Předci.

Měšek Mladší byl synem Měška III. Starého a Eudoxie Kyjevské. Mezi jeho vzdálené předky patřili i Přemyslovci, díky svazku Měškova pradědečka Vladislava I. Hermana a Judity Přemyslovny, dcery Vratislava II. Mezi další předky patřili i Štaufové, díky svazku Měškova dědečka Izjaslava II. Kyjevského s Anežkou, dcerou římského krále Konráda III. nebo i Arpádovci, díky svazku jeho prapradědečka Vratislava II. s Adlétou Uherskou, dcerou Ondřeje I.

Život.

Mládí.

Datum Měškova narození je neznámé. Jeho bratr Boleslav se narodil v roce 1159, zatímco nejmladší bratr Vladislav po roce 1165. Z toho historikové usuzují, že Měšek se narodil mezi lety 1160 až 1165.  Měšek je poprvé zmiňován v roce 1167 v listině Měška III. Starého a Kazimíra II. Spravedlivého na sjezdě v Jędrzejówě, jako jeden ze synů velkopolského knížete.

Vyhnanec.

V roce 1173, po smrti Boleslava IV. Kadeřavého se jeho otec Měšek stal knížetem krakovským. V roce 1177 se však proti Měškovi Starému vzbouřili Boleslav I. Vysoký, který byl po Měškovi nejstarším Piastovcem, Odon,který se měl stát duchovním a Kazimír II. Spravedlivý. Vzpoura se povedla, Krakov ovládl Kazimír II. Spravedlivý a ve Velkopolsku se stal knížetem Odon. Měšek III. Starý musel se svými syny Boleslavem, Měškem a Vladislavem utéct do ciziny. Pomoc mu nenabídl ani jeho zeť Soběslav II., ani Fridrich I. Barbarossa. Pomoc našel až u svého dalšího zetě Bogislava, s jehož pomocí se v roce 1181 vrátil do Velkopolska. Pravděpodobně ještě toho roku, se do Velkopolska vrátili i jeho synové.

Na dvoře Leška Mazovského.

Měšek, však stále toužil po ovládnutí Krakova, a tak hledal spojence proti Kazimírovi II. Spravedlivému. V roce 1184 se spojil s mazovským a kujavským knížetem Leškem, na jehož dvůr poslal Měška Mladšího, jakožto nástupce. Měšek se však brzy začal chovat jako kníže mazovský, Lešek se něj rozhněval a vyhnal jej z Mazovska. Lešek se spojil s krakovským knížetem Kazimírem II. Spravedlivým, kterého vyznačil na svého nástupce. Sám Měšek se již roku 1185 opět objevil na dvoře otce Měška Starého.  Lešek zemřel o rok později, Mazovsko získal Kazimír a Kujavsko získal Měškův otec. Na kujavského knížete vyznačil Měškova staršího bratra Boleslava.

V Krakově.

Roku 1191, kdy Kazimír II. Spravedlivý válčil na Kyjevské Rusi se část šlechty v Krakově vzbouřila a na trůn v Krakově dosadili Měška III. Starého. Ten však zůstal ve svém knížectví a do Krakova poslal Měška Mladšího nebo Boleslava Kujavského. Kazimír II. Spravedlivý se však brzy vrátil a znovu získal Krakov. Měšek padl do žaláře, ale brzy byl propuštěn a vrátil se zpět na dvůr Měška III.

Kališským knížetem a smrt.

Po navrácení do Velkopolska se Měšek III. Starý rozhodl, že se jeho syn a jmenovec stane knížetem kališským. Byl však podřízen otci a na zahraniční politiku měl jen minimální vliv. Měšek zemřel o 2. srpna 1193 a zůstal pochovaný v Katedrála sv. Pavla apoštola Kaliszi. Měšek se nikdy neoženil a ani neměl potomky. Kališským knížem se stal jeho nevlastní bratr Odon.

Měšek Mladší či Měšek Kališský (polsky Mieszko Młodszy; 1160/1165 – 2. srpna 1193 Kalisz) byl kališský kníže v letech 1191 až do jeho smrti. Pocházel z dynastie Piastovců. Byl druhým synem Měška III. Starého a jeho druhé manželky Eudoxie Kyjevské.

Mieszko le Jeune (en polonais "Mieszko Młodszy"), de la dynastie des Piasts, est né entre 1160 et 1165, et décédé le. Il est le fils de Mieszko III le Vieux et de sa seconde épouse Eudoxie de Kiev.


Francis Conyngham (2e marquis Conyngham)

Kariéra.

Narodil se jako druhorozený syn generála 1. markýze z Conynghamu a jeho manželky Elizabeth Denison z bohaté bankéřské rodiny. Studoval v Etonu a po skončení napoleonských válek absolvoval kavalírskou cestu po Evropě. V letech 1818-1820 a 1825-1830 byl členem Dolní sněmovny (v roce 1825 nahradil v parlamentu za volební obvod Donegal svého staršího zemřelého bratra), zároveň začal zastávat hodnosti u dvora a nižší funkce ve vládě, mezitím po roce 1820 sloužil také v armádě. Díky své matce, která byla milenkou Jiřího IV., získal po jeho nástupu na trůn dvorský post správce královského šatníku (1820-1830), uplatnil se i v nižších vládních funkcích, byl státním podsekretářem zahraničí (1823-1824) a na ministerstvu financí lordem pokladu (1826-1830). V roce 1832 zdědil po otci rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů (jako syn markýze užíval původně jméno "lord Conyngham", po smrti staršího bratra užíval jako otcův dědic od roku 1824 titul "hrabě Mount Charles"), v roce 1833 obdržel Řád sv. Patrika. Své postavení si udržel i po smrti Jiřího IV. a odchodu matky od dvora do zahraničí, ve vládě dvakrát krátce zastával funkci generálního poštmistra (1834 a 1835), v letech 1835-1839 byl nejvyšším komořím Spojeného království, od roku 1835 zároveň zasedal v Tajné radě. Jako nejvyšší komoří oznámil královně Viktorii v roce 1837 její nástup na trůn po smrti Viléma IV. Mimoto zastával správní funkce v irských hrabstvích (viceadmirál v Ulsteru 1849-1876, lord-místodržitel v Meathu 1869-1876). Přestože v armádě již aktivně nesloužil, z kurtoazních důvodů byl později povýšen na generálmajora (1858), generálporučíka (1866) a nakonec dosáhl hodnosti generála (1874).

Rodina.

Jeho manželkou byla Jane Paget (1798-1876), dcera maršála 1. markýze z Anglesey (její bratr 2. markýz z Anglesey následoval Conynghama na postu nejvyššího komořího). Měli spolu šest dětí. Starší syn George Henry Conyngham, 3. markýz Conyngham (1825-1882), zastával nižší posty u dvora a v armádě dosáhl hodnosti generálporučíka. Mladší syn lord Francis Nathaniel Conyngham (1832-1880) byl členem Dolní sněmovny.

Francis Nathaniel Conyngham, 2. markýz Conyngham ("Francis Nathaniel Conyngham, 2nd Marquess of Conyngham, 2nd Earl of Conyngham, 2nd Earl of Mount Charles, 2nd Viscount Slane, 4th Baron Conyngham, 2nd Baron Minster") (11. června 1797, Dublin, Irsko – 18. července 1876, Londýn, Anglie) byl britský šlechtic, politik, generál a dvořan. V mládí byl poslancem Dolní sněmovny a zastával nižší funkce ve vládě. Po otci v roce 1832 zdědil rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů. Do britských dějin vstoupil v roce 1837, kdy jako nejvyšší komoří oznámil královně Viktorii její nástup na trůn.

Francis Nathaniel Conyngham, marquis Conyngham, KP, GCH, PC ( – ), titré Lord Francis Conyngham entre 1816 et 1824 et comte de Mount Charles entre 1824 et 1832, était un soldat, un courtisan et un homme politique anglo-irlandais.


Nástin událostí.

Po nezdařeném Nan-čchangském povstání utrpěla Komunistická stana Číny období velkých neúspěchů. Ústřední výbor KS Číny přijal v polovině srpna 1927 rezoluci s názvem „Plán povstání v Chu-peji a Chu-nanu“, který načrtl řadu vzbouření kolektivně nazývaných jako „Povstání podzimní sklizně“. K uskutečnění revolučního převratu politbyro KS Číny rozhodlo, že nejprve musí dojít k povstání lidu, s vojenskou silou jako druhotní, sloužící pro následnou obranu výdobytku revoluce. Byla zavedena nová politika, která podněcovala členy stany, aby organizovaly ozbrojená povstání v městských a venkovských oblastech. Do čela povstalců se tak dostali nezaměstnaní a nespokojení horníci, místní militaristé, rolníci i bandité.  Povstání podzimní sklizně na rozdíl od Kantonské komuny a dalších povstání organizovaných Kominternou a zacílených výhradně na změnu společenského řádu ve městech, byla tato povstání orientována na venkov. Jejich hesla, např. „ani zrno z nové sklizně statkářům“, „zabavte půdu středním a velkým hospodářům“, "vyhlaďte vesnické tyrany, bohaté panstvo a všechny kontrarevolucionáře“, byla rolníkům blízká, a získala komunistické straně mezi venkovským obyvatelstvem velké sympatie. Tyto slogany podtrhují záměr povstání svrhnout Kuomintangskou vládu (KMT) a nastolit vládu lidu. Správu povstaleckých území začaly postupně přebírat orgány „dělnicko-rolnické diktatury“, které se nazývaly „sověty“. Avšak až do roku 1930 neexistovaly stabilní revoluční základny. Ozbrojené jednotky kontrolované KS Číny se přemisťovaly, aby se vyhnuly střetnutí s nepřítelem, a svá stanoviště budovala tam, kde nacházely dobré zázemí.

Výsledek.

Všechna povstání byla neúspěšná nebo si povstalci dobytá území nedokázali udržet a museli se stáhnout. Mao Ce-tung se svou skupinou ustoupil do horské oblasti Ťing-kang-šan, na hranicích Chu-nanu -Ťiang-si. Povstání skončila neúspěchem hlavně kvůli špatné organizaci, nedostatečnému vedení a politické nezralosti. Koncem roku 1927 bylo komunistické hnutí v Číně na nejnižším stupni, trpělo velkými oběťmi a její organizace ve městech musela být utajována.

Povstání podzimní sklizně (zjednodušené znaky: 秋收起义, tradiční znaky: 秋收起義, pinyin: Qīushōu Qǐyì) je název pro sérii neúspěšných rolnických povstání organizovaných na podzim 1927 komunistickými veliteli v čínských provinciích Chu-nan a Chu-pej, z jejichž pozadí vychází postava Mao Ce-tunga.

Le soulèvement de la récolte d’automne (chinois simplifié : 秋收起义; chinois traditionnel : 秋收起義; pinyin : "Qīushōu Qǐyì") est le nom donné à une insurrection, conduite par Mao Zedong en 1927 en Chine dans les provinces du Hunan et du Jiangxi. Ce fut, avec le massacre de Shanghai et le soulèvement de Nanchang, l'un des éléments qui marquèrent le déclenchement de la guerre civile chinoise.


Vznik kliky.

V roce 1917 potlačil Tuan Čchi-žuej pokus dynastie Čching o znovuobnovení monarchie. Po tomto incidentu nahradil Li Jüan-chonga na pozici prezidenta Feng Ku-čang a Tuan Čchi-žuej získal post ministerského předsedy. Kvůli rozdílným názorům se ale skupina začala štěpit a hrozilo, že ostatní militaristé budou chtít vládu v Pekingu svrhnout. Prezident Feng Ku-čang se primárně spoléhal na podporu tří vojenských guvernéru z údolí řeky Jang-c'.  Tito generálové tvořili páteř Č'-liské kliky pojmenované po rodné provincii prezidenta Feng Ku-čanga. Na druhé straně, Tuan Čchi-žuej se dostal do čela Anchuejské kliky, pojmenované po jeho rodné provincii. Tuan Čchi-žuej využil vstupu Číny do Velké Války a zajistil vysoké půjčky z Japonska, které hrály důležitou roli při zakládání politické kliky Anfu a zmanipulování voleb nového parlamentu. Nový parlament zasedl v srpnu 1918 a zvolením Sü Š'-čchanga pomohl získat Anchuejské klice výsadní postavení ve vládě.

Konflikt klik Č'-li a An-chuej.

Mezi oběma klikami panovaly neshody nad způsobem sjednocení země. Tuan Čchi-žuej upřednostňoval agresivní sjednocení jihu. Jeho plánem bylo zbavit se militaristů v provinciích na jihu Číny a sjednotit toto území. Klika Č'-li upřednostňovala taktiku vyjednávání a kompromisu. Doufala, že získá militaristy na svou stranu pomocí politické a finanční podpory. Kvůli silné pro-japonské politice a finanční závislosti na Japonsku, začal Tuan Čchi-žuej ztrácet na popularitě. Po smrti Feng Kuo-žanga se do vedení Č'-liské kliky dostal ambiciozní generál Cchao Kchun a generál Wu Pchej-fu, oba otevřeně kritizovali spolupráci Tuan Čchi-žueje s Japonskem.  Rivalita mezi klikami An-chuej a Č'-li vedla nakonec k válce (zjednodušené znaky: 直皖戰爭, tradiční znaky: 直皖战争, pchin-jin: Zhí wǎn zhànzhēng). Na začátku 20. let odešel Wu Pchej-fu a další členové vedení Č'-li z Chunanu a s pomocí chunanské armády vyhnal příznivce Anchuejské kliky. Navzdory této ztrátě, zůstala Anchuejská klika největší silou na severu Číny, kde kontrolovala široký pás provincií. Č'-liská klika kontrolovala pouze údolí řeky Jang-c' - provincie Chu-pej, Ťiang-si a Ťiang-su. Kvůli obavám z početní převahy vytvořil Cchao Kchun alianci s Čang Cuo-linem, velitelem Fengtchienské kliky v Mandžusku. V létě 1920 zaútočili Cchao Kchun a Čang Cuo-lin zároveň na Tuan Čchi-žuejovy síly a porazili jej. Tuan Čchi-žuej byl se zbytky svých vojsk nucen uprchnout do Pekingu.

Výsledek.

Po válce došlo k výraznému přerozdělení sil na severu Číny. Tuan Čchi-žuej byl nucen rezignovat a Anchuejské klice zůstalo malé území mezi provinciemi Če-ťiang a Fu-ťien. Fengtchienská a Č'-liská klika se spojily a vytvořily novou vládu v Pekingu. Čang Cuo-linova armáda se přesunula do Pekingu a získala kontrolu nad severními provinciemi podél Mandžuských a Mongolských hranic. Zbytek severní a centrální Číny přešel pod kontrolu kliky Č'-li. Spolupráce mezi klikami Č'-li a Fengtian však neměla dlouhého trvání. Brzy se objevil spor o vliv v Pekingské vládě a došlo k první válce. V létě 1922 došlo k další významné bitvě mezi Č'-li a Fengtchien, ve které zvítězila Č'-liská klika v čele s Wu Pchej-fu

Anchuejská klika (zjednodušené znaky: 皖系军阀, tradiční znaky: 皖系軍閥, pchin-jin: Wǎn xì jūnfá) byla vojenská skupina vedená Tuan Čchi-žuejem, která vznikla v období vlády Severních militaristů po rozštěpení Pejjangské kliky v roce 1917. Byla pojmenována podle provincie An-chuej, odkud pocházelo několik generálů včetně zakladatele Tuan Čchi-žueje. Ve 20. letech 20. století kontrolovala vládu v Pekingu. Rozpadla se po bojích s klikami Č'-li a Fengtchien.

La clique de l'Anhui () est l'une des factions chinoises rivales nées de la division de l'armée de Beiyang après 1916. Elle porte le nom de la province de l'Anhui dont l’abréviation est Wan () car plusieurs de ses généraux, dont son fondateur Duan Qirui, sont nés au Anhui. Elle peut être considérée comme l'héritage de Li Hongzhang qui forma un réseau d'officiers durant et après la révolte des Taiping. Comme la clique de l'Anhui s'est organisée très tôt, elle fut plus politiquement sophistiquée que les seigneurs de guerre rivaux.


Historie.

Minneapoliská společnost výtvarných umění byla založena v roce 1883, aby přinesla umění do života komunity. Tato skupina složená z obchodních a profesionálních osobností, organizovala výstavy uměleckých předmětů během celé dekády. V roce 1889 společnost, nyní známá jako Minneapolis Institute of Art, se přestěhovala do svého prvního stálého prostoru, uvnitř nově postavené Minneapoliské veřejné knihovny.  Institut obdržel dary od Clintona Morrisona a Williama Hooda Dunwoodyho, mimo jiné na svůj stavební fond. V roce 1911 daroval Morrison pozemek, na kterém byla dříve rodinná Villa Rosa, na památku svého otce, Doriluse Morrisona.  Nové muzeum, navržené firmou McKim, Mead a White, bylo otevřeno v roce 1915. Budova byla uznána jako jeden z nejlepších příkladů architektonického stylu Beaux-Arts v Minnesotě. Historik umění Bevis Hillier uspořádal v muzeu výstavu "Art Deco", která proběhla od července do září 1971, a která vyvolala opětovný zájem o tento umělecký styl. Objekt byl původně zamýšlen jako první z několika úseků, ale v tomto stylu byla postavena pouze přední část. Několik doplňků bylo následně postaveno podle jiných plánů, včetně toho z roku 1974, kterou doplnil Kenzó Tange. Rozšíření navržené Michaelem Gravesem bylo dokončeno v červnu 2006. Před posledním rozšířením bylo součástí stálé výstavy pouze 4 procenta z celkových téměř 100 000 objektů muzea; nyní je toto číslo 5 procent. Společnost Target Corporation, po které je pojmenováno nové křídlo, byl největším dárcem, jehož hlavní dar byl více než 10 miliónů dolarů.  V roce 2015 se ústav přestavěl a upustil ze svého názvu poslední „s“, stal se z něj Minneapolis Institute of Art a propagoval používání zkratky Mia místo akronymu MIA.  Kaywin Feldman se stala ředitelkou a prezidentkou Institutu v roce 2008. Během jejího funkčního období se návštěvnost zdvojnásobila, propagoval se digitální přístup a byly přijaty programy sociální spravedlnosti. V prosinci 2018 byla jmenována další ředitelkou národní galerie umění ve Washingtonu, do této funkce nastoupila v březnu 2019.

Sbírky.

Muzeum představuje encyklopedickou sbírku přibližně 80.000 objektů v rozmezí přes 5000 let. Jeho sbírka zahrnuje obrazy, fotografie, tisky a kresby, textil, architekturu a dekorativní umění. Jsou tam sbírky afrického umění, umění z Oceánie a Ameriky a obzvláště silná je sbírka asijského umění, nazývaná jako “jedna z nejlepších a nejkomplexnějších asijských uměleckých sbírek v zemi”. Asijská sbírka zahrnuje čínskou architekturu, čínský nefrit, bronzové sošky a keramiku.  Institut vlastní dům Purcell-Cutts House, stojící východně od Lake of the Isles. Dům byl navržen společností Purcell & Elmslie a je mistrovským dílem architektury školy prérijní architektury. Muzeum ho daroval Anson B. Cutts junior, syn druhého majitele. Dům je k dispozici pro výlety druhý víkend každého měsíce.

Služby.

Za účelem povzbuzení soukromé sbírky a pomoci při získávání důležitých uměleckých děl vytvořilo muzeum „spřízněné skupiny“, které jsou v souladu se sedmi kurátorskými oblastmi muzea. Skupiny plánují přednášky, sympozia a cestování pro členy. V muzeu je k vidění řada pravidelných výstav, které představují putovní sbírky z jiných muzeí. Mnohé z těchto výstav financují místní obchodní partneři. Muzeum hostí Minnesota Artists Exhibition Program, umělecký program věnovaný vystavováním děl umělců, kteří žijí v Minnesotě. Knihovna muzea obsahuje více než 60 000 svazků o historii umění a umění. Knihovna je přístupná veřejnosti.

Minneapolis Institute of Art (Minneapoliský institut umění, Mia) je muzeum výtvarného umění v městské části Minneapolisu Whittier, ve státu Minnesota, na akademické půdě, která pokrývá téměř 32.000 m2, dříve Morrison Park. Jako státem financované veřejné muzeum neúčtuje vstupní poplatek, s výjimkou speciálních výstav a umožňuje fotografování stálých sbírek pouze pro osobní či vědecké účely. Muzeum získává podporu z Muzejního fondu, vybíraných komisaři hrabství Hennepin. Další finanční prostředky poskytují firemní sponzoři a členové muzea. Je to jedno z největších muzeí umění ve Spojených státech.

Le Minneapolis Institute of Art est un musée d'art de Minneapolis, dans l'État du Minnesota aux États-Unis, fondé en 1883 et installé sur un terrain de près de.


Historie.

RCA byla založena v Somerset House v roce 1837 jako Government School of Design (Vládní škola designu) či Metropolitan School of Design. V roce 1852 se na více než dvacet let stal ředitelem školy britský umělec a pedagog Richard Burchett. Protože Somerset House potřeboval uvolnit další prostor, škola byla v roce 1853 přestěhována do Marlborough House a následně v roce 1853 nebo 1857 do South Kensingtonu poblíž Victoria and Albert Museum. V roce 1857 byla škola přejmenována na Normal Training School of Art a v roce 1863 na National Art Training School. (Normální škola je historický termín pro instituci vytvořenou k tomu, aby vzdělávala absolventy středních škol pro povolání učitele). Koncem 19. století byla škola určena především pro vzdělání budoucích učitelů. Mezi studující v tomto období patřili George Clausen, Christopher Dresser, Luke Fildes, Kate Greenaway nebo Gertrude Jekyll.  V roce 1896 nebo 1897 byla škola přejmenována na Royal College of Art a důraz školy se posunul k umělecké praxi a designu. Výuka grafického designu, průmyslového designu a produktového designu začala v polovině dvacátého století. Škola se dále rozšiřovala v 60. letech 20. století a v roce 1967 přijala Royal College chartu, která zajišťovala škole status nezávislé univerzity s právem udělovat vlastní tituly.

Areály.

RCA má tři školní areály, v Jižním Kensingtonu, Battersea a White City. Budova Darwin Building v Kensington Gore pochází ze 60. let 20. století a je to budova II. Byla navržena týmem zaměstnanců RCA, H. T. Cadbury-Brownem, Hugh Cassonem a Robert Gooddenem. V roce 1991 se oddělení sochařství přesunulo do přestavěné továrny přes řeku Temži v Battersea. Počátkem roku 2000 vysoká škola koncipovala druhý školní areál s minibusovým spojením s Kensingtonem. Po úspěšné rekonstrukci areálu společností Wright & Wright (rozpočet 4,3 milionu liber, podlahová plocha 2500 m2) byla v lednu 2009 otevřena současná budova sochařství.  Projekt byl objednán u společnosti Haworth Tompkins a první fáze jejich třífázového designu byla dokončena otevřením budovy Sackler Building dne 19. listopadu 2009, kde byla umístěna lakovna. Jméno budovy připomíná dar nadace The Dr Mortimer and Theresa Sackler Foundation. Budova Dyson Building, pojmenovaná na počest Jamese Dysona, jehož vzdělávací charita věnovala 5 milionů liber na vývoj, byla otevřena 24. září 2012. Je domovem pro tiskárnu a fotografii a obsahuje inovační křídlo, kde začínající designéři mohou zahájit svou tvorbu. Budova Woo Building byla otevřena 30. září 2015 a ukončuje projekt Battersea. Budova je pojmenovaná na počest podnikatele, filantropa a politika sira Woo Po-shinga a Lady Helen Woo, kteří financovali stipendia na RCA od roku 1990. Stipendium je určeno pro programy "Keramika a sklo" a "Šperky a kovy." Konstrukce eloxované hliníkové brány byla navržena absolventem školy Maxem Lambem.

Kurzy.

RCA nabízí postgraduální diplom MA (Master of Arts), MRes (Master of Philosophy), postgraduální titul MPhil (Master of Philosophy) a PhD (Doctor of Philosophy) ve dvaceti osmi oblastech, rozdělených do čtyř škol: architektura, umění a humanitní vědy, komunikace a design. Historie designu je ve spolupráci s Victoria and Albert Museum; tam jsou dva dvojité MA / MSc programy v designu inženýrství ve spolupráci s Imperial College London, program zahrnuje také období studia na Keio University v Tokiu a na Pratt Institute v New Yorku.  Počátkem roku 2019 RCA oznámila spuštění nového programu GenerationRCA. GenerationRCA – mezi jinými iniciativami – bude také "vnášet vědní disciplíny do směsi kreativních disciplín, které jsou tradičně v nabídce". Nové programy budou zahrnovat environmentální architekturu a digitální směr; s budoucími programy zaměřenými na nanotechnologii a robotiku, informatiku a algoritmy pro datové struktury, vědu o materiálech a cirkulační ekonomiku.

Ocenění.

V roce 2019 byla RCA umístěna na prvním místě v oboru umění a designu v žebříčku QS World University Rankings, který vydala Quacquarelli Symonds již pátý rok v řadě a zvýšila své celkové skóre z 96,0 / 100 na 99,1 / 100.  V srpnu 2015 se umístila na prvním místě na seznamu magisterských kurzů v módním byznysu Business of Fashion. V dubnu 2011 se RCA umístila na prvním místě v seznamu britských uměleckých škol, které sestavil časopis "Modern Painters" ("Moderní malíři") podle průzkumu odborníků v uměleckém světě.  V "Research Assessment Exercise" (hodnocení výzkumu) z prosince 2008 získalo 40% výzkumných výstupů školy nejvyšší hodnocení (4 * nebo "vedoucí postavení na světě"), což je třetí nejvyšší hodnocení v oboru umění a designu; mezi všemi oblastmi předmětu získalo vyšší hodnocení pouze asi padesát institucí.

Absolventi.

Royal College of Art spolu s její předchůdkyní má mnoho významných absolventů v mnoha oblastech:  Mezi těmi, kteří zde studovali v 19. století byli: Sir George Clausen, Christopher Dresser, Sir Luke Fildes, Kate Greenaway, Gertrude Jekyll and Edwin Lutyens.  Mezi absolventy 20. a 21. století patří: sochaři Barbara Hepworth a Henry Moore, malíř Frank Auerbach, David Hockney, Bridget Riley, Sir Peter Blake a Charles Tunnicliffe, umělci Jake a Dinos Chapman, Tracey Emin a R. B. Kitaj, módní designéři Ossie Clark a Zandra Rhodes, průmysloví designéři James Dyson a David Mellor, filmoví režiséři Tony a Ridley Scott, designér Thomas Heatherwick a Sir David Adjaye, prominentní členka hnutí sufražetek Sylvia Pankhurst, hudebník Ian Dury a herec Alan Rickman.

Ceny a ocenění.

Royal College of Art má několik ocenění a cen, které uděluje svým absolventům. Patří mezi ně i Sheila Robinson Drawing Prize. Sheila Robinson (1925–1988) byla známá umělkyně a ilustrátorka, jedna z největších umělců z Bardfieldu a členka Royal College of Art. Po její smrti RCA vytvořila cenu Sheila Robinson Drawing Prize.

Royal College of Art (RCA, Královská vysoká škola umění) je veřejná univerzita v Londýně ve Spojeném království. Studentům z více než šedesáti zemí nabízí postgraduální studium v oboru umění a designu. Royal College of Art se umístila jako první v QS World University Rankings, což je každoroční žebříček univerzit Quacquarelli Symonds (QS) v oblasti umění a designu po dobu pěti po sobě jdoucích let.

Le Royal College of Art (RCA) est une université de Londres, au Royaume-Uni. Il s'agit d'une école proposant des études post-graduées dans le domaine des arts, du design, de la conception d'architecture et de la communication.


Činnost v Šen-si.

Kao Kang se narodil v roce 1905 v Cheng-šanu v provincii Šen-si. Již v roce 1926 se stal členem Komunistické strany Číny a během občanské války se účastnil partyzánských bojů ve své rodné provincii. Po zakončení Dlouhého pochodu Rudé armády pod vedením Mao Ce-tunga v říjnu roku 1935 byl Kao Kang pověřen správou oblasti Šen-si, kde byla založena nová komunistická základna.

Činnost v Mandžusku.

V roce 1945 se stal členem politbyra a byl přemístěn do severovýchodní části Číny, kde zastával řadu vysokých funkcí. Později se stal hlavním stranickým tajemníkem Mandžuska. Zatímco kontroloval toto území, byl díky přízně Mao Ce-tunga jmenován také místopředsedou centrální lidové vlády. Pod správou Kao Kanga se Mandžusko stalo centrem těžkého průmyslu a díky rychlému ekonomickému růstu se stalo vzorem pro zbytek země.  Brzy však Kao Kangovy úzké vztahy se Sovětským svazem vyvolaly podezření u vedení KS Číny, že zde Kao zamýšlí vytvořit autonomní oblast nebo kolonii Sovětského svazu. Kromě toho bylo jeho jméno spojováno se sexuálními skandály s ruskými emigrantkami, přičemž údajně využíval peníze z veřejných prostředků k jejich vydržování, což je dalším důvodem, proč byl roku 1952 odvolán do Pekingu.

"Kao Kangova aféra".

V Pekingu byl Kao Kangovi přiřazen post předsedy komise pro státní plánování a ačkoliv se zde jeho moc dostala pod větší kontrolou Mao Ce-tunga, zároveň svůj přesun Kao vnímal jako určitou motivaci postoupit výše v hierarchii strany. Sám sebe považoval za po Maovi druhého nejdůležitějšího vůdce ČLR, a proto otevřeně nesouhlasil s přidělením vysokých vládních pozicí některým stranickým vůdcům.  Když Mao v soukromém rozhovoru s Kao Kangem v jisté míře vyjádřil nespokojenost s Liou Šao-čchim a Čou En-lajem, Kao si vyložil jeho slova jako souhlas pro zakročení a vedla ho ke snaze tyto dva politiky odstranit z jejich pozicí ve vládě. Pokusil se oslovit další členy strany a přesvědčit je, aby se k němu v této snaze připojili, skutečné podpory se mu však dostalo pouze od Žao Šu-š'a, vedoucího úředníka ve východní Číně.

Důsledky.

Poté, co Kao sdílel své myšlenky s některými členy strany, kteří pochybovali o souhlasu Mao Ce-tunga s jeho záměry, byl udán a spolu s Žao Šu-š'em obviněn z pokusu o narušení jednoty strany a uchopení se moci. Na setkání politbyra dne 24. prosince 1953 byl Kao Kang konfrontován Maem a dostal vážné varování. Poté Mao pověřil Liou Šao-čchiho organizací pléna v únoru 1954, které bylo zaměřeno na jednotu strany. Zde byl Kao obviněn také z plánu vytvořit autonomní oblast v Mandžusku, z příliš úzkých styků se Sovětským svazem a z neoprávněnosti jeho tvrzení o souhlasu Maa s odstraněním Čou En-laje a Liou Šao-čchiho. Obvinění Kao popřel a v roce 1954 spáchal sebevraždu. V březnu roku 1995 byl posmrtně vyloučen ze strany.  Tato kauza, známá také jako Kao-Žaova aféra, je ukázkou reálného rizika rozdělení frakcí a bojů o moc v rámci Komunistické strany Číny během prvních několika let Čínské lidové republiky, což je období, které je často považováno za éru jednoty stran. V návaznosti na Kao Kangovu aféru se objevily výzvy k větší jednotě strany a došlo ke zvýšení centralizace tím, že staré regionální správy se svými vojenskými orgány byly zrušeny. Tato změna byla plánována již delší dobu, ale její urychlení bylo nepochybně podníceno pokusy Kao Kanga využít svého regionálního postavení k získání moci v centru.  Na aféře můžeme pozorovat dominantní postavení Mao Ce-tunga a jeho manipulace. Právě jeho poznámky přivedly Kaa k domněnce, že je jeho jednání oprávněné, neboť má podporu předsedy Maa. Někteří starší členové strany částečně vyjádřili svou podporu, ale pouze proto, že si mysleli, že Mao Kao Kangův plán schválil. Mao ovšem vše také ukončil, když na zasedání politbyra vyjádřil svůj nesouhlas a Kao Kanga byl zadržen. Role Mao Ce-tunga byla v celé kauze velmi významná.

Kao Kang (tradiční čínština: 高崗, zjednodušená čínština: 高岗, pīnyīn: "Gāo Gǎng"; 25. října 1905 – 17. srpna 1954) byl jedním z nejvýznamnějších lídrů Komunistické strany Číny během čínské Občanské války a v počátcích vzniku Čínské lidové republiky. Poté, co projevil nesouhlas s odklonem od generální linie (1952), byl kritizován přívrženci Mao Ce-tunga, kteří zkonstruovali tzv. Kao Kangovu aféru, a následně jej politicky zlikvidovali.

Gao Gang (chinois simplifié : 高岗 ; chinois traditionnel : 高崗 ; pinyin : Gāo Gǎng ; Wade–Giles : Kao Kang), est né le 25 octobre 1905 à Hengshan au nord du Shensi et mort le 17 août 1954 était un homme politique de la République populaire de Chine. Il est membre du Politburo du PCC.


Kiribati na Letních olympijských hrách 2016

Kiribati aux Jeux olympiques d'été de 2016

Pozadí.

Kiribati se o účast na letních olympijských hrách zajímalo již v 80. letech 20. století, ale Národní olympijský výbor byl založen až roku 2002 a až v roce 2003 uznán Mezinárodním olympijským výborem. Poprvé se tedy letních olympijský her země zúčastnila v roce 2004 v Athénách  Nikomu z reprezentantů této země se na předchozích olympijských hrách nepodařilo získat medaili. A tak se již potřetí v řadě stal vlajkonošem výpravy během zahajovacího ceremoniálu David Katoatau. Během závěrečného ceremoniálu však Kiribati svého vlajkonoše nemělo a této role se ujal jeden z olympijských dobrovolníků. I na těchto olympijských hrách země soutěžila ve svých dvou tradičních disciplínách, a to v atletice a ve vzpírání.

Disciplíny.

Atletika.

Kiribati obdrželo od IAAF možnost poslat na olympijské hry dva atlety (jednu ženu a jednoho muže). Díky tomuto způsobu kvalifikace pak oba běžci museli nastoupit již do rozběhů. Oba se shodli na nedostatku času k nácviku startu z bloků a také k nemožnosti dostatečného tréninku s ohledem na to, že stadion v hlavním městě Kiribati, "Bairiki Stadium", má písečný povrch a často je zatopený.  Pro 18letou Karitaake Tewaaki to byla první účast na olympijských hrách a startovala v závodu na 100 m. Ve svém rozběhu skončila na 8. místě a dosáhla času 14,70 sekundy. Tento výkon na postup do dalšího kola nestačil.  I pro 21letého Johna Ruuka, který startoval v závodu na 100 m, šlo o první olympijský start. V rozběhu zaběhl čas 11,65 sekundy a ze 7 běžců skončil na 6. místě, kdy porazil angolského reprezentanta Hermenegilda Leiteho. Tento výkon však na postup také nestačil.

Vzpírání.

Na základě výsledku hodnocení národů z Mistrovství Oceánie 2016, mohlo Kiribati na olympijské hry do Rio de Janeira kvalifikovat jednoho vzpěrače. Tím se na své již třetí hry kvalifikoval David Katoatau, který v té době trénoval v "Oceania Weightlifting Institute" v hlavním městě Nové Kaledonie, Noumée.  Na olympijských hrách startoval ve váhové kategorii mužů do 105 kg a celkově získal 349 bodů. Tento výkon stačil na 14. místo ze 17 vzpěračů (tři ovšem závod nedokončili).  David Katoatau zaplnil titulky novin svým tancem na pódiu po každém svém pokusu. Prohlásil, že se tancem snažil poukázat na klimatické změny, které se jeho národa přímo týkají, neboť Kiribati je ohroženo vzestupem mořské hladiny. O několik let dříve napsal s pomocí svého trenéra otevřený dopis, ve kterém žádal o pomoc. V tomto dopise Katoatau napsal: "Prosím země celého světa, podívejte se na to, co se na Kiribati děje. Pravdou je, že nemáme vlastní zdroje na svou záchranu. Budeme první, kdo odejde."

Kiribati se účastnilo Letních olympijských her 2016 a zastupovali ho 3 sportovci ve 2 sportech (2 muži a 1 žena). Jednalo se o čtvrtý start tohoto státu na letních olympijských hrách. Vlajkonošem výpravy byl vzpěrač David Katoatau. Nejmladším z týmu byla Karitaake Tewaaki, které bylo v době konání her 18 let. Nejstarší z týmu byl David Katoatau, kterému bylo v době konání her 32 let. Nikomu z výpravy se během her nepodařilo získat medaili.

Les Kiribati participent aux Jeux olympiques d'été de 2016 à Rio de Janeiro. Il s'agit de leur aux Jeux d'été, auxquels le pays n'a encore jamais remporté de médaille.


Počátky kariéry.

Feng Jü-siang se narodil do vojenské rodiny ve městě Pao-ting, ležící v provincii Che-pej. Feng se přidal do an-chuejské armády již ve 14 letech. V roce 1902, v jeho 20 letech, sloužil pod velením Jüan Š'-kchaje (znaky zjednodušené: 袁世凯: pchin-jin: "Yuán Shìkǎi, Yuan Shikai") v Pej-jangské armádě (znaky zjednodušené: 北洋軍, pchin-jin: "Běiyángjūn"), kde se brzy vypracoval na vysoký post. Až do Sinchajské revoluce v roce 1911 byl příznivcem dynastie Čching, ale během této revoluce, jako reakci na Wu-čchangské povstání z 20. října 1911, zorganizoval neúspěšné povstání v provincii Che-pej ve městě Lan-čou 3. ledna 1912 a byl propuštěn z armády. Se založením Čínské republiky začal znovu svoji kariéru. V roce 1914 přijal křesťanství i s křesťanskými způsoby života - odtud přezdívka "křesťanský generál".

2. č'-lijsko-feng-tchienská válka.

V roce 1916 zemřel Jüan Š'-kchaj a Feng Jü-siang se spojil s č'-lijskou klikou (znaky zjednodušené: 直(隶)系军阀, pchin-jin: "Zhí (lì) xì jūnfá"), která se vytvořila kolem Feng Kuo-čanga (znaky zjednodušené: 冯国璋, pchin-jin: "Féng Guózhāng," "Feng Guozhang"). Po smrti Feng Kuo-čanga v roce 1919 vedení kliky Č'-li převzal Cchao Kchun (znaky zjednodušené: 曹锟, pchin-jin: "Cáo Kūn, Cao Kun") a Wu Pchej-fu (znaky zjednodušené: 吴佩孚, pchin-jin: "Wú Pèifú, Wu Peifu"). V roce 1922–1924 proběhla Č'-lijsko-feng-tchienská válka, ve které zvítězila klika Č'-li, kde velel i Feng Jü-siang. Po této válce byl Feng Jü-siang pověřen správou příměstských oblastí kolem Pekingu. Později v roce 1924 došlo ale ještě k 2. č'-lijsko-feng-tchienské válce (znaky zjednodušené: 第二次直奉战争, pchin-jin: "Dì èr cì Zhí Fèng Zhànzhēng"). Feng Jü-siang se v této válce odvrátil od obou vůdců Č'-lijské kliky, a začal tajně spolupracovat s velitelem feng-tchienské kliky (znaky zjednodušené: 奉系军阀, pchin-jin: "Fèng Xì Jūnfá") Čang Cuo-linem (znaky zjednodušené: 张作霖, pchin-jin: "Zhāng Zuòlín, Zhang Zuolin"). V klíčovém momentě bitvy se Feng se svými vojsky vydal do Pekingu, kde uskutečnil pekingský převrat (znaky zjednodušené: 北京政变, pchin-jin: "Běijīng Zhèngbiàn"). Při tomto převratu byl svržen dosavadní prezident Cchao Kchun a poslední císař Pchu-I byl 5. října 1924 vykázán ze Zakázaného města. Po svržení Cchao Kchuna byl dosazen na post prezidenta bývalý velitel an-chuejské kliky Tuan Čchi-žuej. Ještě v roce 1924 Feng Jü-siang vytvořil vlastní vojenskou frakci Kuo-min-jün (znaky zjednodušené: 国民军, pchin-jin: "Guómínjūn").

Kuo-min-jün.

Kuo-min-jün (znaky zjednodušené: 国民军, pchin-jin: "Guómínjūn"), neboli Národní lidová armáda, nebo také Sevorozápadní armáda (znaky zjednodušené: 西北军, pchin-jin: "Xīběijūn"). Feng Jü-siang po vojácích požadoval přijetí křesťanství a mimořádné fyzické výkony. Feng silně bojoval proti korupci, jejíž každý sebepatrnější náznak trestal. Vojáci měli zakázáno požívat alkohol, hrát hazardní hry a sázet, užívat si s prostitutkami, kouřit opium, dokonce nesměli klít. Díky těmto všem požadavkům a zásadám bylo vojsko disciplinované a loajální. Feng na území ovládaným jeho vojskem potlačil nepokoje, zakázal prostituci, sázení a kouření opia. Založil rehabilitační centra pro žebráky, sanatoria pro drogově závislé a sirotčince. V době míru byli jeho muži zapojeni do prací na veřejně prospěšných projektech jako stavění silnic, sázení stromů a stavění protizáplavových bariér.

Kuo-min-jün a Kuomintang.

Roku 1925 došlo k mocenským sporům a Feng byl na čas nucen odejít do exilu do Sovětského svazu. V roce 1926 se připojil ke Kuomintangu (znaky zjednodušené: 国民党, pchin-jin: "Guómíndǎng") při pochodu na sever (znaky zjednodušené: 北伐, pchin-jin: "Běi fá"). V roce 1928 dobyl společně s Národně revoluční armádou, pod velením Čankajška, Peking a zaujal několik funkcí ve vládě. V roce 1930 vyjádřil Feng Jü-siang nesouhlas s Čankajškovou politikou. Spolu s Jen Si-šanem (znaky zjednodušené: 阎锡山, pchin-jin: "Yán Xíshān, Yan Xishan") vyhlásil vlastní Pekingskou vládu. Tím vyhlásil válku proti Čankajškovi. Boj skončil vítězně pro Čankajška. Feng Jü-siang společně s dalšími militaristy pokračoval v boji proti Čankajškovi v občanské válce (znaky zjednodušené: 中原大战, pchin-jin: "Zhōngyúan Dàzhàn"). V 30. letech se Feng pokoušel o obnovení frakce Kuo-min-ťün, ale vždy neúspěšně. V roce 1935 byl i přes odlišné názory na Čankajškovu vládu dosazen do několika vojenských funkcí v kuomintangské vládě. V roce 1946 odletěl Feng jako výzkumný pracovník do USA, kde šířil otevřenou kritiku Čankajška, po čemž byl z funkcí odvolán. Poslední roky života spolupracoval s Komunistickou stranou Číny. 1. září roku 1948 Feng uhořel po vzplanutí projektoru, na nákladní lodi v Černém moři.

Feng Jü-siang (znaky tradiční: 馮玉祥, znaky zjednodušené: 冯玉祥, pchin-jin: "Féng Yùxíang", "Feng Yuxiang") (6. listopadu 1882 Čínské císařství - 1. září 1948, Černé moře) byl čínský vojenský velitel a militarista, často nazývaný "křesťanský generál". Během 2. č'-lijsko-feng-tchienské války pomohl zničit kliku Č'-li. V roce 1926 se se svou křesťanskou vojenskou klikou Kuo-min-ťün přidal ke kuomintangskému pochodu na sever.

Feng Yuxiang ou Feng Yü-hsiang (馮玉祥 ; "hanyu pinyin" : "Féng Yùxíang", – ) est un seigneur de la guerre des premières années de la République de Chine.


Děj.

Příběh začíná v roce 1975, kdy osmiletá Jean Greyová neúmyslným použitím své telekineze způsobí autonehodu, při níž zahynou její rodiče. Krátce nato ji profesor Charles Xavier vezme do Xavierovy školy pro nadané děti, kde mentálně vytěsní nehodu z jejích vzpomínek a pomáhá jí zdokonalovat psychické schopnosti.  V roce 1992, devět let po celosvětové devastaci způsobené En Sabah Nur, tým X-Menů reaguje na nouzový signál raketoplánu Endeavour, který je kriticky poškozen energií podobnou slunečnímu záření. Zatímco X-Meni zachrání všechny kosmonauty, Jean uvízne a nakonec absorbuje veškerou energii do svého těla. Jean tuto událost přežije a v důsledku její psychické síly velmi zesílí. Současně přestane fungovat její mentální blok, který Xavier vytvořil, a ona po duševním zhroucení nečekaně napadne mutanty, kteří se učí v Xavierově škole. Později odcestuje do svého rodného města Red Hook ve státě New York, když zjistí, že její otec je stále naživu. X-Meni se pokusí odvést Jean zpět, ona však zraní Petera Maximoffa (Quicksilver) a náhodně zabije Raven Darkhölme (Mystique) a X-Menům unikne.  Jean odcestuje na mutantní uprchlický ostrov Genosha, aby požádala Erika Lehnsherra (Magneto) o pomoc s ovládáním svých schopností. Erik ji však odmítne kvůli tomu, že se zapojila do boje s americkými vojenskými silami, jejichž úkolem bylo ho zatknout. Jean se setká s Vuk, lídryní mimozemské rasy měňavců známé jako D'Bari, která jí vysvětlí, že ji zachvátila síla kosmické energie, jež před lety zničila planetu obývanou D'Bari. Tato síla zničila všechny, s nimiž se setkala, až Jean jako první její působení přežila. Mezitím se Hank McCoy (Beast), který nesouhlasil s Xavierovou manipulací Jeaniných vzpomínek, připojí k Erikovi a jeho mutantním uprchlíkům, aby společně našli Jean v New Yorku.  Když se X-Meni dozvědí o Erikovu záměru zabít Jean, postaví se mu v New Yorku do cesty. Dojde k boji, přičemž Erikovi se podaří proniknout do budovy a konfrontovat Jean. Ta ho však s pomocí svých nových schopností přemůže. Xavier pak vstoupí do budovy spolu se Scottem Summersem (Cyclops). I na ně zprvu Jean zaútočí, Xavierovi se však podaří ji přesvědčit, aby si přečetla jeho vzpomínky - čímž vzkřísí její původní osobnost. Jean v pocitu lítosti požádá Vuk, aby jí odebrala její energii, brzy se však ukáže, že by to Jean zabilo. Xavier a Scott dokážou přerušit proces dříve, než Jean zcela zničí, Poté jsou obě mutantní frakce zajaty americkými vládními silami a umístěny do vlaku směřujícího k tajnému karanténnímu zařízení. Vlak přepadne Vuk a její D'Bariové. Vojáci čelící přesile měňavců zbaví mutanty okovů, aby jim pomohli bojovat s hrozbou. Xavier se v myšlenkách domluví s Jean a dovolí její osobnosti získat kontrolu nad silou v ní ukrytou. Vuk se opět pokusí z Jean vysát všechnu energii, ta však uvolní svůj plný potenciál a Vuk zabije. Poté sama zmizí ve vesmíru.  V důsledku celého incidentu je škola přejmenována na Školu Jean Greyové School pro nadané děti a jejím novým ředitelem se stane Hank. Xavier po desetiletích bojů za práva mutantů odchází do důchodu a usadí se v Paříži. Tam se setká s Erikem a zdráhavě souhlasí, že s spolu zahrají šachovou partii. Když začnou hrát, na obloze se objeví planoucí fénix. Jedna velká epocha mutantů končí.

X-Men: Dark Phoenix (ve Spojených státech amerických pouze Dark Phoenix) je americký superhrdinský film z roku 2019 inspirovaný ságou Dark Phoenix z komiksu X-Men od Chrise Claremonta. Jedná se o dvanáctý a zároveň předposlední snímek z filmové série X-Men. Je přímým pokračováním filmu z roku 2016. V roli hlavní postavy Jean Greyové hraje Sophie Turnerová, dále v něm hrají James McAvoy (Profesor X), Michael Fassbender (Magneto), Jennifer Lawrence (Mystique), Nicholas Hoult (Beast), Tye Sheridan (Cyclops), Jessica Chastain (Smith) a další. Režie se ujal Simon Kinberg, který dříve napsal scénáře k filmům, a.

Suite au rachat de la 20th Century Fox par The Walt Disney Company, "X-Men: Dark Phoenix" a dû être redéfini comme la conclusion et ultime volet de la saga lancée en 2000 par Bryan Singer avec "X-Men". De ce fait, les mutants vont être intégrés à l'Univers cinématographique Marvel et ainsi avoir droit à un reboot.


Konstrukce.

Pohon obstarávaly dva trojčinné expanzní parní stroje o výkonu 10 200 ihp, kterým obstarávalo páru 12 kotlů. Maximální rychlost lodě činila 16,5 uzlů.  Hlavní dělostřelecká výzbroj sestávala ze šesti 280mm děl rozmístěných po dvou kusech na přídi, zádi a uprostřed lodě. Původně byly kryté jen pancéřovým štítem, později umístěné ve třech kupolovitých věžích. Věže na přídi a zádi byly vybaveny děly o délce 40 ráží, zatímco věž uprostřed lodě kratšími kanóny o délce 35 ráží. Dále byla loď vyzbrojena šesti 105mm děly umístěnými po třech v kasematech na bocích lodě, osmicí 88mm děl a šesti 450mm torpédomety. Po modernizaci lodě na začátku 20. století byl zvýšen počet 105mm děl na osm a snížen počet torpédometů na tři.  Ochranu lodě tvořil pancéřový pás o tloušťce 400 mm, zužující se na 300 mm na přídi a zádi a 200 mm na spodní straně. Pod ním byla navíc umístěna vložka z teakového dřeva o tloušťce 200 mm. Velitelskou věž a barbety chránil 300mm pancíř, věže pak 50mm na jejich vrchu rozšiřující se na 120mm na jejich stranách. Paluba byla pancéřována pancířem o tloušťce 60 až 65 mm.

Služba.

Německé námořnictvo.

Loď byla slavnostně spuštěna na vodu dne 30. června 1891 za přítomnosti německého císaře Viléma II., který ji slavnostně pokřtil po svém slavném předkovi "Kurfürst Friedrich Wilhelm".  Jako součást 1. divize I. eskadry bitevních lodí byl spolu s predreadnoughty SMS "Brandenburg", SMS "Wörth" a SMS "Weißenburg" nasazen k podpoře německého expedičního sboru, určeného k potlačení boxerského povstání, a v červenci 1900 vyrazil k čínským břehům.  V roce 1904 prošla loď modernizací.

Osmanské námořnictvo.

V prosinci 1909 začala jednání mezi Osmanskou říší a Německým císařstvím o odprodeji německých lodí osmanskému námořnictvu. Dohoda byla uzavřena 5. října 1910, kromě "Kurfürsta Friedricha Wilhelma" byla prodána jeho sesterská loď SMS "Weißenburg" a také čtveřice torpédoborců. "Kurfürst Friedrich Wilhelm" byl přejmenován na "Barbaros Hayreddin".  Svého prvního ostrého nasazení se lodě dočkaly již v říjnu 1911, kdy Italské království vypovědělo Osmanské říši válku kvůli Libyi. "Barbaros Hayreddin" byl spolu s jádrem osmanského loďstva na manévrech, musel se proto vrátit do Istanbulu a zde být připraven na válečný střet. Válku nakonec přečkal při obraně Dardanel před nikdy nepřišedším italským útokem.

První balkánská válka.

K dalšímu nasazení během první balkánské války. Dne 16. prosince 1912 se střetly s řeckou flotilou v čele s obrněným křižníkem "Georgios Averof", ale byly nuceny se stáhnout. Loď se také podílela na pozemní podpoře osmanských vojsk. Dne 18. listopadu tak například spolu s pancéřovou lodí "Mesudiye" poskytl za první bitvy u Çatalcy dělostřeleckou podporu tureckému I. sboru. Mezi 8. a 10. únorem 1913 pak podporoval námořní výsadek u městečka Şarköy, celkem zde vystřílel 250 105mm a 180 88mm granátů. 26. března pomohl dočasně zastavit útok bulharského pravého křídla v druhé bitvě u Çatalcy a o čtyři dny později poskytl dělostřelecké krytí tureckého protiútoku.

První světová válka.

Již v době prodeje do Turecka byly tyto lodě považovány za zastaralé, hlavně kvůli své nedostatečné rychlosti. Během první světové války neopustily průlivy Bospor a Dardanely, zapojily se však jako plovoucí baterie do obrany průlivů a ostřelování dohodových sil za bojů o Gallipoli. Po vstupu Osmanské říše do války byl na turecké lodě kromě tureckého velitele přidělen také velitel německý. V případě "Barbaros Hayreddina" se jednalo o korvetního kapitána Joachima von Arnim.  Dne 5. března 1915 došlo k dělostřeleckému souboji mezi "Barbaros Hayreddinem" a britským dreadnoughtem HMS "Queen Elizabeth". Díky tomu, že střelba probíhala přes pevninu, oba soupeři na sebe přímo neviděli. Výhodu tak měli Turci, kteří dostávali signály od dělostřeleckého důstojníka vyslaného na pevninu a navádějícího palbu. Turecká loď donutila moderní britský dreadnought k ústupu. Druhý den se souboj se stejným výsledkem opakoval. Od 25. dubna do konce května 1915 se spolu s "Torgut Reisem" střídaly v bombardování pozic dohodových vojsk na poloostrově Gallipoli a také jejich válečných a transportních lodí.  Dne 27. dubna 1915 na "Barbaros Hayreddina" a "Torgut Reise" neúspěšně zaútočila australská ponorka HMAS "AE2". K dalšímu ponorkovému útoku došlo 26. května, tentokráte loď minula dvě torpéda vypálená britskou ponorkou HMS "E11". Osudným se tak lodi stal až třetí útok z 8. srpna 1915, opět vedený "E11". V pět hodin ráno místního času byl "Barbaros Hayreddin" torpédován a potopil se během pouhých sedmi minut, zahynulo 253 či 258 členů její posádky.

SMS "Kurfürst Friedrich Wilhelm byl predreadnought Německého císařského námořnictva třídy "Brandenburg". Roku 1910 byl spolu se svou sesterskou lodí SMS "Weißenburg" odprodán Osmanské říši a přejmenován na Barbaros Hayreddin" na počest osmanského admirála Chajruddína Barbarossy. Loď se zúčastnila bojů první balkánské a první světové války.

Le SMS" Kurfürst Friedrich Wilhelm" est l'un des premiers cuirassés de haute mer de la Marine impériale allemande, lancé en 1891.


Historie.

Období expanze.

Ve 40. letech 14. století vstoupili řečtí "gasmuloi" z Gallipoli po propuštění z loďstva byzantského císaře Jana VI. Kantakuzena do služeb osmanských sultánů a vytvořili jádro posádek první velké osmanské flotily. Roku 1480 se osmanské loďstvo podílelo na obležení Rhodu, ovládaného rhodskými rytíři, vojsky Mesih Paši. Kromě samotného transportu Osmanů na ostrov se přímo zúčastnilo obléhacích bojů. Několik galér bylo zbaveno veškerého plachtoví a stěžňů a na vybudované platformy na přídi i zádi bylo rozmístěno dělostřelectvo a vojáci. Takto upravené lodě zaútočily na pobořenou věž sv. Mikuláše bránící vjezd do přístavu Mandraki. Jedna z nich byla potopena nepřátelskou palbou, ostatním se podařilo vyložit turecké vojáky na pobřeží. Útok byl však odražen. Útok se ještě dvakrát opakoval, se stejným úspěchem. V noci z 18. na 19. června podnikla turecká vojska kombinovanou operaci; ze západu věže byl nasazen pontonový most, na východě se vylodili vojáci ze 30 lodí. Obránci proti výsadku nasadili zápalné lodě a potopili čtyři galéry a několik transportních lodí. Ani tento útok neuspěl. Celé tažení nakonec skončilo neúspěchem a Osmané z ostrova odpluli. Na ostrov Rhodos se Turci vrátili roku 1522. Role námořnictva se při této kampani prakticky omezila na transport jednotek a blokádu města Rhodu. Ani ta nebyla stoprocentní a několik řádových lodí dokázalo proniknout skrz a dopravit skrovné posily a zásoby.

18. století.

Na přelomu 17. a 18. století se na obzoru objevil nový protivník. Bylo jím Ruské impérium. Ruský imperátor Petr I. Veliký roku 1696 obsadil přístav Azov, čímž si otevřel přístup k Azovskému moři a tím pádem i k moři Černému. Nechal také vybudovat loděnici ve Voroněži, kde se stavěly první ruské plachetnice a galéry ohrožující tureckou nadvládu nad těmito moři. Po prohrané válce byl však přinucen zřeknout se tohoto přístavu, ruská přítomnost tak na chvíli polevila. Rusové se do oblasti Černého moře vrátili trvalejším způsobem až za vlády Kateřiny II. Veliké. Za rusko-turecké války z let 1768 až 1774 utrpěla osmanská flotila o síle 16 řadových lodí a 6 fregat z rukou svého ruského protějšku roku 1770 drtivou porážku v bitvě u ostrova Chios (Česmy) v Egejském moři. Následným mírem z července 1774 bylo Turecko nuceno postoupit Azov, Kerč a pevnosti na Krymu (Jenikale) a v ústí řeky Dněpr (Kinburn), povolit Rusku svobodnou plavbu na Černém moři a vzdát se své nadvlády nad Krymským chanátem, který Rusové brzy ovládli.  Ani v následující válce s Ruskem se osmanské námořnictvo příliš nevyznamenalo. V bitvě u ostrova Fidonisi z roku 1788 bylo tureckých 15 řadových lodí a 8 fregat zahnáno na útěk mnohem slabším bránícím se protivníkem. V létě roku 1790 mělo námořnictvo provést výsadek vojsk na Krymu, avšak ruský admirál Fjodor Fjodorovič Ušakov rozehnal 8. září tureckou flotilu admirála Husajn Paši u Tenderské kosy a potopil dvě jejich řadové lodě. Také v bitvě u mysu Kaliakra z 11. srpna 1791 byly donuceny osmanské lodě k ústupu.

19. století.

Dne 6. dubna 1821 vypuklo povstání Řeků proti osmanské nadvládě. Řekové měli k dispozici silné obchodní loďstvo, které se sice nemohlo přímo postavit turecké flotě, ale bylo sto napadat turecké zásobování na moři. Na jaře 1822 se řečtí povstalci pokusili obsadit ostrov Chios. Po připlutí osmanské flotily o síle 46 lodí pod velením admirála Kara Aliho dne 30. března se povstalci stáhli z ostrova. Turečtí námořníci poté povraždili několik desítek tisíc chijských obyvatel. Dne 7. června téhož roku se však Řekové pomstili. Zápalná loď pod velením Konstantina Kanarise najela pod příkrovem tmy do Aliho vlajkové lodi, následná exploze zabila na 2 tisíce tureckých námořníků včetně samotného admirála. Do zuřícího konfliktu nakonec zasáhly světové mocnosti. Na základě londýnské dohody z roku 1827 vyzvaly Velká Británie, Francie a Rusko k zastavení bojů a uznání Řecka jako autonomní součásti Osmanské říše. Turci dohodu odmítli. Britská eskadra pod velením admirála Edwarda Codringtona dostala za úkol přerušit přísun posil z Egypta po moři. Turecko-egyptské loďstvo o síle 3 dvojpalubních řadových lodí, 7 dvojpalubních fregat, 10 jednopalubních fregat a 58 menších lodí vyplulo dne 5. srpna 1827 z Alexandrie a 8. září zakotvilo v zálivu Navarino na Peloponésu. Britská eskadra záhy dorazila na místo a požadovala po Turcích vyvarování se vojenských akcí proti Řekům. To se však nestalo, turečtí námořníci začali vypalovat okolní vesnice. Mezitím na místo dorazily francouzská a ruská eskadra a 20. října spojená britsko-francouzsko-ruská flotila vplula přímo do zálivu s úmyslem zakotvit naproti tureckým lodím. Malá šarvátka mezi loděmi na jednom z křídel přerostla v generální bitvu. Osmanské loďstvo bylo prakticky anihilováno, ztratilo 70 ze 78 svých lodí. Válka nakonec vyústila v uznání řecké nezávislosti a ustanovení Řeckého království. Další z řady rusko-tureckých válek byla vyhlášena v říjnu 1853 po obsazení Valašska a Moldavska ruskými vojsky. Dne 30. listopadu pak ruská eskadra o síle 6 řadových lodí, 2 fregat a 3 parníků zastihla a rozstřílela osmanskou flotilu (7 fregat, 3 korvety, 2 parníky) admirála Osman Paši v Sinopu; uprchnout se podařilo pouze jedinému parníku. Tato porážka však přiměla ostatní mocnosti, aby zasáhly do konfliktu a zabránily Rusku získat důležité koncese na úkor uvadající Osmanské říše. Rusko bylo nakonec roku 1856 nuceno uznat svou porážku. Mírová smlouva z Paříže mj. požadovala demilitarizaci Černého moře.

Před první světovou válkou.

Osmanská říše dlužila po sérii povstání několika mocnostem kompenzace za škody na majetku jejich občanů. Dle dohod část těchto kompenzací mohla proběhnout formou zakázek pro loděnice poškozených států. Roku 1899 tak byla zadána modernizace "Mesudiye" z bateriové lodě na loď vybavenou dělostřeleckými věžemi v italských loděnicích; dokončena byla roku 1903. Modernizována byla také stařičká pancéřová loď "Asar-ı Tevfik". U Italů bylo dále zakoupeno devět torpédových člunů třídy "Akhisar" a "Antalaya". U německých firem byly objednány dva torpédové křižníky třídy "Peyk-i Şevket", u francouzských čtyři torpédovky třídy "Demirhisar". Britové postavili chráněný křižník "Hamidiye", Američanům připadl kontrakt na chráněný křižník "Mecidiye". Až na výjimku obou chráněných křižníků se nejednalo o příliš výhodné akvizice. Další kolo modernizace osmanské flotily bylo vyvoláno nákupem 8 moderních torpédoborců řeckým námořnictvem u německých a anglických loděnic. Turci kontrovali objednávkou čtyř francouzských torpédoborců třídy "Samsun". Na Egejském moři se rozjela spirála závodů ve zbrojení. Řekové koupili pancéřový křižník "Georgios Averof", dalece převyšující turecké lodě. Osmané se tak dostali do nezáviděníhodné situace a ohlíželi se po silnější lodi. Jednání s Angličany nevedlo k dohodě, novou loď pro Turecko postavit nechtěli a dva nabízené predreadnoughty třídy "Royal Sovereign" považovala turecká admiralita za zastaralé. Obrátili se proto na německou vládu se zájmem zakoupit jejich lodě. Ti jim nabídli nově postavený pancéřový křižník "Blücher", ale cena se Turkům zdála příliš vysoká. Neuspěli ani se zájmem o rozestavený bitevní křižník SMS "Goeben", spokojili se proto s dvojicí modernizovaných predreadnoughtů třídy "Brandenburg" a čtyřmi torpédoborci.  Klíčovou lodí k vybojování nadvlády nad přilehlými moři se však měl stát moderní dreadnought. Anglická vláda se po turecko-německém obchodu zalekla ztráty potenciálního zákazníka v oblasti a uvolila se pro osmanské námořnictvo postavit bitevní loď "Reşadiye" vyzbrojenou deseti 343mm děly. To vyvolalo nejen patřičnou řeckou reakci, znepokojení nad narušením rovnováhy v Černém moři zavládlo i v ruském námořnictvu. Turecko se proto ještě rozhodlo zakoupit brazilskou rozestavěnou bitevní loď "Rio de Janeiro" přejmenovanou na "Sultan Osman I". Těsně před vypuknutím první světové války došlo k uzavření kontraktu s anglickými loděnicemi na stavbu třetího dreadnoughtu "Mehmed Fatih". Vstup Velké Británie do války znamenal pro turecké dreadnoughty katastrofu. Dostavěny byly "Reşadiye", zařazená do britského královského námořnictva pod jménem HMS "Erin", a "Sultan Osman I", v britských službách jako HMS "Agincourt". Stavba "Mehmed Fatiha" byla zrušena.

První světová válka.

Osmanské námořnictvo bylo před svým vstupem do války v žalostném stavu kvůli zanedbané údržbě svých lodí. Disponovalo třemi predreadnoughty ("Mesudiye", "Barbaros Hayreddin" a "Torgut Reis"), párem chráněných křižníků ("Hamidiye" a "Mecidiye"), devíti torpédoborci a dalšími menšími loděmi. Vítaným posílením tak bylo připlutí moderního německého bitevního křižníku SMS "Goeben" a lehkého křižníku SMS "Breslau" v srpnu 1914 do Istanbulu a jejich následný formální odprodej Osmanské říši. Lodě byly přejmenovány na "Yavuz Sultan Selim" a "Midilli", nadále však de facto zůstaly německými loděmi. Nedošlo k výměně námořníků ani důstojnického sboru, který byl nadále výhradně německý.  Hlavním úkolem námořnictva se stala ochrana námořních tras na severním pobřeží Malé Asie ohrožovaných Ruskem. Skrze moře probíhala velká část zásobování tureckých jednotek na frontu na Kavkaze, z přístavu Zonguldak bylo pak do Istanbulu dopravováno uhlí nezbytné pro provoz válečných lodí. Vázalo taktéž určité britsko-francouzské síly v Egejském moři. Přesto došlo v letech 1915 a 1916 k ohromným ztrátám na obchodní plavbě, nedostatek uhlí ochromil akce námořnictva. Např. bitevní křižník "Goeben" během roku 1917 nevyplul kvůli nedostatku paliva na moře. Po vypuknutí říjnové revoluce v listopadu 1917 však ruský Černomořský flot přestal provádět bojové akce a situace na Černém moři se uklidnila.  Turci během války ztratili dvě své řadové lodě, obě padly za oběť torpédům britských ponorek. "Mesudiye" se potopila 13. prosince 1914, "Barbaros Hayreddin" 8. srpna 1915. Podařilo se jim však potopit britský predreadnought HMS "Goliath" (13. květen 1915 torpédy torpédovky "Muâvenet-i Milliye"). Kromě řadových lodí ztratili také chráněný křižník "Mecidiye", potopený 3. dubna 1915 na mině u Oděsy, a lehký křižník "Midilli", ztracený 12. května 1918 v Egejském moři taktéž na mině, 3 torpédoborce, 3 torpédovky, 1 ponorku, 7 dělových člunů a 2 pomocné minonosky.

Osmanské námořnictvo () byla námořní složka ozbrojených sil Osmanské říše. Po zániku Osmanské říše a nástupu Turecké republiky na ně navázalo turecké námořnictvo. Osmanské námořnictvo sehrálo důležitou roli při turecké expanzi, ať už při obléhání Konstantinopole, dobývání středomořských ostrovů jako byl Rhodos či Kypr, nebo při střetech s nepřáteli na Středozemním a Černém moři.

Les forces navales de l'empire ottoman ont historiquement été parmi les plus grandes puissances maritimes en Méditerranée et en mer Noire depuis le Moyen Âge.


Mládí.

Ťiang Ťing-kuo se narodil 27. dubna 1910 Čankajškovi a jeho první manželce Mao Fu-mej. V dětství měl nejlepší vztahy s matkou a babičkou, zatímco otec byl na Ťing-kuoa přísný a svůj nacionalistický a tvrdý přístup, charakteristický i pro jeho vládu v Kuomintangu, praktikoval i na svém synovi. V roce 1925 začal chodit na vysokou školu v Šanghaji, odkud ho ale otec poslal studovat do Pekingu z důvodu nestability a protestů probíhajících v Šanghaji. Během studií ho zaujala myšlenka komunismu a s otcovým povolením odcestoval do Moskvy, kde začal studovat na Komunistické univerzitě pracujících východu, přímo spravované Všesvazovou komunistickou stranou (bolševiků). Chodil to třídy plné členů významných čínských rodin a budoucích vůdců, mimo jiné byl i jeho spolužákem Teng Siao-pching. V Sovětském svazu vystupoval pod jménem Nikolaj Vladimirovič Jelizarov.  V roce 1927 byl prakticky zadržen sovětskou tajnou policií, když Čankajšek z pozice vrchního velitele kuomintangských armád provedl čistku proti komunistům a vykázal ze země sovětské poradce. Během celé doby svého nedobrovolného prodlouženého pobytu v SSSR Čankajšek odmítal jakékoli vyjednávání o výměně Ťiang za vůdce čínské komunistické strany a odmítal i veškeré snahy o mír s komunisty.  V roce 1932 Ťiang pracoval v Uralmaši, kde potkal běloruskou komsomolku Fainu Ipatěvnu Vachrevovou, se kterou se v roce 1935 oženil a měl s ní syna Ťiang Siao-wena. V roce 1937 Stalin umožnil Ťiangovi se svojí rodinou odcestoval do Číny.

Politické působení.

V roce 1937, kdy vypukla Druhá čínsko-japonská válka, ho otec zahrnul do politického působení. Byl jmenován odborníkem pro potlačení korupce, konzumace opia a prostituce v provincii Ťiang-si. Mezi lety 1939 až 1945 byl Ťiang Ťing-kuo komisařem prefektury Kan-čou. Zde studoval vládní management a v rámci svých pravomocí zakázal kouření, prostituci a gamblerství. Také nařídil postavit vzdělávací zařízení a nemocnice z důvodu přílivu uprchlíků z oblastí zasažených válkou.  Po porážce Japonska se znovu rozhořela občanská válka. V té době Ťiang pracoval jako správce Šanghaje, kde se potýkal s rostoucí korupcí a hyperinflací. Pro potlačení problémů začal používat praktiky, které se naučil v Moskvě. Nařídil zesílit tlak proti obchodníkům ze střední třídy a snížit ceny všeho zboží, čímž se snažil znovu získat sympatie pro nacionalisty u nižší třídy (proletariátu). Komunistické praktiky měly však obrácený efekt – ve městě vypukly nepokoje a celá Šanghaj se ponořila do hlubší ekonomické recese. Na to Ťiang reagoval tak, že začal zatýkat nejbohatší obchodníky a konfiskoval jejich majetek. Čistky dopadly i na významného bankéře H. H. Kunga, jež byl obviněn z hromadění zásob a zatčen, společně s dalšími členy jeho rodiny. Kungové začali Ťianga vydírat a hrozili, že o nich zveřejní inkriminující informace. Všichni zatčení byli posléze propuštěni a Ťiang rezignoval.  V roce 1950 byl Ťiang Ťing-kuo Čankajškem jmenován ředitelem tajné policie. V pozici opět uplatňoval sovětský model, včetně rozšíření politických sborů a provládní propagandy v armádě. Také ve funkci povolil mučení vězňů a svévolné zatýkání, za což byl po celou dobu působnosti kritizován. V roce 1955 Ťing nařídil zatčení válečného hrdiny Sun Li-žena, který údajně společně s podporou CIA plánoval puč proti Čankajškovi.  Mezi lety 1965–1978 obsluhoval pozice ministra obrany, vicepremiéra a premiéra Čínské republiky. Během toho období na něj byl v roce 1970 spáchán neúspěšný atentát ve Spojených státech.  Čankajšek s upadajícím zdravotním stavem převáděl čím dál více pravomocí na svého syna. Poté, co Čankajšek v roce 1975 se prezidentem provizorně stal premiér Jen Ťia-kan. Po vypršení mandátu se Ťiang Ťing-kuo stal prezidentem.

Prezident.

Ťiang Ťing-kuo byl uveden do funkce parlamentem 20. května 1978. Ze začátku udržoval autoritářský styl vlády pěstovaný Čankajškem. Zavedl tzv. "Deset hlavních stavebních projektů", které Tchaj-wanu pomohly stabilizovat ekonomiku po ropné krizi roku 1973. Projekt stál zhruba 300 miliard NT$ a měl za následek významný vzrůst tchajwanské ekonomiky a infrastruktury. V roce 1987 zrušil stanné právo, které v zemi platilo po celou dobu Čankajškovy vlády. Umožnil návštěvy rodinných příslušníků, kteří žili v Čínské lidové republice a umožnil kritiku vlády v médiích.  Ťiang Ťing-kuo náhle zemřel ve věku 77 let na selhání srdce 13. ledna 1988 v Tchaj-peji.

Ťiang Ťing-kuo (; 27. dubna 1910 – 13. ledna 1988) byl prezident Čínské republiky a syn Čankajška. Za jeho vlády došlo k uvolnění diktátorského režimu na Tchaj-wanu, uplatňovaného za vlády Čankajška. Rovněž umožnil vznik volného trhu, zrušil v zemi stanné právo a povolil politickou opozici.

Chiang Ching-kuo, ou Tchang Ching-kuo (en chinois traditionnel : 蔣經國 ; en pinyin : Jiǎng Jīngguó), né le dans le district de Fenghua et mort le à Taipei, est un homme d'État, fils de Tchang Kaï-chek.


Život a kariéra.

Min Yoon-Gi se narodil 9. března 1993 v Tegu v Jižní Koreji. Je mladším ze dvou synů. Když byl mladší hrál basketbal. K rozhodnutí stát se rapperem došel po poslechu skupiny Epik High.  Už ve 13 letech začal s psaním textů a učením se prací s MIDI. Jeho rodičům se nelíbilo, že chtěl být rapper, proto své texty psal sám a nikomu o tom neřekl. V 17 letech již komponoval, produkoval, rappoval a vystupoval. Než podepsal smlouvu s Big Hit Entertainment, vystupoval pod jménem Gloss v undergroundové rappové scéně.

BTS: 2013 – přítomnost.

Původně přijatý jako producent, trénoval Suga tři roky pod vedením Big Hit Entertainment společně s dalšími členy BTS, jimiž jsou J-Hope a RM. Debutoval jako člen BTS v programu M Countdown na stanici Mnet s písní „No More Dream“ z jejich debutového alba 2 Cool 4 Skool. Účastnil se jak produkce, tak psaní textu pro množství písní na všech BTS albech.  V roce 2018 byl společně s ostatními členy BTS oceněn prezidentem Jižní Koreje Hwangwan Order of Cultural Merit páté třídy.

Sólo projekty: 2016 – přítomnost.

15. srpna 2016 vydal svou první mixtape s názvem Agust D. V jednotlivých singlech probírá problémy, které jsou mu blízké, jako byl jeho boj s depresí a sociální fóbií. Pro dva singly, Agust D a Give It To Me, byla zveřejněna music videa na YouTube.  V roce 2017 složil singl „Wine“ pro zpěvačku Suran, která s ním dříve spolupracovala na písni z jeho mixtape. Když byla u něj ve studiu, uslyšela hrubou verzi, o niž pak následně požádala. Píseň se v Jižní Koreji stala hitem a vyhrála nejlepší Soul/R&B píseň roku na Melon Music Awards 2. prosince 2017.  22. ledna 2019 mu vyšel rap feature na písni „Song Request“ zpěvačky Lee So-ra. Píseň byla napsána Yoon-gim a Tablem, který ji také produkoval. Suga také produkoval píseň na albu Epik High, Sleepless in extended play nazvanou „Eternal Sunshine“.

Jméno.

Umělecké jméno Suga (슈가) je odvozeno od prvních slabik pojmenování pozice v basketbale, na které hrál jako student, „shooting guard“. Pro vydání své mixtape využil jméno Agust D, ve kterém písmena DT označují jeho rodné město, Daegu Town, a „Agus“ je „Suga“ napsáno obráceně.

Osobní život.

Momentálně (2019) žije v Hannam-dong v Soulu.

Osobní názory a přesvědčení.

Yoon-gi veřejně podporuje LGBTQ+ komunitu a otevřeně mluví o problémech týkajících se duševního zdraví.  Opakovaně daruje peníze sirotčincům a charitám, jako je Korea Pediatric Cancer Foundation. Společně s ostatními členy BTS jsou ambasadory kampaně Love Yourself pořádané organizací UNICEF. Během koronavirové krize osobně věnoval 100 milionů korejských wonů (cca 2 miliony korun) na podporu Hope Bridge Korea Disaster Relief Association v boji s nákazou.

Suga (* 9. března 1993 Tegu, Jižní Korea), vlastním jménem Min Jun-ki (, anglický přepis: "Min Yoon-gi"), známý též jako Agust D, je jihokorejský rapper, textař a producent. V roce 2013 debutoval jako člen jihokorejské skupiny BTS. V roce 2016 vydal svou první mixtape "Agust D."

Min Yoon-gi (hangeul: 민윤기; hanja: 閔玧其), plus connu sous ses noms de scène Suga (hangeul : 슈가 ; stylisé SUGA) et Agust D, est un rappeur, danseur et auteur-compositeur-interprète sud-coréen né le à Daegu. Il est membre du boys band sud-coréen BTS.


Popis.

Je to vytrvalá, silně aromatická bylina s větvenými oddenky, dorůstající výšky 40–100 cm. Přímé, větvené nebo jednoduché lodyhy jsou silně pavučinatě chlupaté, na bázích dřevnatějí. Listy jsou měkké, jednoduché, eliptického tvaru, nepravidelně zubaté či téměř celokrajné; v přízemní růžici jsou dlouze řapíkaté, střední a horní lodyžní listy naopak přisedlé, střídavě postavené. Květy jsou v drobných, 4–7 mm širokých, dlouze stopkatých úborech, které skládají bohatá chocholičnatá květenství v počtu 10 až někdy více než 100. Trubkovité květy terče úboru jsou žluté, oboupohlavné; jazykovité květy paprsků bílé, samičí, 3–7 mm dlouhé, často však chybějí nebo jsou pouze rudimentárně vyvinuty. Kvetou v červenci a v srpnu, opylovány jsou hmyzem. Plody jsou drobné žebernaté nažky s úzkým, jemně zubatým lemem.  Ploidie druhu je 2n = 18. Rostlina obsahuje řadu aromatických silic a dalších účinných látek, především kafr, karvon a thujon, dále třísloviny a hořčiny.

Rozšíření a ekologie.

Maří list pravděpodobně pochází z oblastí jihozápadní Asie (Turecko, Afghánistán, Írán) a z Kavkazu, později zdomácněl ve Středomoří a pěstováním byl rozšířen i do mnoha dalších oblastí světa. V České republice je v současnosti pěstován spíše vzácně. Příležitostně zde zplaňuje, jeho výskyt ve volné přírodě je však ojedinělý, obvykle na synantropních teplomilných stanovištích ruderálního charakteru.

Taxonomie a systematika.

V průběhu doby byl tento druh řazen do mnoha různých rodů: krom samostatného monotypického rodu "Balsamita" též do rodů "Matricaria" (heřmánek), "Chamaemelum" (rmenec), "Leucanthemum" (kopretina), "Chrysanthemum" (chryzantéma, listopadka) a "Pyrethrum" (řimbaba). V rámci čeledi hvězdnicovitých patří s ostatními zástupci rodu vratič do podčeledi "Asteroideae", tribu "Anthemideae" a subtribu "Anthemidineae", společně s rody rmen, heřmánkovec nebo marunek. Bývají rozlišovány dva poddruhy, jejichž taxonomická hodnota je však sporná.

Využití.

Maří list je starou léčivou rostlinou, využívanou proti střevním parazitům či k ulehčení menstruačních bolestí. Aromatické listy lze použít jako chuťově výrazné koření k masovým pokrmům, v minulosti se jimi dochucovalo též pivo. Silná vůně mařího listu odpuzuje hmyz, proto může být součástí přírodních repelentů, pot-pourri a vonných pytlíčků vkládaných do prádla nebo do šatních skříní. Potírání kůže čerstvými listy zmírňuje bolest při poštípání od včel nebo ovádů. Sbírají se listy před rozkvětem rostliny, lze je použít čerstvé i k sušení. Nesmí ho užívat těhotné ženy.

Pěstování.

V minulosti byla tato bylina často pěstována v klášterních i venkovských zahradách, v posledních letech však v Evropě téměř vymizela; široce užívána je stále v jihozápadní Asii. Dobře prospívá v lehčích, úživných, hlinitopísčitých půdách. Vyžaduje plně osluněné stanoviště, ve stínu špatně kvete. Na zálivku je zcela nenáročná a ve středoevropských podmínkách je mrazuvzdorná. Množí se dělením trsů na jaře nebo na podzim.

Maří list balšámový ("Tanacetum balsamita", syn. "Balsamita major") je stará léčivá rostlina z čeledi hvězdnicovitých. Její nadzemní části vydávají silnou vůni po mentolu a kafru. Je známa pod řadou lidových názvů, jako zahradní balšám, bylina Matky Boží, ženská máta, řecká máta nebo biblový list (z anglického "Bible leaf" – lisované listy dříve často sloužily jako záložka do Bible).

Tanacetum balsamita, la menthe-coq ou grande balsamite, est une plante aromatique de la famille des Astéracées (Composées) cultivée dans les jardins comme plante ornementale et médicinale.


Životopis.

Adriaen Frans Boudewijns se narodil v Bruselu, kde byl 3. října 1644 pokřtěn v kostele sv. Mikuláše. Byl synem Nicolase Boudewijna a Françoise Jonquin. Dne 5. října 1644 se oženil s Louise de Ceul. Pár pravděpodobně zůstal bezdětný. Dne 23. listopadu 1665 byl zároveň zapsán jako žák a mistr bruselského Cechu svatého Lukáše. Byl žákem krajináře a rytce Ignáce van der Stocka.  Byl pozván do Paříže, kde dne 16. prosince 1666 uzavřel tříletou smlouvu s vlámským malířem Adamem Frans van der Meulenem. Najat byl proto, aby pomohl van Meulenovi s prací na designu 12 gobelínů pro francouzského krále Ludvíka XIV. Van der Meulen namaloval menší postavy a část krajiny. Zbytek krajiny byl dokončen Boudewijnsem a dalším vlámským malířem působícím v Paříži, Abrahamem Genoelsem.  Boudewijns také hodně cestoval. Spolu s Genoelsem udělal náčrtky hradu poblíž Bruselu pro návrh tapiserie určené pro francouzského krále. V Paříži Boudewijns vytvořil mnoho rytin Van der Meulenových kompozic. Také udělal rytiny prací Abrahama Genoelse, holandského umělce Jana van Hughtenburgha a rytiny svých vlastních návrhů.  Dne 12. ledna 1670 si Boudewijns vzal sestru Adama Franse van der Meulena Barbe nebo Barbara. Pár měl dvě děti, z nichž starší Frans se stal také malířem. Barbe Boudewijns zemřela 2. března 1674 a Boudewijns byl nucen vrátit se domů. Byl v Bruselu v roce 1677, důkazem je jeho přítomnost na křtu jeho synovce Adriaena Franse dne 4. června roku 1677. Potřetí se oženil v Bruselu v roce 1670. V Bruselu měl své vlastní studio, jeho žákem se v roce 1682 stal Andreas Meulebeek a v dalším roce Matthys Schoevaerdts. Jeho synovec Adriaen (Frans) se stal jeho žákem v roce 1694. Také jeho syna učil malovat. Je pravděpodobné, že přišel o majetek při dělostřeleckém bombardování Bruselu francouzskými jednotkami během 13., 14. a 15. srpna 1695, které způsobilo zničení třetiny budov v Bruselu. Adriaen Frans Boudewijns zemřel v Bruselu dne 3. prosince 1719 ve věku 75 let.

Dílo.

Adriaen Frans Boudewijns byl malíř, kreslíř a tiskař. Obrazy, které se dochovaly, namaloval pravděpodobně až po svém návratu z Paříže. Z jeho pobytu v Paříži se dochovaly návrhy tapiserií, kresby a rytiny. Jen málo jeho prací je datováno. Často spolupracoval s dalšími malíři specialisty, kteří do jeho krajiny přidávali postavy. Jeho spolupracovníky byli Charles Emmanuel Biset, Pointié Dupont, jeho žák Matthys Schoevaerdts, ale nejčastěji Pieter Bout.  Malířský styl Adriaena Franse Boudewijnse je kombinací stylu severského a římského klasického stylu, jehož představiteli byli Claude Lorrain a Nicolas Poussin. Jeho krajiny jako by se právě vykoupaly v jasném jižním světle, občas jsou doplněny antickým architektonickým prvkem, kontrastujícím s živou a naturalistickou oblohou s plujícími mraky. Tyto klasické idealizované krajiny se staly jeho ochrannou známkou. Pečlivé, detailní vykreslování stromů ukazuje vliv Gasparda Dugheta. Všechny jeho krajiny jsou pečlivě malovány, postavy často domaloval Pieter Bout.  Jeho obrazy krajin je možno rozdělit do tří typů. První typ připomíná práci Sonian Forest School nebo krajinářů jako Jacques d'Arthois a Cornelis Huysmans. Tito malíři z Bruselu upřednostňovali zobrazování písčitých nížin s hlubokými úvozy obklopenými stromy. Tyto kompozice ukazují krajiny v jasném světle. Druhý typ krajiny zobrazuje italské architektonické prvky zasazené do ploché krajiny s řadou kopců v pozadí. Poslední kompoziční typ je tvořen řadou vesnických a říčních krajin, které připomínají styl Jana Brueghela staršího v kompoziční struktuře a technické přesnosti. Boudewijns také zhotovil mnoho tisků obrazů svých, Adama Frans van der Meulena a Abrahama Genoelse.

Externí odkazy.

Adriaen Frans Boudewijns (3. října 1644 Brusel – 3. prosince 1719 Brusel) byl vlámský malíř krajinář, kreslíř a pracoval také grafickou technikou tisku z hloubky, leptem. Byl znám především jako krajinář, maloval převážně italskou krajinu se stromy a s architekturou, s řekami a vesnicemi, pohledy na města a pobřeží.

Adriaen Frans Boudewyns, dit "le Vieux", francisé en Adrien François Baudouin, est un peintre et graveur flamand, né à Bruxelles où il est baptisé le et mort dans la même ville en 1711. Il est principalement connu pour des paysages avec arbres, paysages à l’italienne avec architecture, vues de rivières et villages, paysages urbains et côtiers et scènes architecturales.


Děj.

Gregory Peck (kapitán Keith Mallory), David Niven (desátník Miller) a Anthony Quinn (plukovník Andrea Stavros) mají velmi nebezpečný úkol. Mají zlikvidovat dvě německá nacistická děla z ostrova Navarone, která ohrožují životy 2000 britských vojáků. Major Roy Franklin (Anthony Quayle) se během mise zraní a je vidět až na konci filmu, jak se v lůžku dívá z okna na vítězství. Nejprve si najdou loď, se kterou přeplují Egejské moře. Ta ztroskotá na skále během prudké bouře. Poté jsou naši přátelé nuceni šplhat po útesů a právě Major Roy si zlomí nohu, když si tře hlavu z krve. Dají ho na lůžko. Potom zazvoní telefon a vezme ho kapitán Mallory. Německý člen podle hlasů rozpozná, že se jedná o Brita a spustí poplašné zařízení. Kapitán pak dá rozkaz, aby se co nejrychleji pakovali. Majora schovají do jeskyně a mezitím se blíží němečtí vojáci, jsou však zabiti. Major před toutou bitvou usiloval o sebevraždu svoji pistolí, avšak ho kapitán a desátník chytli. Dostanou se k městu Mandrakos, kde je zajmou Němci. Walter Gotell ( Muesel ) se ptá, kde jsou výbušniny. Avšak se nedočká žádné odpovědi. Potom přijde kapitán a ten vyhrožuje, že jestli neřeknou, kde jsou výbušniny, upraví Majorovi nohu svým úderem o pistolí. Plukovník Andrea pak předstírá, že onemocněl a zajme kapitána i ostatní německé členy. Mallory pak požádá Muesela, aby se postaral o Roye. Dostanou se k útesové pevnosti, kde jsou dvě německá děla. Desátník Miller však odhalí, že v týmu je zrádkyně Anna ( Gia Scala ), která zničila výbušniny. Za to je postřelena a závisí to jen na Millerovi. Nakonec se mu tu podaří. Když drátěnou výbušninu napojí na tyč výtahů a dojde potom k výbuchů.

Děla z Navarone ("The Guns of Navarone") je britsko-americký akční film z roku 1961. Hlavní role tohoto filmu ztvárnil Gregory Peck, David Niven a Anthony Quinn. Natáčelo se v Řecku, kde v roce 1943 na ostrově Kheros bylo vysazeno 2000 britských vojáků.

Les Canons de Navarone "()" est un film anglo-américain réalisé par J. Lee Thompson, sorti en 1961, inspiré du roman "Les Canons de Navarone" de l'écrivain écossais Alistair MacLean.


Život.

Stuart Rosenberg se narodil v Brooklynu, New York, jeho rodiče byli Sara (rozená Kaminsky) a David Rosenberg. Studoval irskou literaturu na New York University na Manhattanu. Ještě během studií začal pracovat jako filmový střihač.

Kariéra.

Po začátcích u filmu jako filmový střihač začal pracovat jako režisér některých epizod televizního seriálu "Decoy" (1957–59), kde hlavní roli tajné agentky policie hrála Beverly Garlandová. Byl to první americký kriminální seriál, kde hlavní policejní roli hrála žena. Během dalších dvou let Rosenberg režíroval 15 epizod kriminálního seriálu Naked City (1958–1963), který vysílala společnost ABC. Seriál "Naked City" stejně jako předchozí "Decoy" byl natáčen v New York City. Mezitím měl Rosenberg natočit svůj první film "Murder, Inc." (1960), kde hlavní roli hrál Peter Falk (později proslulý jako poručík Columbo). Protože během natáčení došlo hned ke dvěma stávkám (herců a scenáristů), natáčení filmu opustil a režisérem filmu se stal producent Burt Balaban. Rosenberg se vrátil k natáčení pro televize, kde režíroval 15 epizod seriálu "The Untouchables" (1959), osm epizod televizní antologie s Bobem Hopem, pět dílů antologie Alfred Hitchcock uvádí" a tři díly "TV seriálu The Twilight Zone", dále epizody "seriálu Adventures in Paradise", "Rawhide" s Clint Eastwoodem a celou řadu dalších pořadů. Za epizodu „The Madman“ z devatenáctidílného seriálu "The Defenders" (odehrávajícího se v soudním prostředí) získal v roce 1963 Cenu Emmy.  V návaznosti na film "Question 7" z roku 1961, natáčený v Západním Berlíně v americko-německé koprodukci natočil v roce 1965 televizní film "Memorandum for a Spy" a v roce 1966 další televizní film "Fame Is the Name of the Game". V roce 1967 natočil velmi úspěšné kriminální drama "Cool Hand Luke (česky "Frajer Luke") s Paul Newmanem v hlavní roli. O mnoho let později (1980) natočil film na obdobné téma (odehrávající se rovněž ve věznici): Brubaker v hlavní roli s Robertem Redfordem.  Mezi jeho další filmy patří "The April Fools" z roku 1969, kde poprvé v americkém filmu hrála francouzská herečka Catherine Deneuve, několik dalších filmů s Paulem Newmanem: drama "Stanice WUSA" (1970), western "Pocket Money" (1972) a "The Drowning Pool" (1975). Dále kriminální film "Smějící se policajt" (1973), kde hlavní roli seržanta Martina hrál Walter Matthau, "Love and Bullets" (1979) s Charlesem Bronsonem a další akční film "Let's Get Harry" (1986). Nejvíce oceňovaným filmem po "Cool Hand Luke" je "The Pope of Greenwich Village" ("Papež z Greenwich Village") z roku 1984, kde hráli Eric Roberts, Mickey Rourke a Daryl Hannah. Svůj poslední (nezávislý) film, drama "My Heroes Have Always Been Cowboys", natočil v roce 1991.  V roce 1993 se stal učitelem na Americkém filmovém institutu. Mezi jeho žáky patřila mnohá dnes známá jména, např. Todd Field, Darren Aronofsky, Mark Waters, Scott Silver, Doug Ellin a Rob Schmidt.

Osobní život.

Stuart Rosenberg zemřel v roce 2007 na srdeční selhání ve svém domě v Beverly Hills v Kalifornii, kde žije jeho žena Margot Pohoryles (se kterou se seznámil během studií na New York University), syn Benjamin Rosenberg a čtyři vnoučata. Jeho syn Benjamin je asistent režiséra a své studentské filmy "The Spiderwick Chronicles", "The Alphabet Killer" a "The Wrestler" z roku 2008 věnoval svému otci.

Stuart Rosenberg (11. srpen 1927 – 15. březen 2007) byl americký filmový a televizní režisér. Mezi jeho nejznámější filmy patří "Cool Hand Luke" (1967), "Voyage of the Damned" (1976), "The Amityville Horror" (1979) a "The Pope of Greenwich Village" (1984). Známá je jeho spolupráce s hercem Paul Newmanem.

Stuart Rosenberg (né le à Brooklyn (New York), et mort le à Beverly Hills, est un réalisateur américain connu notamment pour ses films "Amityville, la maison du diable", "Brubaker" ou "Luke la main froide".


Základní postup.

Hlasování.

Při volbách Condorcetovou metodou volič seřadí seznam kandidátů dle pořadí preference, například volič označí číslem "1" svého nejvíce preferovaného kandidáta, "2" svého druhého, a tak dále. V tomto ohledu jde o podobný postup jako u systému jednoho přenosného hlasu. Některé Condorcetovy metody umožňují voličům na jeden "stupínek" dát více než jednoho kandidáta stejně, takže například volič může jako "1" označit více kandidátů, mezi nimiž se nemůže nebo nechce rozhodnout.  Když volič neoznačí všechny kandidáty preferencí, většinou se předpokládá, že je preferuje méně než označené kandidáty, ale není to nutné.

Určení vítěze.

Určení vítěze si lze představit tak, jako kdyby kandidáti soupeřili v turnaji systémem každý s každým. Vítěze každého hypotetického duelu dvou kandidátů A a B určíme takto: zjistíme kolik voličů preferuje kandidáta A nad kandidátem B (dalo mu vyšší preferenci) a kolik naopak B nad A. Podle toho který počet je vyšší "vyhraje" v tomto duelu A nebo B. Při velkém počtu voličů prakticky nedojde k remíze, ale ani to případně nevadí, turnajový systém s remízami počítá.

Příklad.

Představte si volby mezi čtyřmi kandidáty: A, B, C a D. Tabulka níže zaznamenává preference vyjádřené na jediném hlasovacím lístku, ve kterém jsou preference voliče (B, C, A, D); to znamená, že volič byl na prvním místě B, druhý C, třetí a D čtvrtý. V matici 1 označuje, že kandidát v řádku je upřednostňován před'soupeřem' v sloupci a '0' znamená opak.  Předpokládejme, že v imaginárních volbách jsou dva další voliči. Jejich preference jsou (D, A, C, B) a (A, C, B, D). Pokud i pro ně vyhotovíme podobnou tabulku a všechny je sečteme, dostáváme:  V této tabulce například '1' na řádku B a sloupci A znamená, že jen jeden z voličů preferuje B nad A. Obdobně '2' v řádku B a sloupci D znamená, že 2 voliči preferují B nad D.  Z tabulky je vidět, že Condorcetovým vítězem je A, protože "porazí" v duelu všechny ostatní. Konkrétně nad všemi vyhraje 2:1.

Řešení Condorcetova paradoxu.

Jak je uvedeno výše, volby teoreticky nemusí mít Condorcetova vítěze, protože neexistuje žádný kandidát, který by voliči preferovali před všemi ostatními kandidáty. V tomto případě záleží na konkrétní metodě jaké další kritérium zvolí pro určení vítěze.  V případě běžných voleb je ale víceméně jedno která z metod je použita, protože k paradoxu reálně nedochází. Je to proto, že v reálné situaci mají preference učitou strukturu - volič volí ty strany, které jsou v politickém spektru nejblíže jeho názoru a v takovém případě vždy existuje Condorcetův vítěz (Blackova Single-Peakednessova věta).  Podobně jako u jiných hlasovcích systémů samozřejmě existuje i teoretická možnost remízy, která je opět při velkém počtu hlasujících nepravděpodobná. Volební systémy s ní ale musí počítat.  Řešení Concordetova paradoxu má každá metoda jiné, ale pokud jde o cyklus tří kandidátů, většina dochází ke stejnému výsledku, jde například o metodu Smith-Minimax, Ranked Pairs a Schulzovu metodu.

Condorcetovo pořadí.

Některé Condorcetovy metody produkují nejen jednoho výherce, ale také pořadí všech kandidátů od prvního do posledního místa. Nazýváme to Condorcetovo pořadí. Condorcetův vítěz je na prvním místě a ostatní kandidáti jsou seřazeni pod ním. Vrátíme-li se k výše uvedené analogii s turnajem, jde o velké pořadí celého hypotetického turnaje.  Metody, které určují Condorcetovo pořadí jsou

Condorcetova metoda je volební systém, v němž zvítězí kandidát, který by vyhrál proti libovolnému z protikandidátů, pokud by se utkali v hlasování jen oni dva. Tato podmínka se nazývá Condorcetovo kritérium a takto zvolený kandidát "Condorcetův vítěz".

La méthode Condorcet (aussi appelée scrutin de Condorcet ou vote Condorcet) est un système de vote dans lequel l'unique vainqueur, s'il existe, est le candidat qui, comparé tour à tour à chacun des autres candidats, s’avérerait à chaque fois être le candidat préféré. Un tel candidat est appelé vainqueur de Condorcet.


Vznik a vývoj.

Prentice vznikl podle požadavků britského Air Ministry formulovaných ve specifikacích T.23/43, jako první celokovové letadlo vyrobené společností Hunting Percival. Prototyp Percival P.40, sériového čísla TV163, poprvé vzlétl z továrního letiště Percivalu Luton v hrabství Bedfordshire dne 31. března 1946. Rané období jeho zkoušek odhalilo nedostatečnou účinnost směrového kormidla, což vedlo k jeho překonstruování a přidání velkých výřezů ve výškových kormidlech. Později byl stroj vybaven špičkami křídel s výrazným vzepětím. Mezi lety 1947 a 1949 bylo RAF dodáno více než 370 sériových kusů.  Neobvyklým prvkem typu byla instalace celkem tří sedaček v kokpitu. Zatímco instruktor a žák, kteří disponovali zdvojeným řízením, seděli bok po boku v jeho přední části, druhý žák seděl na zadním sedadle bez ovládacích prvků, aby získal „zkušenosti ze vzduchu“. Oba žáci mohli komunikovat s instruktorem. Výcvik v létání bez vidu mohl být prováděn za denního světla s použitím jantarově zbarvených clon na prosklení překrytu a speciálních brýlí. Když nebyly používány, mohly být tyto záclony složeny.  Typ měl při vyšších teplotách nedostatečné výkony s jakoukoliv zátěží, a původní provedení prototypu špatné vlastnosti při vycházení z vývrtky.  RAF objednalo několik set kusů Percivalu Prentice, ale vzhledem k tomu, že kapacita mateřské továrny byla vytížena končící výrobou strojů Proctor a vývojem lehkého transportního typu Merganser, byla sériová výroba strojů Prentice zadána závodu společnosti Blackburn Aircraft v Brough. Čtyřicet dva letadel bylo také postaveno v licenci společností Hindustan Aircraft pro Indické letectvo.

Operační historie.

Služba u Royal Air Force.

Po úpravách prototypu začaly být sériové stroje Prentice předávány do služby v RAF, zpočátku aktivním školám leteckého výcviku (Flying Training School, FTS) včetně školy při Royal Air Force College Cranwell kde nahradily zbývající dvouplošné stroje de Havilland Tiger Moth. Pozdější dodávky směřovaly do záložních leteckých škol (Reserve Flying Schools, RFS). Typ byl u Royal Air Force College Cranwell k pilotnímu výcviku užíván do roku 1952, kdy zde byl nahrazen letouny de Havilland Canada Chipmunk, a u dalších pilotních škol až do konce roku 1953 kdy u nich byl nahrazen typem Percival Provost. Typ také provozovaly dvě letecké spojařské školy (Air Signals School, ASS), které jej užívaly k výcviku palubních radistů, a to až do poloviny roku 1956, kdy byly poslední kusy vyřazeny od No.1 ASS na základně RAF Swanton Morley v hrabství Norfolk. Útvary RAF na Středním východě omezený počet strojů užívaly jako lehké kurýrní.

Civilní provozovatelé.

252 strojů Prentice vyřazených RAF jako přebytečné bylo v roce 1956 zakoupeno společností Aviation Traders Ltd, vlastněnou Freddiem Lakerem, a skladováno na letištích Stansted a Southend. Většina z nich byla nakonec sešrotována, ale 28 bylo upraveno pro civilní využití se dvěma sedadly a dvěma nouzovými sedátky za sedadly pilotů, oddělenými konstrukcí v níž bylo umístěno původní čtyřkanálové rádio. Tato konverze se čtyřmi cestujícími dosahovala velmi špatných výkonů. Jeden stroj (registrace G-AOKL) byl okolo roku 1963 na letišti Stansted u Londýna používán místním parašutistickým klubem, s kapacitou až tří parašutistů. Jedno letadlo bylo přestavěno na uspořádání se sedmi sedačkami a užíváno pro vyhlídkové lety. Další (imatrikulace G-AOPL) byl v roce 1967 získán od firmy Shackleton Aviation sídlící v Sywellu kapitánem Jonem Cousensem, zpravodajským důstojníkem v pouštní jednotce "Trucial Oman Scouts", a přeletěn do Šardžá, odkud později přeletěl do Jižní Afriky, kde zůstal dokud nepřestal létat.

Ve fikci.

Tři civilní Percivaly Prentice se objevily v pozdějších vydáních „Černého ostrova“, sedmého svazku komiksové série Tintinova dobrodružství belgického autora Hergého, kde jsou užívány penězokazci k letům nad Sussexem a Skotskem.

Specifikace (Prentice T.1).

Údaje podle

Percival Prentice byl britský vojenský cvičný letoun užívaný "Royal Air Force" v období těsně po druhé světové válce. Jednalo se o dolnoplošník s pevným záďovým podvozkem. Instruktor a žák v něm seděli vedle sebe, s možností převozu další osoby na sedadle za nimi.

Le Percival P.40 Prentice était un avion militaire de la guerre froide. Avion d'entraînement militaire, il fut construit au Royaume-Uni par Percival Aircraft, Ltd.


Začátky.

Po koncertě v roce 2007 se skupina rozhodla podepsat kontrakt s Relentless Records. Pak se skupina přestěhovala do Spojeného království. Lincolnu Parishovi bylo tehdy jen 16 let a jeho rodiče museli podepsat smlouvu o poručnictví aby mohl cestovat. Jejich první debutové album, nazvané po skupině, vydali 23. června 2008. Píseň "Ain't No Rest for the Wicked" se umístila 32. na žebříčcích ve Spojeném království a byla použita v soundtracku videohry Borderlands a ve filmu The Bounty Hunter.

Pozdější roky.

Druhé album, "Thank You, Happy Birthday" bylo vydáno v lednu 2011. Za první týden bylo v USA prodáno přes 39 000 kopií. Přes rok 2011 skupina vystupovala s novým albem, což velmi podpořilo prodej. Skupina byla také hostem na Late Show with David Letterman a The Tonight Show with Jay Leno. Kromě toho vystupovala i na festivalech jako Coachella a Glastonbury Festival. Píseň "Shake Me Down" byla nominována na MTV Video Music Award za Nejlepší rockové video.  Na začátku roku 2013 se Cage The Elephant vrátili do studia, aby nahráli nové album "Melophobia" (což znamená strach z hudby). První singl alba "Come A Little Closer" byl vydán 1. srpna 2013 a premiéru měl 8. srpna 2013. Celé album vydali 8. října 2013. Matt Shultz vysvětlil že název alba neznamená strach z hudby, ale je to metafora pro strach z tvoření hudby pod falešnou záminkou, tvářit se cool, a psát hudbu podle sociálních standardů. Zkouší znít intelektuálně, moudře nebo poeticky namísto pokusu o vyprávění příběhu, který se snaží doručit. "Take It or Leave It" a "Cigarette Daydreams" byly vydány 24. března a 26. srpna 2014.

Jméno skupiny.

Jméno skupiny pochází z jednoho z prvních koncertů v roce 2006, kde starý muž objal Matta Shultze a opakovaně mu šeptal do ucha: "You have got to cage the elephant. "

Alba.

První album skupiny, "Cage the Elephant" bylo ovlivněno klasickým rockem, funkem, a blues. Druhé album skupiny, vydané 3 roky později – "Thank You, Happy Birthday," bylo inspirováno punk rockem a skupinami jako Pixies a Nirvana. "Melophobia" byl koncertní pokus najít svůj vlastní styl, a získala jim nominaci na Grammy Award v roce 2015 za Nejlepší alternativní album. Čtvrté album Cage the Elephant, "Tell Me I'm Pretty," bylo vydáno 18. prosince, 2015 Danem Auerbachem. Album – "Unpeeled," je skupina naživo nahraných skladeb.

Cage the Elephant je americká skupina hrající převážně indie a alternativní rock. Skupina byla zformována v Kentucky a vznikla v roce 2006.

Cage the Elephant est un groupe de rock américain, originaire de Bowling Green. Formé en 2006, le groupe se délocalise à Londres, en Angleterre en 2008 avant la sortie de leur premier album. Le groupe comprend actuellement le chanteur Matthew Shultz, les guitaristes Brad Shultz et Nick Bockrath, le claviériste Matthan Minster, le bassiste Daniel Tichenor, et le batteur Jared Champion. Lincoln Parish était guitariste solo de la formation en 2006 jusqu'en décembre 2013. Le premier album du groupe, "Cage the Elephant", est publié en 2008.


Život.

Jeho rodné jméno bylo Ištván, jméno Gergely přijal po vstupu do řehole. Pocházel z rodiny zámožnějšího gazdy. Studoval na střední škole v Nitře, Ostřihomu a své středoškolské vzdělání dokončil v Prešpurku (nyní Bratislava). Ačkoliv z něj chtěl jeho otec mít vojáka, vstoupil roku 1817 svým bratrancem Ištvánem Jedlikem (pozdějším významným fyzikem) do Řádu svatého Benedikta v Pannonhalmě. Následně studoval filosofii v Rábu a teologii v Pešti. Roku 1824 byl vysvěcen a začal působit jako učitel v Rábu a od roku 1830 v Komárně. Vyučoval rétoriku, lingvistiku a literaturu.  Roku 1831 se stal členem korespondentem Uherské akademie věd a roku 1835 se stal jejím archivářem a sekretářem. Přesídlil do Pešti a stal se zde členem "Kisfaludyho společnosti" ("Kisfaludy Társaság"), což byla literární společnost v Pešti pojmenovaná po Károlym Kisfaludym, která patřila k nejvýznamnějším literárním institucím v Uhrách.  Když roku 1836 vydal Ferenc Toldy jeho básnické spisy, byl pro jejich erotický obsah a volnomyšlenkářství řádem donucen místo v Akademii opustit a vrátit se do kláštera, kde mohl v literární činnosti pokračovat až roku 1842. Roku 1844 jej pak Akademie pověřila vypracováním velikého slovníku maďarského jazyka.  Aktivně podporoval maďarskou revoluci v letech 1848–1849 a po její porážce byl za svou revoluční báseň "Riadó" ("Poplach"), která vyšla v politických novinách "Kossuth Hirlapja" Lajose Kossutha, odsouzen na šest let do vězení. Na přímluvu předsedy Akademie, hraběte Józsefa Telekiho, mu bylo již roku 1849 umožněno pokračovat v práci na slovníku, na kterém do své smrti na choleru roku 1866 spolupracoval s filologem Jánosem Fogarasim, který po jeho smrti slovník dokončil.  Jako básník spolupracoval s almanachem "Aurora" Károla Kisfaludyho. Svými baladami a hrdinskými eposy s vlasteneckou tematikou napsanými v hexametrech přispěl k rozvoji národní maďarské epiky. Mnoho jeho lyrických básní psaných ve formě lidových písní zlidovělo. Do maďarštiny přeložil díla Cornelia Nepota, Tacita a Jareda Sparkse. Jeho výkladový slovník maďarského jazyka jej řadí k předním představitelům maďarské lingvistiky.

Gergely Czuczor (17. prosince 1800, Andód, dnes slovenské Andovce – 9. září 1866, Pešť, dnes Budapešť) byl maďarský romantický básník, učitel, jazykovědec a benediktinský mnich.

Gergely Czuczor (, ), né István Czuczor le à Andód et décédé le à Pest, était un linguiste et écrivain hongrois, membre de l'Académie hongroise des sciences. Il est le cousin d'Ányos Jedlik.


Vznik a vývoj.

Letoun byl navržen v odpověď na požadavek Polského letectva z roku 1933 na nový letoun pro spolupráci s pozemními silami, který by nahradil Lublin R-XIII. Konstrukční kancelář RWD působící v rámci varšavských experimentálních leteckých dílen Doświadczalne Warsztaty Lotnicze (DWL) nejprve přišla s projektem RWD-12, odvozeným od cvičného typu RWD-8. Ten ale nebyl postaven, protože jeho předpokládané výkony nepřekonávaly R-XIII. Nový konstrukční tým, tvořený Jerzym Drzewieckim a Stanislawem Rogalskim přišel s odlišným projektem, označeným RWD-14. Technickou dokumentaci projektu vytvořil Tadeusz Chyliński.  Jednalo se o konvenčně řešený vzpěrový hornoplošník. Trup letadla měl smíšenou konstrukci ze dřeva a kovu, potaženou plátnem. Křídlo dřevěné konstrukce bylo dvounosníkové, potažené částečně překližkou, částečně plátnem, a osazené automatickými sloty Handley Page na náběžné hraně a křidélky typu Frise na odtokové. Bylo jej možné sklopit směrem dozadu, rozpětí se složeným křídlem bylo 3,9 m. Dřevěnou konstrukci měly i stabilizátory. Pevný záďový podvozek byl vybaven ostruhovým kolečkem. Dvoučlenná osádka seděla v otevřených kokpitech tandemového uspořádání, které byly oba vybaveny řídícími prvky a větrným štítkem. Pilot ovládal pevný synchronizovaný kulomet PWU wz. 33 ráže 7,92 mm střílející mezi válci motoru, pozorovatel pohyblivý kulomet Vickers F stejné ráže. Pohonnou jednotku představoval vzduchem chlazený devítiválcový hvězdicový motor Pratt & Whitney Wasp Junior o výkonu 420 hp (313 kW) pohánějící nestavitelnou dvoulistou dřevěnou vrtuli Szomański. Trupová palivová nádrž o objemu 315 litrů mohla být v případě nouze odhozena. Stroj mohl být vybaven radiostatnicí N2L/T a fotokamerou.  První prototyp zalétal Aleksander Onoszka začátkem roku 1936 na letišti Okecie. V soutěži na na nový frontový průzkumný letoun zvítězil nad projekty továrny PWS U-6 a Z-7/7 a typem Lublin R-XXI, ale tovární zkoušky ukázaly stále nedostatečné výkony. V roce 1937 byly postaveny dva modifikované prototypy označené RWD-14a, které však v průběhu zkoušek oba havarovaly pro vady řízení. Začátkem roku 1938 vznikl čtvrtý, dále přepracovaný prototyp označený RWD-14b. Po jeho úspěšném vyzkoušení mu vojenské letectvo přidělilo jméno Czapla („Volavka“) a objednalo jeho sériovou výrobu, ačkoliv vzhledem k dlouhé době vývoje jej považovalo pouze za prozatímní náhradu typu R-XIII, do příchodu modernějšího stroje LWS-3 Mewa. Dílny DWL se vzdaly výrobních práv výměnou za uhrazení nákladů na vývoj a stavbu prototypů a produkce sériových strojů RWD-14b byla zadána státní letecké továrně Lubelska Wytwórnia Samolotów (LWS) v Lublinu, nástupci tamní firmy Plage i Laśkiewicz.  Závod LWS do února 1939 vyrobil 65 kusů RWD-14b Czapla, známých poté i pod označením LWS Czapla.

Historie nasazení.

Stroje Czapla vstoupily do řadové služby u pozorovacích letek () začátkem roku 1939. Vzhledem k dlouhému vývoji se již nejednalo o moderní typ a stroj jen o málo překonával svého předchůdce Lublin R-XIII. Výhodu představovala schopnost vzletu a přistání z krátkých drah (délka vzletu 140 m, přistání 120 m), která typu umožňovala vést operace z polí a luk. Modernějšího nástupce, typ LWS-3 Mewa, se před vypuknutím války nepodařilo do služby u operačních jednotek zařadit.  Polské letectvo v době nacistického vpádu do Polska disponovalo 35 letouny RWD-14 Czapla zařazených po 7 kusech v 5 pozorovacích letkách (č. 13, 23, 33, 53 a 63), z celkem 12 svých útvarů tohoto určení. Tyto letky byly podřízeny jednotlivým polním armádám. Zbylých 30 letounů bylo zpočátku uloženo v rezervě, a v průběhu bojů sloužily k doplňování operačních letek, včetně zařazení do některých jednotek které jimi před válkou nebyly vybaveny. Bojové jednotky převzaly celkem 49 kusů. Stejně jako R-XIII, ani letouny RWD-14 nepředstavovaly rovnocenného protivníka stíhacím, bombardovacím a dokonce ani průzkumným strojům "Luftwaffe", vzhledem ke své podstatně nížší rychlosti a výzbroji pouze dvěma kulomety, ale přes tuto nevýhodu byly Czaply aktivně užívány k taktickému průzkumu a spojovacím letům.  Většina vyrobených strojů – 35 – byla zničena během bojů. Nejméně 14 (podle některých pramenů až 17) kusů bylo po skončení bojů v Polsku evakuováno do Rumunska, kde byly převzaty tamním letectvem, které je používalo jako cvičné a k různým pomocným úlohám. Dvanáct strojů uniklo do Lotyšska a podle některých pramenů se nejméně jeden dostal na území Maďarska. Jednotlivé exempláře byly na území okupovaného Polska ukořistěny nacistickým Německem a Sovětským svazem, kterými ale nebyly operačně využity. Žádný RWD-14 se nezachoval.

Hlavní technické údaje (RWD-14b).

Údaje dle:

RWD-14 Czapla (někdy známý jako LWS Czapla) byl polský letoun pro spolupráci s armádou, určený k plnění rolí dělostřeleckého pozorovacího, taktického průzkumného a spojovacího letounu. Navržen byl v polovině 30. let 20. století konstrukční skupinou RWD a od roku 1938 vyráběn společností Lubelska Wytwórnia Samolotów (LWS). Polské letectvo převzalo 65 sériových kusů, z nichž většinu začátkem druhé světové války v září 1939 bojově nasadilo v pozorovacích letkách.

Le " (ensuite devenu LWS ") était un avion de coopération des armées monoplan polonais, assurant des missions de reconnaissance rapprochée, d'observation et de liaison, conçu au milieu des années 1930 par l'équipe RWD, puis produit en série par l'usine " (LWS) à partir de 1938.