speleologové Oldřich Štos a Zdeněk Dvořák. V srpnu téhož roku byla hloubka posunuta na 2191 metrů. Poslední rekordní sestup Samochina tak byl například sice „pouhých“ šest metrů do hloubky, dobrodruh ale musel překonat vzdálenost 46 metrů pod vodou. Celkové délka jeskynního systému Krubera-Voronja je nyní přes 15 kilometrů a aktualní hloubka 2 197 m.

Voronija (Grubera-Voronya) je vysokohorská propasťovitá jeskyně, nacházející se na krasovém plató Arabika v Abcházii (částečně uznaném státě nárokovaném Gruzií) v horách Západního Kavkazu. První část pojmenování je odvozena od příjmení ruského geologa Alexandra Krubera.

Le gouffre Krubera-Voronja (ou Krubera-Voronya, en ) est, de 2001 à 2003 puis de 2004 à 2017, la cavité souterraine naturelle, connue et accessible depuis la surface, la plus profonde du monde. Elle fait partie du système souterrain de l'Arabika, dans les monts de Gagra. Depuis fin, c'est la seconde plus profonde cavité naturelle après le gouffre Veryovkina.


Historie.

První písemná zpráva o vsi pochází z roku 1358.  Po roce 1850 byly Dívčice součástí obce Zbudov, samostatnou obcí jsou od roku 1920. V letech 1943-45 byly připojena k Dívčicím Česká Lhota a Dubenec, po válce se opět osamostatnily. Roku 1960 se definitivně staly součástí Dívčic. V roce 1964 byly připojeny Mydlovary, Novosedly a Zbudov, Mydlovary se ale roku 1990 osamostatnily.

Kultura.

Obec vydává zpravodaj, ve kterém občany informuje o kulturních akcích. V období začátku adventu zde pravidelně probíhá lampionový průvod a slavnostní rozsvícení stromečku při společném zpěvu vánočních koled a popíjení punče (dětskou verzí je čaj). Každé léto se konají slavnosti připomínající vztyčení pomníku Jakuba Kubaty ve Zbudově.  Nejbližší koupaliště se nachází v obci Olešník.

Dopravní spojení.

V obci se nachází železniční stanice Dívčice, která leží na trati č. 190 Plzeň - České Budějovice. Do roku 2011 fungovaly Dívčice jako železniční uzel. K trati č. 190 se zde připojovala železniční trať č. 193 Dívčice - Netolice. V rámci škrtů byl provoz na trati 193 Českými drahami ukončen. V Dívčicích je také autobusová zastávka.

Zajímavost.

V blízkosti obce se nachází bývalá chemická zpracovna uranových rud MAPE, která patří k největším ekologickým zátěžím v České republice.  V prosinci 2008 byla v blízkosti obce zprovozněna solární elektrárna, která v době svého dokončení patřila k nejvýkonnějším ve střední a východní Evropě. Ročně má vyrábět zhruba 3200 MWh elektřiny, výkon elektrárny činí 2,85 megawattu.

Místní části.

Dnešní ves Dívčice se dělí na dvě části. Původní obec je nazývána „staré Dívčice“ či Dívčice ves a nověji postavená zástavba u železniční stanice je vedena jako ZSJ Dívčice-u nádraží. Obecní úřad se nachází v části nádraží. Obě části jsou od sebe vzdálené přibližně 1 kilometr, odděluje je rybník „Černá“.  Obec Dívčice se skládá z pěti částí, které všechny leží v katastrálním území "Dívčice".

Dívčice jsou obec v okrese České Budějovice, asi 7 km severozápadně od Zlivi a asi 9,5 km jihojihozápadně od Jaderné elektrárny Temelín. Mají obyvatel. Katastr obce leží na území Zbudovských Blat.

Dívčice est une commune du district de České Budějovice, dans la région de Bohême-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Etymologie.

Etymologie slova Bafomet je nejasná a existuje více pokusů o výklad. První užití slova ukazuje na zkomoleninu muslimského proroka Mohameda, starofrancouzsky "Machomet". Tuto domněnku podporuje i první známé použití tohoto slova, které procesu s templáři předcházelo o celá dvě století, v dopise, který napsal účastník první křížové výpravy, Anselm de Ribodimonte, remešskému arcibiskupovi Manassovi:  Obviňováním z uctívání Bafometa byli tudíž templáři obviněni z konverze k islámu, kterému pověrčiví křesťané té doby přisuzovali mj. také idolatrii.  Další pokus o výklad počítá s tím, že jde o spojení dvou řeckých slov "bafé" a "metis" a znamená tak křest ohněm.  Podle další teorie se jednalo o zkratku "tem.o.h.p.ab" ("templi omnium hominum pacis abbas – otec (opat) chrámu míru všech lidí") čtenou zprava. Nebo je Bafomet odvozen od arabského "Abufihamat" – "Otec porozumění."

Bafomet templářů.

Templáři během procesu popsali Bafometa jako modlu nebo schránku v podobě mužské vousaté hlavy děsivého vzezření, zhotovenou ze dřeva nebo z kovu. Podivné zpodobnění idolu, kterému se templáři měli údajně na tajných setkáních klanět a prokazovat mu pocty, mělo mít tři tváře a na vrchu cosi, co snad mělo připomínat templářský čepec. Některé další výpovědi se s touto verzí rozcházejí, někteří ji popisovali jako hlavu ženy. Vzadu byly umístěny dvířka s dutinou, ve které byly uloženy neznámé kosti. Jelikož tyto předměty nebyly nalezeny a výpovědi templářů se v procesu různily, napomáhá tato informace myšlence, že tyto modly nikdy neexistovaly. Znamenalo by to i mimo jiné, že výpovědi byly zcela vymyšlené a vynuceny na mučidlech.  Podle templářských výpovědí měl tyto podivné ceremoniály zavést v řádu neznámý sultán, a to prostřednictvím nejmenovaného velmistra řádu, který padl do zajetí. Zda se skutečně jednalo o Gérarda de Ridefort, který byl skutečně po nějaký čas vězněn sultánem Saladinem a po krátké době propuštěn, zůstalo nezodpovězeno.  V zákulisí celého procesu se odehrával mocenský boj mezi papežstvím v Avignonském zajetí, bohatým a mocným řádem katolické církve, který podléhal papeži jen formálně, a zadluženou francouzskou monarchií, jejíž panovník Filip IV. Sličný nedovedl přihlížet roztahovačnosti nezávislého řádu. Je nesporné, že náhlé obvinění mocného a bohatého řádu z odpadnutí od víry, z kolaborace s nepřítelem (nebo dokonce tajné konverze k islámu), přišlo jeho odpůrcům nejvíc vhod. Řád byl během procesu obviňován z nejrůznějších zločinů, mnohdy až protichůdným a příliš fantastických, v podstatě z praktikování černé magie, k čemuž náležely absurdity typu unášení nevinných panen, travičství domácího skotu apod., což jen posiluje pochybnosti v hodnověrnost celého procesu.  Dnes se většina lidí včetně historiků přiklání k závěru, že proces s templáři byl vykonstruovaný.

Bafomet Eliphase Léviho.

Nicméně v 19. století byly konspirační teorie související s templáři populární. Tyto novodobé teorie ustálily podobu Bafometa, tak jak ji ve svém díle "Dogme et Rituel de la Haute Magie" (Dogma a rituál vysoké magie) nakreslil okultista Eliphas Lévi – tj. "„mendéského kozla sabatu“", byť se tato podoba s popisem templářů rozchází. V této podobě se jedná o okřídlenou bytost s hlavou kozla s lidským tělem, rukou ženy a rukou muže a rozštěpenými kopyty. Na hlavě je kromě rohů také zapálená pochodeň. Samotný Bafomet ukazuje na dva srpky měsíce, přičemž na pravé ruce má napsáno latinské slovo SOLVE a na levé COAGULA. Dnešní satanisté obecně považují Léviho Bafometa za zpodobnění ďábla, ale Lévi zamýšlel Bafometa zpodobnit spíše jako starodávného pohanského boha plodnosti.  Ve své knize Elipas Lévi uvádí: Třebaže Lévi považoval svůj výtvor za „sfingu okultních věd“ a nepokládal ji přímo za podobiznu ďábla, sám k tomuto ztotožnění přispěl, když svého Bafometa umístil na tarotovou kartu s ďáblem.  Ačkoli to Lévi nepřiznává, je zde i jistá analogie se starověkou figurou galského božstva či keltského šamana vyobrazená na Gundestrupském kotli označovaná jako Cernunnos, snad galského boha podsvětí, jímž se Lévi mohl nebo nemusel inspirovat.  Postava Léviho Bafometa se objevuje i v populární kultuře, kde se využívá jeho asociace s tajemnem a mýty, například v sérii počítačových her "Broken Sword", nebo v románu Dana Browna "Šifra mistra Leonarda".

Bafomet satanistů.

V roce 1897 se objevil další Bafomet, tentokrát v podobě symbolu obráceného pentagramu doplněnou o hlavu kozla, a to v knize jiného francouzského okultisty Stanislase de Guaity zvané "La Clef de la Magie Noire". Tento pentagram byl později běžně spojován s Léviho Bafometem a rovněž nazýván "„kozlem sabatu“". Autor však zřejmě zamýšlel něco jiného, když původně použil jiná jména. Samael napsaný v horní části je dle Talmudu jméno padlého archanděla a Lilith v dolejší části je ženský démon převzatý z židovské mytologie. Hebrejská písmena v kruhu představují biblickou mořskou příšeru Leviatana.  Později v roce 1969 si symbol přisvojila Církev Satanova, jejímž zakladatelem byl Anton Szandor LaVey, a byla oficiálně nazvána "Sigil of Baphomet" („Znamení Bafometa“). Symbol se do běžného povědomí dostal jako znak satanismu, ale zejména toho vytvořeného LaVeyem.

Bafomet (či Baphomet) je jméno nejasného původu i etymologie. Je znám jako modla, kterou měli údajně uctívat templáři, přičemž podoba této modly je také nejasná. Druhou variantou je symbolická bytost podobná démonu s hlavou kozla, jejímž autorem je francouzský okultista Eliphas Lévi.

Baphomet est le nom donné par certains occultistes du à l'idole mystérieuse que les chevaliers de l’ordre du Temple furent accusés de vénérer. Le plus souvent représentée par la tête d'un homme barbu, l'idole était vénérée mais également crainte pour sa laideur. Ses caractéristiques notoires sont des seins ainsi qu'une tête de bouc.


Druhy octa.

Vinný ocet.

Vyrábí se z červeného nebo bílého vína a je to nejobvyklejší druh octa ve Střední Evropě a Středozemí. Stejně jako víno se i vinné octy vyznačují velkými rozdíly v kvalitě. Lepší vinné octy zrají v dřevěných sudech až dva roky.

Jablečný ocet.

Vyrábí se z jablečného moštu a má žlutohnědou barvu.

Balzámový ocet.

Balzámový ocet "(aceto balsamico)" je zvláštní druh octa vyráběný tradičně v italské Modeně, který se připravuje přímo z vylisovaných hroznů odrůdy trebbiano. Tradiční balzámový ocet pak zraje nejméně dvanáct let v dřevěných sudech a dosahuje cen srovnatelných s nejlepšími víny.

Rýžový ocet.

Je oblíbený v kuchyních východní a jihovýchodní Asie. Existuje světlý, červený a tmavý. V Japonsku je nejoblíbenější světlý rýžový ocet, který se používá na suši rýži a do salátových zálivek. Tmavý rýžový ocet je nejpopulárnější v Číně a běžně se používá v dalších jihoasijských kuchyních.

Sladový ocet.

Vyrábí se sladováním ječmene, díky čemuž se škrob v zrnu přemění na maltózu. Z ní se pak uvaří ale, které se nechá zoctovatět. Výsledný ocet posléze zraje. Obvykle má světle hnědou barvu. Je oblíbený zejména ve Velké Británii.

Lihový (kvasný) ocet.

Výroba probíhá kvašením ředěného etanolu. Ve vodném roztoku je kvasný ocet při velmi nízkých koncentracích vůní i chutí velmi podobný roztoku kyseliny citronové, díky čemu jej lze s úspěchem použít v kuchyni do nápojů, nebo jako prostředek proti zápachům. Octová voda je též výborný prostředek proti zatuchlině – kanalizace, automatické pračky a podobně. Kvasný ocet nalezl uplatnění také jako lék proti plísňovým onemocněním nohou (tzv. "bazénová nemoc").

Potravinové výrobky na bázi octa.

Hesperiden-Essig.

Směs kvasného lihového octa (87%), bílého vinného octa (10%), koncentrované jablečné šťávy (2,5%) a přídatných látek E224 a E150c, používaná především v rakouské kuchyni.

Ocet je potravinářská přísada a konzervační činidlo, jehož hlavní složkou je kyselina octová v koncentraci podle druhu octa od asi 4 do 18 % (nejčastější koncentrace je 8 %). Potravinářský ocet se vyrábí oxidací tekutin obsahujících ethanol, například vinný ocet z vína. Během oxidace bakterie rodu "Acetobacter" oxidují za přítomnosti kyslíku ethanol na kyselinu octovou. Ocet se v potravinářství užívá jednak ke konzervaci zeleniny, jednak jako okyselující součást pokrmů v řadě kuchyní světa. Byl takto používán již v antice.

Le vinaigre est une solution aqueuse à faible teneur d'acide acétique, qui rentre principalement dans l'alimentation humaine comme condiment et conservateur alimentaire. Le vinaigre d'alcool déshydraté en cristaux est un nettoyant préservant l'environnement.


Místní podmínky.

Oblast vážně postižená leží v rovině Bantul, rozkládající se jižně od města Yogyakarta. Rovina je velmi hustě obydlená lidmi žijícími v malých vesnicích oddělených rýžovými poli a zbytky polí cukrové třtiny, které dříve zásobovaly množství cukrovarů. Poslední zbývající cukrovar v oblasti se nachází mezi Bantulem a Yogyakartou.

Oběti.

Podle posledních zpráv způsobilo zemětřesení 5 782 úmrtí, 36 299 lidí bylo zraněno, poškozeno 135 000 domů a 600 000 lidí zůstalo bez přístřeší. Z toho 3 580 úmrtí a více než 1 892 zranění je z oblasti Bantul, dalších 1 668 zemřelo v okrese Klaten. V okruhu 50 km od epicentra výbuchu žije asi 5 miliónů lidí.  Obyvatelé pobřeží uprchli do vnitrozemí v obavách z tsunami, ale to nenastalo, protože síla zemětřesení nebyla pro vytváření vln tsunami dostatečná. Borobudur, stará buddhistická stupa severně od oblasti zemětřesení podle všeho přečkala katastrofu zcela nedotčena, kdežto hinduistický chrám v na okraji města Prambananu, umístěný mnohem blíže oblasti největších škod, utrpěl značné škody a byl uzavřen. Královské hrobky v Imogiri východně od Bantulu utrpěly rozsáhlé poškození a byly proto také uzavřeny veřejnosti.

Původ zemětřesení.

Soudí se, že zemětřesení mělo tektonickou příčinu, a nelze jej přímo spojovat se souběžně probíhající erupcí blízké sopky Merapi, i když bylo hlášeno, že způsobilo zvýšenou aktivitu vulkánu.

Reakce na neštěstí.

Prezident Susilo Bambang Yudhoyono přesunul armádu do centrální jávské provincie, aby pomáhala při záchranných pracích a evakuaci obětí. Byl určen tým vládních ministrů, aby na operace dohlížel.  Postižené oblasti nabídlo mnoho zemí a organizací zahraniční pomoc:

Média.

Většina mezinárodních zpravodajských agentur již měla zpravodaje nebo informační zdroje v oblasti vzhledem k aktivitě sopky Merapi severně od Yogyakarty.  Yogyakarta je pro mnohé spojena s Borobudurem a Prambananem, přestože se obě místa nacházejí v nezanedbatelné vzdálenosti od města. Novinové zprávy proto měly tendenci se zaměřit na stav těchto památek. Borobudur neutrpěl škody, zatímco Prambanan, nacházející se blíže epicentru, podle zpráv utrpěl významné škody.  Zpravodajství o nezměrných problémech, kterým jsou denně vystaveni lidé, kteří přežili zemětřesení, konkurují zprávy o krizi ve Východním Timoru v médiích některých zemí jako je Austrálie nebo Nový Zéland.

Zemětřesení na Jávě v květnu 2006 proběhlo 27. května 2006 v 05:54 místního času (což je 0:54 SELČ, 26. května 22:53 GMT), v Indickém oceánu podle údajů Geologické služby USA asi 25 km jiho-jihozápadně od indonéského města Yogyakarta, na jižní straně ostrova Jáva, 17,1 km pod mořským dnem; Meteorologická a geofyzikální agentura v Jakartě naproti tomu určila hypocentrum zemětřesení asi 37 km jižně od Yogyakarty, 33 km pod mořským dnem. Zemětřesení mělo sílu 6,3. Dva následné otřesy o síle 4,8 a 4,6 Richterovy stupnice nastaly přibližně o 4 a 6 hodin později.

Le séisme de à Java est un séisme qui s'est produit le à 5 h 54 (heure locale dans l'île de Java, soit le à 23 h 54 GMT), à 37 kilomètres au sud de Yogyakarta dans l'île indonésienne de Java et à une profondeur de avec une magnitude de 6,2 sur l'échelle ouverte de Richter, d'après l'Institut géologique américain (USGS). Initialement mesurée à 6,2, la magnitude de la secousse tellurique a été réévaluée à 6,3.


Objev porcelánu v Evropě.

Tschirnhaus a Böttger pracovali v saských městech Drážďanech a Míšni pro saského kurfiřta později polského krále Augusta Silného. Tschirnhaus měl obrovské znalosti evropských vědeckých technologií, především z oborů chemie, alchymie a metalurgie, které mu usnadňovaly více než desetileté snažení při objevu složení receptury pro výrobu míšeňského porcelánu. V roce 1705 se k němu přidal (respektive byl Augustem Silným najat) rovněž velmi talentovaný Friedrich Böttger. Po studiu farmacie v Berlíně se přiklonil více na stranu alchymie a právě svým tvrzením, že dokáže přeměnit bezcenné předměty na zlato, si získal pozornost Augusta Silného, který byl velkým mecenášem alchymistů a dokázal naopak značné množství zlata utratit kvůli podobným tvrzením. Nicméně August právě v Böttgerově případě svůj kapitál investoval velmi výhodně. Johann Friedrich Böttger byl kvůli urychlení a utajení procesu výroby zlata Augustem vězněn. Ve vězení byl až do roku 1705 nucen, ve spolupráci s ostatními alchymisty, pracovat na objevu tvorby zlata.  Jeho dalším úkolem bylo vytvořit porcelán, ve kterém král August spatřoval svět krásy a bohatství. Byl jím naprosto posedlý, o čemž svědčí i jeho obrovské sbírky porcelánu, které nashromáždil. Dokonce udělal zajímavý obchod, když Pruskému králi poskytl 600 vyzbrojených vojáků vycvičených v boji výměnou za to, že od něj získá 18 překrásných velkých nádob z čínského porcelánu.  Böttger však ve vězení velice strádal, a tak napsal králi dopis, v němž jej prosí o propuštění z vězení a přísahá, že pro něj porcelán skutečně vytvoří. Král mu uvěří a dává mu šanci, kterou Böttger po mnohých nezdařených pokusech využívá a triumfuje. Král je nadšen a představuje světu, v lednu 1708, „Bílý evropský porcelán“. Toto datum je tedy oficiálním datem vynálezu porcelánu v Evropě. Král zakládá manufakturu v Drážďanech, ale dlouho mu radost z bílého porcelánu nevydrží a požaduje po Böttgerovi, aby jej začal barevně a ornamentálně zdobit. Böttger opět upadá do deprese, kterou úkol přináší. Začíná se opíjet alkoholem a píše králi, že to asi nedokáže. Nakonec se mu to podaří, ale král má další požadavky. Barvy na porcelánu chce doplnit červenou barvou, která se objevuje na čínském a zejména japonském porcelánu.  Böttger měl tentokrát opět velké štěstí, protože na scénu přišel malíř Ehrenfried Walther von Tschirnhaus, který králi tvrdil, že to dokáže, protože ovládá techniku ornamentálního čínského zdobení a zná tajemství červené keramiky. Tschirnhaus však brzy, v říjnu 1708, umírá. Jeho deník ze zápisky o jeho bádání se zachoval do dnešních dní, ale stránky s popisem výroby a aplikace červené barvy chybí; někdo je kdysi odstranil.  Ale Böttger pravděpodobně měl odstraněné stránky z deníku k dispozici, a tak opět triumfuje a přivádí zdobený porcelán k dokonalosti. Je ovšem pravda, že Ehrenfried Walther von Tschirnhaus hrál při výrobě této receptury roli více než partnerskou.

Míšeňská manufaktura.

Míšeňská manufaktura na výrobu porcelánu byla založena rok po tomto významném objevu a zde také pokračoval vývoj pecí a glazur použitelných pro vývoj Böttgerova porcelánu. Tento materiál vyžaduje výpal při velmi vysokých teplotách (přes 1400 °C) pro dosažení průsvitnosti tolik typické pro porcelán čínský. Míšeňský porcelán byl vypalován podobně jako v Číně, čímž bylo dosahováno extrémní odolnosti proti teplotním šokům. To dokazuje svědectví návštěvníků Míšeňské manufaktury, kteří byli přítomni vhození rozžhavené nádoby do studené vody, aniž by se tato nádoba poškodila. Pravdivost této historky byla potvrzena až v roce 1980 na Massachusettském institutu technologie.  První výrobky z Míšeňské manufaktury nebyly bílé, jak bychom dnes předpokládali, ale tmavohnědě a černě zabarvené, zdobené zlaceným dekorem – po vzoru orientálních nádob.

Značka.

S cílem identifikovat originální míšeňské zboží byly výrobky označovány zpočátku značkami kreslenými na dno. Posléze byly tyto značky ryty do barvy pod glazuru. První značky jako ""AR"" (Augustus Rex, monogram krále), ""K.P.M"" (Königliche Porzellan-Manufaktur), ""M.P.M."" (Meissener Porzellan-Manufaktur) a ""K.P.F."" (Königliche Porzellan-Fabrik) byly nakonec nahrazeny logem dvou zkřížených mečů. Tato značka, zavedená v roce 1720, se dekretem stala od roku 1731 značkou oficiální; různé variace stylu mečů dovolují míšeňské výrobky dobře datovat. Jde o jednu z nejstarších známých značek porcelánu v Evropě.

Typy výrobků.

Již od Böttgerových časů se realizovala produkce nádobí; první soupravy jsou datovány k roku 1720. První nádobí bylo prosté a teprve Kändler zavedl jeho zdobení. Roku 1740 byl pro Kändlerova protektora, knížete Heinricha von Brühl, vytvořen slavný „labutí servis“ ("Schwanenservice") o více než tisíci kusech. Během 2. světové války byla souprava ztracena, ale zůstaly zachovány formy a v současné době je možno získat repliky tohoto nádobí.  „Cibulový vzor“ ("Zwiebelmuster") se vyrábí již tři století. Jde o vzor od Höroldt z roku 1739, inspirovaný pravděpodobně čínským šálkem z období Kangxi. Získal obrovskou popularitu a byl zkopírován více než 60 výrobními místy (včetně českých porcelánek). Vzor byl tak populární a byl tak rozšířen, že Německý nejvyšší soud prohlásil v roce 1926 název "Meissener Zwiebelmuster" za veřejný statek.  Jiné populární modely jsou výrobky s purpurovými růžemi nebo s fíkovými listy. Jiná série nádobí má pod glazurou na okraji talířů vyryté motivy letících rudých a zlatých draků a medailon uprostřed. Jedna verze tohoto modelu byla používána v bavorském sídle Adolfa Hitlera.

Míšeňský porcelán je první evropský porcelán. Jeho vynálezcem byl v roce 1708 Ehrenfried Walther von Tschirnhaus, po jehož smrti v jeho díle pokračoval jeho žák a spolupracovník Johann Friedrich Böttger. Podnik na jeho výrobu, který vznikl v roce 1710, patřil k nejslavnějším manufakturám svého druhu v Evropě a funguje dodnes pod názvem "Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen GmbH".

L'appellation porcelaine de Saxe recouvre les productions de plusieurs manufactures allemandes de la région de Saxe à partir du début du, selon le procédé découvert et mis au point par Frédéric Böttger. Cette porcelaine dure utilise le kaolin qui provient des mines situées au nord-ouest de la ville de Meissen.


Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Německo - Japonsko 5:4 (4:2, 0:0, 1:2)  27. dubna 2003 (16:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Německa: 0:46 Morczinietz, 4:17 Felski, 8:34 Boos, 19:45 Blank, 56:57 Felski Branky Japonska: 10:37 Obara, 17:16 K. Ito, 47:02 M. Ito, 59:44 Yule Rozhodčí: T. Andersson - Karlsson (SWE), Makarov (RUS) Vyloučení: 5:5 (1:0) Diváků: 10 153  Německo: Müller - Ehrhoff, S. Goc, Lüdemann, Benda, Renz, Retzer, Kunce, Molling - Martinec, M. Goc, M. Reichel - Morczinietz, Soccio, Kathan - Felski, Abstreiter, Kreutzer - Lewandowski, Boos, Blank.  Japonsko: Nihei - Oširo, K. Ito, Daikawa, Kawašima, Sugawara, Mijauči, Kawaguči, Sasaki - M. Ito, Kabajama, Yule - Kuwabara, Tesuja Saitó, Suzuki - Takeši Saitó, Sakurai, Kobajaši - Masuko, Obara, Učijama.  27. dubna 2003 (20:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Slovenska: 7:03 Richard Zedník, 18:22 Žigmund Pálffy, 22:57 Žigmund Pálffy, 26:25 Jozef Stümpel, 29:37 Richard Zedník, 30:47 Žigmund Pálffy, 40:51 Vladimír Országh, 41:47. Miroslav Šatan, 57:29 Richard Zedník Branky Ukrajiny: 20:59 Zinevič, 25:57 Zavalňuk, 44. Procenko Rozhodčí: Looker (USA) - Hämäläinen (FIN), Semjonov (EST) Vyloučení: 2:7 (3:0) Diváků: 10 145 Slovensko: Staňa - Višňovský, Štrbák, Lintner, Švehla, Ivan Majeský, Suchý, Milo, Čierny - Žigmund Pálffy, Stümpel, Zedník - Országh, Šatan, Nagy - Radivojevič, Kapuš, Cíger – Vaic, M. Hlinka.  Ukrajina: Simčuk (31. Karpenko) - Širjajev, Timčenko, Klimenťjev, Srjubko, Ostrouško, Gunko - Procenko, Hniděnko, Litvyněnko - Salnikov, Christič, Ziněvyč – Savenko, Bobrovnikov, Nikolajev - Charčenko, Zavalňuk, Bezsčastnyj.  28. dubna 2003 (16:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Slovenska: 7:00 Jozef Stümpel, 9:58 Žigmund Pálffy, 16:39 Žigmund Pálffy, 24:45 Ladislav Nagy, 27:43 Miroslav Hlinka, 34:06 Branko

Skupina B.

USA – Dánsko 2:5 (1:3, 0:1, 1:1)  26. dubna 2003 (15:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky USA: 16:06 Jim Fahey, 42:24 Kelly Fairchild Branky Dánska: 6:06 Nordby-Andersen, 9:48 Staal, 12:21 Damgaard, 23:09 R. Larsen, 53:18 Staal Rozhodčí: Jonák (SVK) – Coenen (NED), Laschowski (CAN) Vyloučení: 5:6 (1:1) + Chris Ferraro - S. True na 10 min. Diváků: 3 681  USA: Ryan Miller (15. Rogles) - Hauer, Bouillon, Corvo, Leopold, Fahey, Gruden, Mottau, Housley - Fairchild, Reasoner, Craig Johnson - Kevin Miller, Cullen, Drury - Peter Ferraro, Chris Ferraro, Dimitrakos - Pohl, Hall, Brad Defauw.  Dánsko: Hirsch - Damgaard, D. Nielsen, Akesson, Duus, Johnsen, Jensen, Andreasen - Staal, Green, J. Nielsen - M. True, Degn, Monberg - S. True, F. Nielsen, Larsen - Molgaard, Grey, Nordby-Andersen.  26. dubna 2003 (19:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky Švýcarska: 2:15 Bärtschi, 25:11 Christen Branky Ruska: 14:51 Ilja Kovalčuk, 18:19 Igor Grigorenko, 23:17 Dmitrij Kalinin, 26:49 Denis Archipov, 47:42 Pavel Dacjuk Rozhodčí: Šindler - Blümel (CZE), Meszynski (POL) Vyloučení: 9:6 (0:1, 0:1) Diváků: 4 057 Švýcarsko: Weibel - Steinegger, Blindenbacher, Streit, Keller, Seger, Forster, Gerber - Jenni, Cereda, Fischer - Bärtschi, Plüss, Della Rossa - Wichser, Conne, Christen - Jeannin, Aeschlimann, Paterlini.  Rusko: Podomackij - Kalinin, Ždan, Gusev, Turkovskij, Jerofejev, Proškin, Guskov, Vyšedkevič - Grigorenko, Dacjuk, Kovalčuk - Saprykin, Archipov, Frolov - Antipov, Zinovjev, Suglobov - Novoselcev, Soin, Semin.  27. dubna 2003 (15:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky USA: nikdo Branky Švýcarska: 11:17 Seger Rozhodčí: Matsuoka (CAN) – Popovič (SVK), Blümel (CZE) Vyloučení: 4:6 (0:1) Diváků: 3 887

Skupina C.

Kanada - Bělorusko 3:0 (2:0, 0:0, 1:0)  26. dubna 2003 (16:00) – Turku (Elysée Arena) Branky Kanady: 12:13 Ryan Smyth, 17:40 Dany Heatley, 41:15 Mike Comrie Branky Běloruska: nikdo Rozhodčí: Kurmann (SUI) - Brodnicki (GER), Kautto (FIN) Vyloučení: 6:5. Diváků: 6 370 Kanada: Burke - Staios, Brewer, Heward, Bouwmeester, Dandenault, Rivet - Doan, Draper, Maltby - Carter, Kolanos, Heatley - Calder, Briere, Smyth - Marleau, Comrie, Horcoff.  Bělorusko: Šabanov - Staš, Chmyl, Jerkovič, Žurik, Alexejev, Kopat, Makrickij, Rjadinskij - D. Pankov, Kaljužnyj, Cypljakov - Kovaljov, Rasolko, Starostěnko – Strachov, Bekbulatov, Savilov - Jesaulov, Zadělenov, Čupric.  26. dubna 2003 (20:00) – Turku (Elysée Arena) Branky Lotyšska: 12:58 Romanovskis Branky Švédska: 13:57 Peter Nordström, 16:28 Peter Nordström, 22:46 Thomas Rhodin Rozhodčí: Favorin (FIN) - Linke (SUI), Lesňjak (SLO) Vyloučení: 5:5 + Skrastinš 5 min a do konce utkání. Diváků: 6 759  Lotyšsko: Naumovs - Rekis, Redlihs, Lavinš, Sorokins, Skrastinš, Tribuncovs, Feldmanis, Ankipans - Macijevskis, Cipruss, Niživijs - Romanovskis, Fanduls, Pantelejevs - Semjonovs, Čubars, Kerčs - Širokovs, Sprukts, Tambijevs.  Švédsko: Tellqvist - Magnus Johansson, R. Sundin, Rhodin, M. Norström, Tärnström, D. Tjärnqvist - Hannula, Davidsson, Andersson - M. Tjärnqvist, Jönsson, Nordström – Nilson, Zetterberg, Axelsson - Höglund, Mathias Johansson, Renberg.  27. dubna 2003 (16:00) – Turku (Elysée Arena) Branky Kanady: 2:25 Dany Heatley, 16:50 Cory Cross, 31:46 Dany Heatley, 45:42 Mike Comrie, 52:14 Daniel Brière, 52:42 Mike Comrie Branky Lotyšska: 12:14 Čubars Rozhodčí: Schimm - Brodnicki (GER), Jakobsen

Skupina D.

Česko - Slovinsko 5:2 (3:0, 2:1, 0:1)  26. dubna 2003 (16:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Česka: 6:20 Radim Vrbata, 11:01 Michal Sup, 13:24 David Výborný, 32:07 Jiří Hudler, 35:24 Jaroslav Balaštík Branky Slovinska: 20:57 Rodman, 55:11 Por. Rozhodčí: Dutil (CAN) - Hämäläinen (FIN), Guculja (BLR) Vyloučení: 7:8 Diváků: 12 001  Česko: Roman Málek - Martin Richter, Jaroslav Špaček, Petr Kadlec, Jan Hejda, Pavel Trnka, Jaroslav Modrý - Jan Hlaváč, Josef Vašíček, Radim Vrbata - Radek Duda, Martin Straka, Michal Sup - Jaroslav Balaštík, Jaroslav Hlinka, Jindřich Kotrla - David Výborný, Jiří Hudler.  Slovinsko: Glavič - Beslagič, Ciglenički, Zajc, Rebolj, Dervarič, Brodnik, Kranjc, Goličič - Razingar, Vnuk, Rodman - Zagar, Avguštinčič, Polončič - Terglav, Jan, Kontrenec - Rožič, Sivič, Por.  26. dubna 2003 (20:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Rakouska: 35:58 Kalt Branky Finska: 8:07 Toni Lydman, 21:25 Toni Lydman, 30:57 Ville Peltonen, 39:16 Saku Koivu, 59:12 Teemu Selänne Rozhodčí: Zacharov (RUS) - Semjonov (EST), Redding (USA) Vyloučení: 5:5 (0:2) Diváků: 13 022  Rakousko: Dalpiaz - A. Lakos, Unterluggauer, Lukas, Doyle, Kasper, H. Hohenberger, P. Lakos - Kalt, Pöck, Setzinger - Trattnig, Lukas, Brandner - Perthaler, Szücs, M. Hohenberger - Salfi, Divis, Welser - Koch.  Finsko: Nurminen - Timonen, Niinimaa, Nummelin, Väänänen, Lydman, Kiprusoff – Selänne, Koivu, Peltonen - Kallio, Jokinen, Hagman - Pirjetä, Pirnes, Eloranta – A. Miettinen, Santala, Rintanen - Ylönen.  28. dubna 2003 (19:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky Finska: 3:58 Janne Niinimaa, 4:27 Aki-Petteri Berg, 11:57 Teemu Selänne, 17:49 Kimmo Timonen, 22:47 Mikko Eloranta, 30:42 Petteri Nummelin, 32:08 Esa Pirnes, 37:27 Teemu Selänne, 42:27 Tomi Kallio, 47:27 Lasse Pirjeta, 54:13 Tomi Kallio, 59:25 Esa Pirnes Branky Slovinska: nikdo Rozhodčí: Šindler (CZE) - Coenen (NED), Popovič (SVK) Vyloučení: 1:9 (5:0) Diváků: 7 800

Osmifinále A.

2. května 2003 (16:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Slovenska: 10:42 Richard Kapuš, 42:56 Ladislav Nagy, 50:57 Miroslav Šatan, 57:02 Miroslav Šatan, 58:33 Miroslav Hlinka Branky Finska: 3:51 Olli Jokinen Rozhodčí: Dutil (CAN) – Karlsson (SWE), Laschowski (CAN) Vyloučení: 8:6 (1:0, 1:0) + Niinima na 10 min. Diváků: 13 209  Slovensko: Lašák – L’. Višňovský, Štrbák, Švehla, Lintner, Ivan Majeský, Suchý, Milo, L. Čierny – Pálffy, Stümpel, Zedník – Šatan, Kapuš, Bondra – Országh, M. Hlinka, Nagy – Radivojevič, Vaic, Sejna.  Finsko: Nurminen - Timonen, Niinimaa, Nummelin, Berg, Lydman, Marko Kiprusoff, Väänänen - Selänne, Koivu, Peltonen - Kallio, Jokinen, Miettinen – Eloranta, Pirnes, Rintanen – Pirjetä, Ylönen, Hagman - Santala.  2. května 2003 (20:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Česka: 23:40 Martin Straka, 27:18 Petr Kadlec, 27:39 Milan Hejduk, 32:08 Milan Hejduk, 59:17 Jaroslav Hlinka Branky Ukrajiny: 35:18 Borovnikov, 57:27 Šachrajčuk Rozhodčí: Kurmann (SUI) - Jakobsen (DEN), Redding (USA) Vyloučení: 5:6 (2:1) Diváků: 12 571  Česko: Tomáš Vokoun - Jaroslav Modrý, Tomáš Kaberle, Petr Kadlec, Jan Hejda, Martin Richter, Jaroslav Špaček, Pavel Trnka - Milan Hejduk, Robert Reichel, David Výborný - Radek Duda, Martin Straka, Michal Sup - Radim Vrbata, Josef Vašíček (43. Jaroslav Balaštík), Jan Hlaváč - Jaroslav Hlinka, Jiří Hudler, Jindřich Kotrla.  Ukrajina: Karpenko - Zavalňuk, Ostruško, Klimenťjev, Srjubko, Timčenko, Gunko, Nikolajev - Procenko, Šachrajčuk, Livyněnko - Salnikov, Christič, Varlamov – Savenko, Bobrovnikov, Kasjančuk - Charčenko, Hniděnko, Bezčastnyj.  3. května 2003 (16:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Německa: 9:58 Soccio, 12:03 T. Martinec, 24:45 Kunce, 27:46 Abstreiter, 40:52 Morczinietz Branky Rakouska: 31:53 Brandner. Rozhodčí: Looker (USA) - Linke (SUI), Makarov (RUS) Vyloučení: 4:5 (2:0) Diváků: 12 510 Německo: Jonas - Kunce, Ehrhoff, J. Benda, Lüdemann, S. Goc, Retzer, Renz, Kopitz - T. Martinec, M. Reichel, M. Goc - Morczinietz, Soccio, Kathan - Felski, Abstreiter, Kreutzer - Lewandowski, Boos, Hommel.  Rakousko: Dalpiaz - Unterluggauer, A. Lakos, Doyle, R. Lukas, H. Hohenberger, Kasper, P. Lakos - Kalt, T. Pöck, Brandner - Trattnig, P. Lukas, Setzinger - Perthaler, Szücs, M. Hohenberger - Welser, R. Divis, Salfi - Koch.  3. května 2003 (20:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Finska: 3:53 Kimmo Rintanen, 15:41 Kimmo Rintanen, 16:04 Niklas Hagman, 20:50 Kimmo Rintanen, 21:28 Niklas Hagman, 26:02 Teemu Selänne, 29:35 Teemu Selänne, 48:20 Kimmo Timonen, 56:18 Kimmo Rintanen Branky Ukrajiny: nikdo Rozhodčí: Matsuoka (CAN) - Jakobsen (DEN), Redding (USA) Vyloučení: 9:13 (2:0) Diváků: 13 174  Finsko: Hurme - Timonen, Niinimaa, Nummelin, Berg, Lydman, Väänänen - Selänne, Koivu, Peltonen - Kallio, Jokinen, Rintanen - Eloranta, Pirnes, Hagman - Ylönen, Santala, Miettinen - Pirjetä.  Ukrajina: Simčuk (33. Karpenko) - Zavalňuk, Ostruško, Klimenťjev,

Osmifinále B.

2. května 2003 (16:00) – Turku (Elysée Arena) Branky Kanady: 4:39 Jay Bouwmeester, 39:05 Jay Bouwmeester Branky Dánska: 15:25 D. Jensen, 15:46 Molgaard Rozhodčí: Jonák (SVK) – Kautto (FIN), Semjonov (EST) Vyloučení: 8:5 Diváků: 3 804  Dánsko: P. Hirsch - D. Nielsen, Damgaard, Duus, Akesson, D. Jensen, Johnsen, Andreasen - J. Nielsen, Green, Staal - M. True, Degn, Monberg - Larsen, F. Nielsen, S. True - Nordby-Andersen, Grey, Molgaard – Dresler.  Kanada: Burke - Brewer, Staios, Bouwmeester, Reinprecht, Rivet, Dandenault, Heward, Cross – Maltby Draper, Doan – Briere, Marleau, Heatley – Horcoff, Comrie, Carter – Calder, Kolanos, Smyth.  2. května 2003 (20:05) – Turku (Elysée Arena) Branky Ruska: 18:29 Igor Grigorenko, 43:36 Ilja Kovalčuk Branky Švédska: 8:12 Henrik Zetterberg, 33:28 Jonas Höglund, 41:11 Jörgen Jönsson, 59:16 Mats Sundin Rozhodčí: Šindler – Blümel (CZE), Goculja (BLR) Vyloučení: 6:4 + Igor Grigorenko na 10 min. Diváků: 5 721  Rusko: Sokolov - Kalinin, Chavanov, Gusev, Turkovskij, Jerofejev, Proškin, Vyšedkevič, Ždan – Grigorenko, Dacjuk, Kovalčuk – Saprykin, Archipov, Frolov – Antipov, Zinovjev, Suglobov – Novoselcev, Kajgorodov, Soin.  Švédsko: Salo – Tärnström, D. Tjärnqvist, Magnus Johansson, R. Sundin, Rhodin, M. Norström, Gustafsson – M. Tjärnqvist, Forsberg, H. Zetterberg – Axelsson, M. Sundin, N. Andersson – Höglund, J. Jönsson, Nordström – Hannula, Davidsson, Renberg - Mathias Johansson.  3. května 2003 (16:00) – Turku (Elysée Arena) Branky Švýcarska: 3:11 Fischer, 30:46 Forster, 45:15 Wichser, 49:55 Fischer Branky Lotyšska: 14:19 Fanduls, 22:07 Fanduls Rozhodčí: Šindler – Blümel (CZE), Lesnjak (SLO) Vyloučení: 3:5 (0:1) Diváků: 5 268  Švýcarsko: Bührer - Keller, Streit, Steinegger, Blindenbacher, Seger, Forster, L. Gerber - Bezina, Cereda, Fischer - Jeannin, Aeschlimann, Paterlini - P. Bärtschi, Plüss, Della Rossa - Christen, Conne, Wichser - Wirz.  Lotyšsko: Naumovs - Skraštins, Redlihs, Rekis, Tribuncovs, Lavinš, Sorokins, Feldmanis - Macijevskis, Cipruss, Niživijs - Semjonovs, Čubars, Tambijevs – Romanovskis, Fanduls, Pantělejevs - Širokovs, Sprukts, Kercs.  3. května 2003 (20:05) – Turku (Elysée Arena) Branky Švédska: 8:28 Per-Johan Axelsson, 15:08 Peter Forsberg, 28:35 Per-Johan Axelsson, 41:42 Niklas Andersson, 43:17 Mikael Renberg, 47:54 Henrik Zetterberg, 59:13 Mats Sundin Branky Dánska: 10:01 Akesson Rozhodčí: Schimm (GER) - Goculja (BLR), Kautto (FIN) Vyloučení: 5:6 (1:0) Diváků: 5 061  Švédsko: Tellqvist - Tärnström, D. Tjärnqvist, Rhodin, M. Norström, Magnus Johansson, R. Sundin, Kronwall, P. Gustafsson

Čtvrtfinále.

Kanada – Německo 3:2pp (1:0, 1:0, 0:2 – 1:0)  7. května 2003 (16:00) – Turku (Elysée Arena) Branky Kanady: 3:04 Ryan Smyth, 32:43 Daniel Brière, 60:37 Eric Brewer Branky Německa: 44:31 Kopitz, 54:00 Kreutzer Rozhodčí: Šindler (CZE) – Hämäläinen (FIN), Makarov (RUS) Vyloučení: 8:6 (2:0) Diváků: 5 953.  Kanada: Burke - Brewer, Staios, Bouwmeester, Cross, Heward, Rivet, Dandenault – Heatley, Briere, Marleau – Horcoff, Reinprecht, Calder – Smyth, Comrie, Carter – Maltby, Draper, Doan – Kolanos.  Německo: Müller - Ehrhoff, Kunce, Benda, S. Retzer, Renz, S. Goc - T. Martinec, M. Reichel, M. Goc - Kathan, Soccio, Morczinietz – Kopitz, Abstreiter, Kreutzer - Lewandowski, Boos, Hommel.  7. května 2003 (17:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Slovenska: 27:36 Richard Kapuš, 39:13 Miroslav Šatan, 41:03 Miroslav Šatan Branky Švýcarska: 14:28 Plüss Rozhodčí: Matsuoka (CAN) – Redding (USA), Karlsson (SWE) Vyloučení: 7:4 (1:1, 1:0) Diváků: 12 723  Slovensko: Lašák - Višňovský, Štrbák, Švehla, Suchý, Lintner, Majeský, Čierny, Milo - Pálffy, Stümpel, Zedník - Šatan, Demitra, Bondra - Országh, M. Hlinka, Nagy – Radivojevič, Kapuš, Vaic.  Švýcarsko: Bührer - Seger, Forster, Streit, Keller, L. Gerber, Bezina, Steinegger, Blindenbacher, - Jeannin, Aeschlimann,

Semifinále.

Česko - Kanada 4:8 (0:1, 2:2, 2:5)  9. května 2003 (17:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Česka: 34:30 Robert Reichel, 39:32 Robert Reichel, 42:04 Milan Hejduk, 57:08 Radek Duda Branky Kanady: 10:34 Shane Doan, 23:57 Dany Heatley, 29:39 Jay Bouwmeester, 43:20 Kyle Calder, 48:41 Dany Heatley, 52:53 Shawn Horcoff, 57:45 Mathieu Dandenault, 58:25 Dany Heatley Rozhodčí: T. Andersson - Karlsson (SWE), Redding (USA) Vyloučení: 4:7 (1:1) Diváků: 12 924  Česko: Tomáš Vokoun (30. Roman Málek) - Petr Kadlec, Jan Hejda, Jaroslav Modrý, Tomáš Kaberle, Pavel Kolařík, Jaroslav Špaček – Milan Hejduk, Martin Straka, Jan Hlaváč - Jaroslav Hlinka, Robert Reichel, David Výborný - Radek Duda, Josef Vašíček, Michal Sup – Radim Vrbata,

Finále.

Kanada - Švédsko 3:2pp (1:2, 0:0, 1:0 - 1:0)  11. května 2003 (17:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Kanady: 19:17 Shawn Horcoff, 49:03 Shane Doan, 73:49 Anson Carter Branky Švédska: 10:17 Mattias Tjärnqvist, 18:39 Per-Johan Axelsson Rozhodčí: Šindler - Blümel (CZE), Hämäläinen (FIN) Vyloučení:

O 3. místo.

Česko - Slovensko 2:4 (1:2, 1:1, 0:1)  10. května 2003 (17:00) – Helsinky (Hartwall Arena) Branky Česka: 15:31 Jan Hlaváč, 20:37 Robert Reichel Branky Slovenska: 13:18 Miroslav Šatan, 19:03 Jozef Stümpel, 25:20 Peter Bondra, 57:31 Pavol Demitra Rozhodčí: Matsuoka (CAN) - Redding (USA), Karlsson (SWE) Vyloučení: 4:4 (2:2) Diváků: 13 324  Česko: Tomáš Vokoun - Petr Kadlec, Jan

O udržení.

USA – Slovinsko 7:2 (3:2, 3:0, 1:0)  2. května 2003 (15:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky USA: 0:42 Matt Cullen, 15:22 Adam Hall, 16:59 Brett Hauer, 21:46 John Pohl, 22:59 Phil Housley, 34:05 Kelly Fairchild, 44:49 Ted Drury Branky Slovinska: 7:02 Razingar, 18:07 Razingar Rozhodčí: Zacharov (RUS) – Coenen (NED), Meszynski (POL) Vyloučení: 6:8 (2:1) Diváků: 2 348  Slovinsko: Kristan - Krajnc, Ciglenečki, Beslagič, Rebolj, Dervarič, Brodnik, Zajc – Rožič, Vnuk, Polončič – Razingar, Pretnar, Rodman – Terglav, Jan, Kontrec – Terlikar, Goličič, Por.  USA: Ryan Miller - Fahey, Gruden, Hauer, Bouillon, Corvo, Leopold, Housley, Mottau - Kevin Miller, Cullen, Ted Drury - Pohl, Reasoner, Dimitrakos - Peter Ferraro, Chris Ferraro, Fairchild - Craig Johnson, Hall, Brad Defauw.  2. května 2003 (19:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky Běloruska: 10:09 Kaljužnyj, 17:56 V. Cyplakov, 51:43 Rasolko Branky Japonska: 17:04 Kawašima Rozhodčí: Andersson (SWE) – Hämäläinen (FIN), Popovič (SVK) Vyloučení: 8:7 (0:1) Diváků: 2 473  Bělorusko: Šabanov - Jerkovič, Chmyl, Žurik, Kopat, Makrickij, Rjadinskij, Staš, Alexejev - D. Pankov, Kaljužnyj, V. Cyplakov - Strachov, Bekbulatov, Savilov - Jesaulov, Zadělenov, Čupric - Kovaljov, Rasolko.  Japonsko: Nihei - Oširo, K. Ito, Daikawa, Kawašima, Sugawara, Kawaguči, Jamazaki - M. Ito, Kabajama, Yule – Kon, Tecuja Saitó, Suzuki - Kuwabara, Sakurai, Kobajaši – Takeši Saitó, Obara, Učijama – Masuko.  3. května 2003 (15:00) – Tampere (Tampereen jäähalli) Branky Japonska: 6:12 Kuwabara, 12:22 M. Ito, 46:42 M. Ito Branky Slovinska: 37:06 Vnuk, 48:29 Vnuk, 49:23 Jan Rozhodčí: Jonák (SVK) – Brodnicki (GER), Meszynski (POL) Vyloučení: 6:4 (1:2) Diváků: 3 058  Japonsko: Nihei - Oširo, K.

67. Mistrovství světa v ledním hokeji se konalo v Helsinkách, Turku a Tampere ve dnech od 26. dubna do 11. května 2003. Původně se mělo konat v ČR, ale nakonec došlo k výměně s Finskem a MS v ČR se konalo v r. 2004.

Le Championnat du monde de hockey sur glace 2003 eu lieu du 26 avril au 11 mai à Helsinki, Turku et Tampere en Finlande.


Pablo Honey, The Bends, OK Computer.

Radiohead vydali svůj první singl Creep v roce 1992. Jejich debutové album Pablo Honey následovalo v roce 1993. Píseň Creep nebyla zpočátku příliš úspěšná, celosvětovým hitem se stala až po dotisku o rok později a kapela začínala být označována jako skupina jednoho hitu. Popularita Radiohead se ve Velké Británii zvýšila s vydáním druhého studiového alba The Bends (1995). Album, jehož vyvážená atmosféra, naplněná zvukovou barevností kytar a Yorkovým falzetem, bylo vřele přijato jak kritiky, tak především fanoušky. Třetí deska OK Computer (1997) skupině zajistila celosvětovou slávu. Album s prvky rozpínavého zvuku a tématem odcizení se v moderním světě je označováno jako zásadní mezník v hudbě 90. let.

Kid A, Amnesiac, Hail to the Thief, In Rainbows.

Vydáním alb Kid A (2000) a Amnesiac (2001) dosáhli Radiohead vrcholu slávy, ačkoli se na tato dvě alba snášely velmi rozdílné ohlasy. V tomto tvůrčím období prochází Radiohead změnou hudebního stylu. Do své hudby začínají více začleňovat elektronickou hudbu, prvky krautrocku a jazzu. Hail to the Thief (2003), míchající kytarovou hudbu s elektronickou, bylo jejich posledním albem vydaným pod hlavičkou společnosti EMI. Heptalogii alb zatím uzavírá deska In Rainbows (2007). Skupina toto album umístila na internet a potenciální kupci za něj mohli zaplatit libovolnou částku. I přes to, že si ho mohli stáhnout zcela zdarma, většina z nich za něj zaplatila. Tento počin zaznamenal úspěch jak u kritiků, tak u fanoušků.  V roce 2016 vydala kapela desku "A Moon Shaped Pool", český web iReport jí udělil vysoké hodnocení: čtyři a půl hvězdičky z pěti.

Radiohead je britská alternativní rocková skupina z Oxfordshire. Skupinu tvoří Thom Yorke (hlavní vokály, rytmická kytara, klavír, elektronika), Jonny Greenwood (hlavní kytara, další nástroje), Ed O'Brien (kytara, doprovodné vokály), Colin Greenwood (basová kytara, syntezátor) a Phil Selway (bicí, perkuse). Radiohead vydali od roku 1993 devět studiových alb. Do roku 2007 jich skupina prodala přes 30 milionů kusů.

Radiohead est un groupe de rock britannique, originaire d'Abingdon, dans l'Oxfordshire. Formé en 1985, il est composé de Thom Yorke (chant, guitare et piano), des frères Jonny Greenwood (guitare, divers autres instruments, arrangements) et Colin Greenwood (basse), Ed O'Brien (guitare et chœurs), et Phil Selway (batterie).