Mládí, studium a sionismus.

Narodil se do prominentní chasidské rabínské rodiny lubavičské denominace (Chabad) v malém městečku Mir poblíž Minska v carském Rusku (dnešní Bělorusko). V roce 1892 se jeho rodina po velkém požáru v Miru přestěhovala do vesnice Stolevsky, kde získal tradiční náboženské vzdělání v chederu a ultraortodoxní ješivě. Zároveň se však díky svému učiteli hebrejštiny a spisům Bera Borochova seznámil se socialistickou a sekulární sionistickou literaturou a filosofií a začal se angažovat v marxisticko-sionistickém hnutí Poalej Cijon. V roce 1905 během Ruské revoluce organizoval židovskou sebeobranu a o rok později se zúčastnil tajné konference Poalej Cijon v Minsku, kde se seznámil s Jicchakem Ben Cvi (rovněž budoucím izraelským prezidentem) a začal se podílet na ediční a publikační činnosti hnutí.  V osmnácti letech se v roce 1907 přestěhoval do Vilniusu (Vilna), kde se poprvé setkal s Berem Borochovem a budoucí manželkou Jicchaka Ben Cvi – Rachel Jana'it. Ve Vilniusu překládal Borochovovy a Ben Cviho ruské texty do jazyka jidiš pro list hnutí Poalej Cijon s názvem. Za své publikační a revoluční aktivity však byl společně s dalšími členy hnutí v létě 1907 na dva měsíce uvězněn carskými orgány. Po propuštění studoval na Akademii židovských studií v Petrohradu, kde se dostal pod vliv Samuela Dubnova. Na studia si vydělával editováním listu a přispíváním do ruských jidiš novin a amerických.  V roce 1911 odjel poprvé do Palestiny, kde strávil léto ve kvuce (jedna z prvních forem kibuců) Merchavja. Zde se seznámil s Rachel Bluwsteinovou a sionistickým vůdcem Berlem Kacnelsonem. Následující rok opustil Rusko a odjel za studiem; studoval historii a filosofii na univerzitách ve městech Freiburg im Breisgau a Štrasburk. Po vypuknutí první světové války v červenci 1914 studoval na berlínské Humboldtově univerzitě. Jeho specializací byly židovské dějiny ve východní Evropě, šabatiánské hnutí a biblická kritika. Zároveň byl činný v sionistickém hnutí a jako novinář přispíval do deníku. V téže době, v roce 1916, se stal jedním ze zakladatelů německého sionistického dělnického hnutí a o rok později hnutí he-Chaluc.  V roce 1919 byl na konferenci Poalej Cijon ve Stockholmu jmenován členem delegace, společně s Nachmanem Syrkinem, Nachumem Nirem a Chajimem Finemanem, která měla „zjistit podmínky v Palestině a vypracovat plán pro kooperativní ekonomický rozvoj.“ Následující rok se oženil s básnířkou Rachel Kacnelsonovou a téhož roku vystoupil na konferenci Poalej Cijon ve Vídni, kde odmítl komunismus. V roce 1921 byl na 12. Světovém sionistickém kongresu zvolen členem sionistické exekutivy a v letech 1922 až 1924 přednášel historii na Židovském pedagogickém institutu ve Vídni.

Alija a počátek politické kariéry.

V roce 1924 podnikl aliju do mandátní Palestiny, kde se stal členem sekretariátu odborových svazů Histadrut a zároveň také členem redakční rady jeho deníku Davar. Poté, co v roce 1944 zemřel Berl Kacnelson, jenž byl redaktorem Davaru, zaujal až do roku 1949 jeho místo. Rovněž tak byl v letech 1930 až 1932 společně s Chajimem Arlozorovem redaktorem časopisu strany Achdut ha-avoda. Byl členem Židovské národní rady, která byla hlavní národní institucí židovské komunity (jišuvu) v rámci mandátní Palestiny. Rovněž tak stál v čele odboru vzdělání a kultury Světové sionistické organizace. Dne 29. listopadu 1947 byl členem delegace Židovské agentury, jenž přihlížela hlasování Valného shromáždění OSN, které schválilo plán na rozdělení Palestiny. Po vzniku Izraele si hebraizoval své jméno ze Šneura Zalmana Rubašova na Zalmana Šazara. V prvních parlamentních volbách v roce 1949 kandidoval do Knesetu za stranu Mapaj, byl zvolen poslancem a posléze jmenován prvním izraelským ministrem školství v první vládě Davida Ben Guriona. Ministrem se stal „v kritických letech masové imigrace, kdy povinné vzdělávání a výuka hebrejštiny byly základní nástroje pro vytváření sociální soudržnosti.“ Právě uzákonění povinné školní docházky, prostřednictvím zákona o povinném vzdělání (: "Compulsory Education Law") z července 1949, patřilo mezi jeho největší počiny v čele ministerstva. O významu prosazení tohoto zákona svědčí i skutečnost, že text Šazarova projevu, který v souvislosti s přijetím zákona přednesl v Knesetu, je společně s jeho portrétem vyobrazen na 200šekelové bankovce, která byla vydána 31. října 1999 (viz obrázek vlevo). Po změnách ve vládě v roce 1950 již v čele ministerstva školství a kultury nestál, poslanecký mandát si však udržel i po volbách v roce 1951 a 1955. V roce 1952 se stal členem výkonného výboru Židovské agentury. V roce 1956 se vzdal poslaneckého mandátu a v letech 1956 až 1960 byl úřadujícím předsedou výkonného výboru Židovské agentury v Jeruzalémě.

Prezidentství.

Dne 21. května 1963 se v Izraeli po smrti prezidenta Jicchaka Ben Cvi, který zemřel 23. dubna, konaly prezidentské volby. Někdejší poslanec a ministr školství Šazar za stranu Mapaj se v nich utkal s poslancem Liberální strany a bývalým ministrem průmyslu a obchodu Perecem Bernsteinem. Volby byly rozhodnuty již v prvním kole, když Šazar získal nadpoloviční počet hlasů. Celkem získal 67 hlasů, 33 jich získal Bernstein, 7 hlasovacích lístků bylo odevzdáno prázdných a 13 poslanců se zdrželo hlasování. Prezidentský úřad zastával ve dvou po sobě jdoucích obdobích; opětovně zvolen byl 26. března 1968. Ve volbě neměl žádného protikandidáta a hlas mu dalo 86 poslanců, nikdo nebyl proti, 24 hlasovacích lístků bylo prázdných a 10 poslanců se zdrželo hlasování. Po skončení druhého funkčního období jej v úřadě vystřídal Efrajim Kacir.  Během jeho funkčních období došlo k přestěhování prezidentské rezidence na její současné místo v ulici ha-Nasi. Samotnou rezidenci pak Šazar přeměnil na místo intelektuálních setkání a centrum vzdělanosti. Tu se snažil sám podporovat například zřízením fondu pro badatele a spisovatele. Jeho přičiněním vznikl projekt „studijní skupiny židovstva z diaspory, založený ve spolupráci s Ústavem pro soudobé židovstvo při Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě.“ Na rozdíl od mnohých izraelských vůdců zůstal být věrný svému náboženství a automaticky nepřijal hegemonii hebrejštiny. V rezidenci nechal vybudovat synagogu a každé sobotní ráno do ní zval vybrané hosty k požehnání kiduš. Rovněž tak udržoval styky s chasidským hnutím a vrchním rabínem hnutí Chabad Lubavič ve Spojených státech. Na jeho vztah k jazyku jidiš a jeho kultuře měl velký vliv jeho původ z východní Evropy; „více než většina ostatních sionistických vůdců měl zájem na zachování a prosazení jidiš kultury a kultury východoevropských Židů.“ Jím vytvoření každoměsíční setkání intelektuálů popisuje izraelské ministerstvo zahraničních věcí následovně:  Když v roce 1964 Izrael navštívil papež Pavel VI., přečetl mu Šazar verš z knihy proroka Micheáše, ve kterém se praví: „Každý jiný lid si chodí ve jménu svých bohů, ale my budeme chodit ve jménu Hospodina, našeho Boha, navěky a navždy.“ Během jeho působení v úřadu prezidenta ale také proběhla šestidenní válka v červnu roku 1967. Ještě v květnu přitom Šazar odcestoval na dlouho plánovanou sedmnáctidenní zahraniční cestu do Kanady, Skotska a na Island. Kvůli rostoucímu napětí ale cestu předčasně ukončil a urychleně se vrátil do Izraele. Po válce poskytl rozhovor deníku Davar, ve kterém uvedl: „Nepochyboval jsem ani na okamžik, že zvítězíme.“ V červenci 1968 hostil oslavu 80. narozenin izraelského spisovatele a nositele Nobelovy ceny za literaturu Šmu'ela Josefa Agnona. V roce 1969 Šazar napsal jedno ze 73 poselství dobré vůle z planety Země, které bylo zaznamenáno na křemíkové plaketě, kterou na Měsíci zanechala mise Apollo 11, která byla historicky prvním okamžikem, kdy člověk vstoupil na Měsíc. Šazarův vzkaz popisuje Lubomír Stejskal následovně: „Jeho poselství je krátké. Obsahuje toliko jednu větu, která ale představuje spojnici mezi moderní současností a starobylou minulostí, jež sahá až k prezidentovu velkému předchůdci – Davidovi, synu Izai (Jišaje), druhému králi Izraele. To vše je rámováno majestátem Všehomíra. Zalman Šazar si totiž vybral myšlenku z jednoho z Davidových žalmů.“ Celý vzkaz zní: „Od prezidenta Izraele z Jeruzaléma s nadějí na „hojnost pokoje, dokud Měsíc nezanikne.“ (Žalm 72:7).“  Šazarovo druhé funkční období skončilo 24. května 1973. Zemřel 5. října 1974 ve věku 84 let. Je pohřben na Herzlově hoře v Jeruzalémě.

Ocenění a připomínka.

V roce 1966 získal společně s Jisra'elem Efratem Bialikovu cenu za literaturu. Na jeho počest bylo v roce 1973, ve spolupráci izraelské vlády s historickou společností v Jeruzalémě, založeno Centrum Zalmana Šazara, které se jako nakladatelství věnuje židovským dějinám. V roce 1994 vznikl v Izraeli film režiséra Ja'akova Grose s názvem "Zalman Shazar – President and Believer", který vypráví životní příběh a skutky prezidenta Šazara. Od roku 1999 jsou v oběhu bankovky v nominální hodnotě 200 šekelů (zhruba 1000 Kč) se Šazarovým portrétem a textem jeho projevu v Knesetu z 13. července 1949.

Dílo a novinářská práce.

Encyclopaedia Judaica se k Šazarově tvorbě vyjadřuje následovně: „Šazar se literární tvorbě věnoval po 70 let a jeho dílo mělo mnoho podob, od poezie a autobiografické fikce až po vědecká pojednání a publikované články. Psal jak v hebrejštině, tak v jidiš a byl znám pro svůj jedinečný styl, ve kterém používal lyričnost a biblické vlivy pro současné problémy.“ Jeho první vydaný článek v jidiš (o sjednocení dělnických sionistických stran) vyšel v roce 1910 a článek v hebrejštině (o dojmech ze spatření Západní zdi) jen o rok později. Po první světové válce působil v roce 1918 jako editor listu německého Poalej Cijon s názvem a v letech 1921 až 1923 vídeňského listu. Rozsáhlá je jeho publikační činnost v deníku Davar, kam přispíval ať už za redakci, pod svým vlastním jménem či pod pseudonymy. Dva roky spolupracoval s Chajimem Arlozorovem na měsíčníku strany Achdut ha-Avoda.  Sehrál průkopnickou roli v zavádění moderní biblické kritiky do hebrejštiny. Byl taktéž překladatelem a přispěl k filologii jazyka jidiš (shromažďoval a analyzoval lingvistické fráze v tomto jazyce). Encyclopedia Judaica dále uvádí, že „jeho eseje o Marxovi a Lassallovi vyjadřovaly Šazarův zájem o židovskou roli v socialismu, zatímco jeho eseje o Borochovovi, Ben Cvim, Syrkinovi a Berl Kacnelsonovi osvětlili počátky hnutí dělnického sionismu.“  V roce 1950 vyšla v Tel Avivu kniha (v roce 1967 vyšla v anglickém překladu pod názvem ), která shromáždila jeho autobiografické poznámky. Kniha vyšla v mnoha reedicích v několika jazycích. V roce 1963 vyšlo jeho biografické hodnocení vůdců a sionismu pod názvem. Po skončení jeho prezidentského úřadu vyšly v roce 1973 jeho vybrané spisy z let 1903 až 1973 a nová edice "Or Išim" o třech svazcích. V roce 1999 byla vydána korespondence mezi ním a jeho manželkou Rachel pod názvem.

Zalman Šazar (: זלמן שז"ר, rodným jménem Šneur Zalman Rubašov; 24. prosince 1889 – 5. října 1974) byl izraelský politik, představitel dělnického sionismu, historik, publicista, spisovatel a básník. V letech 1963 až 1973 zastával ve dvou funkčních obdobích úřad izraelského prezidenta. V letech 1949 až 1956 byl poslancem Knesetu za stranu Mapaj a rovněž tak byl historicky prvním izraelským ministrem školství a kultury. Z této funkce prosadil zákon o povinné školní docházce; tato událost je dodnes připomínána na izraelských bankovkách o nominální hodnotě 200 šekelů.

Zalman Shazar, () né le 24 novembre 1889 à Mir en Biélorussie et mort le 5 octobre 1974 à Jérusalem, est un écrivain, poète et journaliste israélien, dont la vie a surtout été marquée par sa présidence à la tête de l'État d'Israël.


Geografie.

Nachází se v Jeruzalémském koridoru cca 24 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzaléma a cca 40 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu v nadmořské výšce 220 metrů, v pahorkatině Šefela (neboli Judská nížina).  Podél východní strany města prochází údolí vádí Nachal Zanoach, do kterého zprava ústí z Judských hor četná vádí jako Nachal Azen, Nachal ha-Me'ara a Nachal Dolev. Na severní straně je to potok Sorek a jeho pravobřežní přítok Nachal Ksalon.  Město je na dopravní síť napojeno pomocí dálnice číslo 38. Prochází tudy rovněž železniční trať Tel Aviv – Jeruzalém. Stojí tu železniční stanice Bejt Šemeš.

Dějiny.

Bejt Šemeš je zmiňován již v Bibli (v kralickém překladu jako "Betsemes", v ekumenickém jako "Bét-šemeš"). Zbytky starověkého města se dnes nachází vedle moderního Bejt Šemeš, v lokalitě Tel Bejt Šemeš. Během první arabsko-izraelské války vpadlo do oblasti města egyptské vojsko a zbudovalo na místě starověkého města velitelské stanoviště, které bylo Izraelci dobyto v noci z 19. na 20. říjen 1948.  Dnešní Bejt Šemeš vznikl roku 1950 z přistěhovaleckého tábora "Hartuv", který byl založen 6. prosince 1950 a osídlen zejména bulharskými židovskými imigranty na místě dřívější vesnice, která zanikla během první arabsko-izraelské války.  V prvních letech bydleli v táboře i židovští imigranti z Íránu, Iráku, severní Afriky a Rumunska, později také z Etiopie (takzvaní falašové), Ruska a USA. Roku 1952 byl tábor přeměněn v řádné osídlení a stal se rozvojovým městem (jednotně navrženým sídlištěm zakládaným v periferních oblastech Izraele pro ubytování přístěhovalců).  25. června 1991 obdržel Bejt Šemeš status městské rady (velkého města). V následujících letech přicházeli do města mnozí charedim (ultraortodoxní Židé), kteří si zde vybudovali svou vlastní čtvrť a postupně zásadně proměnili tvář města i jeho velikost. Od počátku 21. století probíhá mohutná bytová výstavba v prostoru náhorních planin jižně od stávajícího intravilánu (Ramat Bejt Šemeš), čímž se zastavěné území města rozšířilo jižním směrem o několik kilometrů.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé – přibližně osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca osob). Jde o velké sídlo městského typu. Podle Centrálního statistického úřadu (CBS) žilo v Bejt Šemeš k 31. prosinci 2014 lidí.  Až do 80. let 20. století byl populační růst obce v izraelských poměrech nevýrazný. Zlom nastal v 90. letech, kdy jednak do Bejt Šemeš přišli noví přistěhovalci, zejména ze Sovětského Svazu. Zároveň se v Bejt Šemeš začali usazovat ultraortodoxní Židé. Během 90. let 20. století sem přišlo cca 800 ultraortodoxních rodin a dosud sekulární město se začalo výrazně měnit, což vyvolávalo mezi starousedlíky a nově příchozími četné konflikty. Přistěhovalectví ultraortodoxních věřících pokračovalo i v první dekádě 21. století a počet obyvatel Bejt Šemeš se díky tomu v letech 1999-2009 zdvojnásobil. Podle údajů z roku 2007 tvoří ultraortodoxní židé již polovinu celkové populace města. Územní rezervy v okolí Bejt Šemeš umožňují výstavbu dalších cca bytových jednotek a město tak směřuje výrazně nad hranici obyvatel. Stotisícovou hranici město překonalo roku 2015.

Bejt Šemeš (, doslova „"Dům Slunce"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Bet Shemesh, přepisováno též Beit Shemesh) je město v Izraeli, v Jeruzalémském distriktu.

Bet Shemesh (en hébreu : בית שמש ; parfois aussi orthographié Beït Shemesh ou Beth Shemesh) est une ville du district de Jérusalem en Israël, situé à environ à l'ouest de Jérusalem. Le site moderne a été fondé en 1950 ; les autorités y établirent un camp de transit (en hébreu ma'abara) pour les immigrants juifs. C'est la première des "villes de développement" créée dans l'État hébreu.


Místo konání.

Místem konání Eurovize 2008 byla zvolena Belgrade Arena (též Kombank Arena) v Novém Bělehradě v hlavním městě Srbska. Tato aréna patří s kapacitou přes 20 000 (v případě potřeby až 25 000) diváků k největší kryté prostory v Evropě. Aréna byla otevřena v roce 2004 a její výstavba stála 70 milionů €. Do dnešního dne se v ní konalo mimo jiné Mistrovství Evropy v basketbale 2005 (EuroBasket 2005), Mistrovství Evropy v házené žen 2012 či evropské šampionáty ve stolním tenise a judu. Své koncerty zde odehrály desítky srbských i světových muzikantů, mimo jiné Queen, Iron Maiden, Andrea Bocelli či Tom Jones. Při příležitosti pořádání Eurovize bylo v Bělehradské aréně vybudováno nové multifunkční centrum pro potřeby novinářů.  Pro srbských nepokojích vyvolaných vyhlášením nezávislosti Kosova EBU zvažovala přesun soutěže do bezpečnější země (v úvahu přicházelo Finsko jakožto předešlý pořadatel, Ukrajina coby držitel druhého místa na Eurovizi 2007 či Řecko, jehož vysílatel nabídl možnost pořádání soutěže v Athénách, které hostily Eurovizi 2006. Nakonec však pořadatelství zůstalo RTS a srbská strana se zavázala, že zajistí dostatečnou bezpečnost umělců a zástupců ostatních zemí. Delegacím Albánie Chorvatska a Izraele byla dána k dispozici speciální ochranka.  Stage a grafická podoba soutěže podle Borise Miljkoviće byla podobně jako motto soutěže "Confluence of Sound" (="Souhra zvuku") inspirována soutokem řek Dunaj a Sáva v Bělehradě. Celý projekt byl velmi dobře přijat veřejností i kritikou.

Rozlosování.

Rozlosování do semifinálových kol se konalo 28. ledna 2008 v bělehradské City Hall. Obálky s účastnickými zeměmi byly losovány z šesti košů podle geopolitické spřízněnosti, aby bylo co nejvíce znemožněno případné sousedské spřátelené hlasování.. Zástupci automatických finalistů si vylosovali, v kterém semifinále mohou diváci z těchto zemí hlasovat. Zvolené semifinále muselo být odvysíláno, zatímco vysílání nezvoleného semifinále záleželo na individuální volbě vysílatele. Obě semifinále byla odvysílána online přes Internet na oficiálním webu Eurovize. Pořadí výstupů v semifinálových kolech bylo rozlosováno 17. března 2008 na setkání vedoucích delegací v Bělehradě.

Finále.

Finalisté: Finále proběhlo 16. května 2009 v Moskvě ve 21:00 středoevropského času (CET). Vítězem se stalo Rusko.

Hlasování ve finále.

Zástupci jednotlivých zemí vyhlašovali výsledky v tomto pořadí:

Tabulky.

Finále.

Dvanáctibodová ohodnocení.

V následující tabulce je přehled dvanáctibodových ocenění, které jednotlivé země ve finále přisoudili soutěžícím::  Web České televize

Externí odkazy.

Český web o Eurovizi

Eurovision Song Contest 2008 byl 53. ročník každoroční soutěže. Po vítězství srbské reprezentantky Marijy Šerifović na Eurovizi 2007 v Helsinkách pořádání soutěže připadlo Bělehradu.

Le Concours Eurovision de la chanson 2008 fut la cinquante-troisième édition du concours. Il se déroula les mardi 20, jeudi 22 et samedi, à Belgrade, en Serbie. Il fut remporté par la Russie, avec la chanson "", interprétée par Dima Bilan. L'Ukraine termina deuxième et la Grèce, troisième.


Životopis.

Mládí.

Narodila se v Ohiu baptistům Nancy a Donaldovi Hecheovým. Ve své knize "Call Me Crazy" tvrdí, že ji během dětství otec sexuálně zneužíval a nakazil ji herpem. Otec později přiznal svou homosexualitu a v roce 1983 zemřel na AIDS. Ve stejném roce zemřel Annin bratr Nate při autonehodě krátce před ukončením střední školy. Ona sama se stala herečkou na škole v Chicagu. V roce 1985, v pouhých 16 letech, dostala nabídku hrát v soap opeře 'As the World Turns', ale ona i její matka se rozhodly, že bude lepší nejdříve dokončit střední školu.

Kariéra.

Hned po skončení školy dostala nabídku na hraní v další soap opeře – "Another World". Za roli v tomto seriálu vyhrála Daytime Emmy Award. Hrála také v několika filmech jako "Krycí jméno Donnie Brasco", "Sopka", "Vrtěti psem", "Šest dní a sedm nocí" nebo "Psycho". Hrála také na Broadwayi. V roce 2001 se objevila v 7 epizodách oblíbeného seriálu "Ally McBealová". V letech 2006–2008 byla hvězdou seriálu ABC "Muži na stromech". V novém animovaném zpracování Supermana "Superman: Doomsday" namluvila postavu Lois Laneové.

Osobní život.

Chodila s hercem Stevem Martinem. Jejímu vztahu a rozchodu s komičkou Ellen DeGeneresovou, se kterou začala chodit v roce 1997, věnovala velkou pozornost média. S tou chtěla uzavřít registrované partnerství, pokud by v té době bylo ve Vermontu povoleno. Společně obě pracovaly na televizních i filmových projektech. V roce 2000 se ale rozešly. Hecheová později prohlásila, že to nebylo kvůli změně sexuální orientace, že sama svou sexuální orientaci nijak neoznačuje. Poté začala chodit s kameramanem Colemanem Laffoonem, kterého si o rok později vzala a se kterým má syna Homera Heche Laffoona. S manželem se v roce 2007 rozešla a o dva roky později rozvedla. Podle některých zdrojů ho opustila kvůli kolegovi ze seriálu "Muži na stromech" Jamesi Tupperovi; spolu mají od března 2009 syna jménem Atlas Heche Tupper.

Anne Celeste Heche [heiš], přechýleně též Anne Hecheová (* 25. května 1969, Aurora, Ohio), je americká herečka, režisérka a scenáristka.

Anne Heche, de son vrai nom Anne Celeste Heche, née le à Aurora, en Ohio, aux (États-Unis), est une actrice, réalisatrice, scénariste et productrice américaine.


Biografie.

Narodil se roku 1963 v severním Londýně jako Georgios Kyriacos Panayiotou. Jeho řecko-kyperský otec se jmenoval Kyriacos Panayiotou a pracoval jako manažer v restauraci, matka, Lesley Angold Harrison, bývala tanečnicí a v roce 1997 zemřela na rakovinu. V rozhovoru pro BBC v roce 2007 uvedl, že jeho zájem o hudbu se probudil v osmi letech.

Hudební kariéra.

Vystupoval jako DJ. Svou pěveckou kariéru začal se ska kapelou The Executive, kterou založil se spolužákem Andrewem Ridgeleym. Ta ovšem vydržela jen krátce. Proslavil se až po založení skupiny Wham! v roce 1981. Kapela těžila z nastupujícího žánru videoklipů a za svou pětiletou existenci celosvětově prodala přes 25 milionů nahrávek. Mezi její hity patřily Wake Me Up Before You Go-Go, vánoční Last Christmas, Freedom, I'm Your Man či The Edge of Heaven. V roce 1986 se však rozpadla a George Michael se vydal na sólovou dráhu. Už v roce 1984 vydal úspěšný singl Careless Whisper, v roce 1986 přidal A Different Corner, o rok později s Arethou Franklin I Knew You Were Waiting For Me.  Debutové sólové album s názvem "Faith" a hitem One More Try mu vyšlo v roce 1987 a vyhrálo Grammy v kategorii Nejlepší album roku. 21 milionů (v USA více než 10 mil.) prodaných kusů ho zařadilo na 52. místo v žebříčku nejprodávanějších desek všech dob v USA. Časopis Roling Stone album v roce 2012 zařadil na 472. příčce mezi nejlepšími 500 alby. Po celém světě se prodalo více než 85 mil. jeho nahrávek, George Michael byl nejvíce hraným interpretem britských rádií za uplynulých 20 let.  V roce 1991 se stal úspěšným jeho duet s Eltonem Johnem Don't Let the Sun Go Down on Me. Dne 20. dubna 1992 vystoupil ve Wembley se skupinou Queen na benefičním vzpomínkovém koncertě Freddie Mercury Tribute k poctě jejího zesnulého zpěváka Freddieho Mercuryho. Zde zazpíval tři písně z repertoáru Queen, ́39, These are the Days of our Lives (s Lisou Stansfield) a Somebody to Love, která se znovu i v jeho podání stala velkým hitem. Z tohoto vystoupení vyšel záznam George Michael and Queen with Lisa Stansfield, "Five Live EP". Následovaly spekulace o stálém angažmá George Michaela jako zpěváka Queen, které se však ukázaly jako liché.  Své poslední album s názvem "Symfonica" vydal v roce 2014. V posledním období před smrtí pracoval na dokumentárním filmu "Freedom", který byl plánován k premiérovému uvedení na rok 2017.

Vystoupení v České republice.

V Česku vystoupil George Michael dvakrát v roce 2011 v rámci turné s Českým národním symfonickým orchestrem, které ho inspirovalo k nahrání svého posledního alba Symfonica.

Soukromý život.

Provázely ho i skandály. V roce 1998 ho v Los Angeles zatkla policie na veřejných toaletách. Tehdy Michael zveřejnil svou homosexuální orientaci. V roce 2010 byl odsouzen k osmi týdnům vězení za řízení vozu pod vlivem drog, držení marihuany a způsobení nehody.  V druhé dekádě 21. století trpěl opakovaně zdravotními potížemi, několikrát byl hospitalizován. V roce 2011 v rakouské nemocnici s těžkým zápalem plic, když onemocněl uprostřed svého evropského turné. Upadl tehdy i do komatu a lékaři mu museli provést tracheotomii. V roce 2013 v Anglii vypadl z jedoucího auta na dálnici. Další hospitalizaci absolvoval v květnu 2014. V noci z neděle 25. na pondělí 26. prosince 2016 stanice BBC uvedla s odvoláním na zpěvákova vydavatele, že George Michael zemřel ve věku 53 let.

Diskografie.

Vedle studiových a jiných alb mu vyšlo také přes 50 singlů (včetně těch s kapelou Wham!) a asi 35 videoklipů.

Georgios Kyriacos Panayiotou (Γεώργιος Κυριάκος Παναγιώτου), uměleckým jménem George Michael (25. červen 1963 Londýn – 25. prosinec 2016 Goring, Oxfordshire), byl britský zpěvák, skladatel a producent s kyperskými kořeny. V letech 1981 až 1986 působil společně s Andrewem Ridgeleym v popové skupině Wham!, která se proslavila hity jako Wake Me Up Before You Go-Go, Freedom, I'm Your Man, The Edge of Heaven či Last Christmas. Později se vydal na dráhu sólového zpěváka ovlivněného soulem a rhythm and blues, se skladbami jako Jesus To A Child nebo Fastlove či duetem s Eltonem Johnem Don't Let the Sun Go Down on Me. Za svou kariéru prodal více než 100 milionů hudebních nosičů, získal tři ceny Brit Awards a dvě Grammy.

Georgios Kyriacos Panayiotou, connu sous le nom de scène de George Michael, est un auteur-compositeur-interprète et producteur anglais d'origine grecque, né le à East Finchley dans le Grand Londres et mort le à Goring-on-Thames dans l'Oxfordshire.


Příběh.

Seriál pojednává o tajném nelegálním automobilovém závodě, který vede z Floridy skrze celé Spojené státy. Někteří z účastníků se do něj přihlásili sami, někteří do něj byli vmanipulováni. K takovým patří i zahradní architekt Alex Tully, jehož manželka Kathryn zmizela z jejich domu v Nebrasce. Hlas v telefonu mu sdělí, že se má autem dostavit do floridského Key West, kam Tully okamžitě zamíří. Zde se dozví o závodě, jehož první cenou je 32 milionů dolarů; jeho prioritou je ale najít svoji ženu, což, jak sám předpokládá, dokáže jenom svým vítězstvím v soutěži. Seznámí se zde i se záhadnou Corinnou, která mu dále pomáhá. Postupně spolu začnou pátrat po tajemství celého závodu, o jeho záhadných organizátorech a zároveň se snaží být rychlejší, než jejich protivníci, z nichž každý má svůj důvod, proč chce vyhrát.

Produkce.

Příprava seriálu o tajném nelegálním závodě napříč USA byla zahájena v roce 2005, kdy televize Fox pověřila tímto úkolem dvojici scenáristů a producentů Bena Queena a Tima Mineara. Pilotní díl seriálu "Drive" byl stanicí Fox objednán v únoru 2006. Jako úplně první byla do role Violet obsazena na konci března Emma Stone, pilot zároveň získal svého režiséra – Grega Yaitanese. V červnu získaly své představitele poslední hlavní postavy – Corinna (Kristin Lehman) a Alex Tully (Ivan Sergei). Natáčení pilotního dílu bylo zahájeno ve druhé polovině června a ukončeno v polovině července 2006; produkován byl studiem 20th Century Fox Television. Stanice však seriál odmítla. Po několika týdnech se ale situace obrátila a Minear byl televizí požádán o přetočení pilotu s jiným obsazením. Společně s Queenem ho přepsal tak, aby vynikly důvody, proč je každá z postav v závodě.  Na konci října 2006 oznámila stanice Fox objednání dalších dvanácti epizod seriálu, který měl být do vysílání nasazen ve druhé polovině televizní sezóny 2006/2007. Minear popsal chystaný "Drive", jehož byl také showrunnerem, jako „"The Amazing Race" na tripu“ a uvedl, že v pořadu jsou obsaženy prvky filmů "Tajný závod", "Hra" a "Magnolia". Zároveň prohlásil, že seriál má být „velmi akční, velmi zábavný a velmi emocionální“. Během prosince byla přeobsazena část rolí, přičemž z původního obsazení pilotu zůstaly u seriálu pouze Taryn Manning (v jiné roli), Melanie Lynskey, Emma Stone, Kristin Lehman a Rochelle Aytes. Hlavní roli Alexe Tullyho nově získal Nathan Fillion, Minearův přítel, který byl původně osloven ještě před vznikem pilotu. Tehdy ovšem kvůli natáčení snímku "" musel odmítnout. V lednu 2007 bylo ohlášeno i obsazení vedlejší postavy Tullyho unesené manželky Kathryn, kterou ztvárnila Amy Acker.  "Drive" byl natáčen v Los Angeles a okolí. Téměř veškeré scény seriálu, ve kterých postavy řídí auto, byly filmovány před greenscreenem ve studiu v Santa Claritě. Záběry pro pozadí těchto scén byly pořízeny autem s kamerami na reálných silnicích a do scén doklíčovány. Vizuální efekty jsou dílem společnosti Zoic Studios, která pro "Drive" vytvořila i speciální kamerový efekt, při kterém se kamera jakoby volně pohybuje nad dálnicí a postupně ukazuje jednotlivá vozidla, ke kterým se přibližuje a detailně zabírá jejich pasažéry. V původním pilotu byl tento efekt, představující všechny postavy, bez jediného střihu dlouhý asi sedm minut (v odvysílaném prvním díle byl využit přibližně minutový segment této přetočené scény). Štáb také po USA vysílal malé týmy, aby pořídily záběry specifické pro danou oblast. Některé lokace však byly zcela vytvořeny pomocí CGI.  Štáb seriálu, jako první v historii televize, v dubnu 2007 vytvořil a používal pro propagaci svého díla a komunikaci s fanoušky účet na Twitteru.  Produkce seriálu "Drive" běžela ještě v týdnu, kdy 25. dubna 2007 ohlásila stanice jeho stažení z programu. Po zrušení seriálu poskytli producenti Tim Minear a Craig Silverstein fanouškům v létě 2007 rozhovor, ve kterém částečně popsali, co měli autoři v plánu a kam měl seriál ve své první řadě přibližně směřovat.

Vysílání.

V polovině ledna 2007 oznámila televize Fox datum premiéry seriálu – 15. dubna toho roku. Na konci března, s odvoláním na napnutý harmonogram produkce, ohlásila, že první řada seriálu bude rozdělena na dvě části. První šestidílný blok skončí 7. května a zbytek z třinácti objednaných epizod bude odvysílán později po určité přestávce, v níž měla být vysílána reality show "On the Lot".  První dva díly seriálu "Drive" byly stanicí Fox premiérově nasazeny na nedělní večer 15. dubna 2007 od 20 hodin. Následující díl byl další den již vysílán ve svém standardním časovém slotu, tj. v pondělí od 20 hodin, kde seriál nahradil ukončenou druhou řadu "Útěku z vězení" a kde měl nadále zůstat a vytvářet předskokana závěru šesté řady seriálu "24 hodin". Kvůli nízké sledovanosti, která nedosahovala takových hodnot, jaké si stanice představovala (průměrná sledovanost na epizodu byla 5,6 milionů diváků), však byl čtvrtý díl z 23. dubna poslední. O dva dny později byl seriál oficiálně stažen z vysílání a nahrazen reprízami "Dr. House".  V Kanadě byly úvodní dva díly seriálu "Drive" odvysílány na CTV již 13. dubna 2007, tedy ještě před americkou premiérou.  Počátkem května 2007 ohlásila televize Fox, že zbylé dvě natočené a dokončené epizody seriálu odvysílá dodatečně 4. července. Později bylo datum jejich vysílání přesunuto na 13. července a následně zcela zrušeno. Oba díly byly nakonec vydány online 16. července 2007 na profilu seriálu na síti MySpace.  V Česku nebyl seriál "Drive" vysílán.

Přijetí.

Server "Metacritic" udělil, na základě výsledku 27 recenzí, seriálu "Drive" hodnocení 52 bodů ze 100.  Kritika ocenila Nathana Filliona, který se (po "Firefly") opět vrátil ke spolupráci s Timem Minearem a který „přinesl své roli svoje obvyklé charisma a závažnost“. Rovněž obsazení Melanie Lynskey jako mírné a tiché matky, o které si člověk těžko dokáže představit, že by mohla být součástí nějakého podobného závodu, byl krok dobrým směrem. Podle recenzí sice "Drive" postrádá „jedinečný feeling“ jiných Minearových seriálů, ten mu ovšem i tak dokázal dodat svůj „charakteristický vtip a půvab“.  I přes svoji krátkou existenci si seriál dokázal najít fanoušky, kteří se po jeho stažení z vysílání pokoušeli zvrátit jeho osud a například pomocí petice chtěli dosáhnout alespoň jeho kompletního vydání na DVD.  Seriál "Drive" (respektive jeho část) byl nominován na cenu Emmy v kategorii Nejlepší vizuální efekty v televizní minisérii, filmu nebo speciálu. Autoři byli pyšní na unikátní tříminutovou scénu se speciálním kamerovým efektem, v níž jsou beze střihu představovány v jedoucích autech na dálnici jednotlivé postavy (v prvním díle byla reálně využita pouze její část o délce přibližně 50 sekund), kterou chtěli nechat nominovat v kategorii Nejlepší vizuální efekty v dramatickém seriálu. Jenže seriál byl po čtyřech dílech stažen z vysílání, takže nenaplnil pravidla této kategorie, jež požadovala minimum šesti odvysílaných epizod. Producent vizuálních efektů Raoul Bolognini proto se souhlasem americké Televizní akademie přemluvil televizi Fox, aby celý klip, nazvaný podle úvodního dílu seriálu „The Starting Line“, umístila na své webové stránky. A právě tato scéna byla, jako vůbec první internetový klip v historii, nominována do kategorie televizních speciálů.

Drive je americký akční televizní seriál, který byl vysílán na stanici Fox v roce 2007. Kvůli nízké sledovanosti byl záhy po svém začátku zrušen, takže vzniklo pouze šest dílů. Za pořadem stojí autorská dvojice Ben Queen a Tim Minear. Seriál vypráví příběh několika lidí, kteří proti sobě soupeří v tajném silničním závodě napříč USA. Je zaměřen především na Alexe Tullyho (Nathan Fillion), jenž má za cíl najít svoji zmizelou manželku.

Drive est une série télévisée américaine en six épisodes de 42 minutes, créée par Tim Minear et Ben Queen et dont seulement quatre épisodes ont été diffusés entre le et le sur le réseau FOX.


Historie.

Baalbek byl založen ve 3. tisíciletí př. n. l. V jeho názvu se objevuje jméno boha Baala. V roce 64 n. l. byl Baalbek dobyt Římany. V době římské nadvlády měl Baalbek římskou posádku a byl nazýván Heliopolis. Po rozpadu Římské říše se stal součástí Byzantské říše a v roce 637 n. l. byl dobyt Araby, kteří akropoli přeměnili na citadelu. V roce 1516 se stal součástí Osmanské říše. V roce 1759 postihlo město zemětřesení, které značně poškodilo antické památky.  Od roku 1918 leží Baalbek na území Libanonu. V roce 1984 byl zařazen na seznam Světového dědictví UNESCO.

Jupiterův chrám.

Jupiterův chrám byl nejrozsáhlejší z chrámů v Baalbeku. Byl zasvěcen bohu římskému Jupiterovi a pochází z 1. století n. l. Skládá se ze dvou velkých nádvoří a vlastní svatyně. První nádvoří má 60 m na šířku a 76 m na délku a tvar šestiúhelníku, proto se nazývá Hexagonální. Druhé je 135 m dlouhé a 113 široké a nazývá se Velké. Obě nádvoří byla původně lemována dvěma řadami sloupů a měla zdobený vchod, který se skládal z vysokého, trojitého portálu s širokým schodištěm.  Zbytky vlastního chrámu stojí v zadní části druhého nádvoří na západní straně. Chrám byl 89 m dlouhý a 49 m široký. Jeho střecha spočívala na 54 sloupech, ze kterých se do dnešní doby zachovalo pouze šest. Tyto sloupy jsou 22 m vysoké a stojí na 2 m vysokých podstavcích. Na nich se nachází 2 m vysoké hlavice v korintském slohu. Průměr sloupů je 2,2 m.  Pro vybudování základů tohoto chrámu byly použity veliké kamenné kvádry. Některé mají rozměry 20 m na délku, jsou 4 m široké a 4 m vysoké. Tři největší se nachází na západní straně.  Nedaleko chrámu, v lomu kde se těžil kámen na stavbu tohoto chrámu se nachází stále jeden kamenný blok s rozměry 21,5×4×4,5 m a hmotností 1100 tun, nazývaný حجر الحبلى (ḥaǧar al-ḥublā – kámen těhotné ženy). Tento název vznikl zkomolením původního názvu hadžar al-qubla – Jižní kámen. Jedná se pravděpodobně o největší kamenný blok na světě opracovaný lidskou rukou.  Chrám byl za byzantských dob pobořen křesťany, kteří využili jeho kamene ke stavbě baziliky. Jeho poškozování pokračovalo i v době vlády Arabů a zkázu dokonalo zemětřesení v roce 1759.

Bakchův chrám.

Nachází se na jih od Jupiterova chrámu. Dříve byl nazýván Chrám boha slunce. Podstava má obdélníkový tvar s rozměry 69 × 36 metrů a k chrámu vede 33 schodů. Jeho vstupní brána je ozdobena vytesanými vinnými listy, hlavičkami makovic a stébly ječmene. Je to jeden z nejzachovalejších antických chrámů na světě. Do dnešní doby se zachovaly všechny čtyři vnitřní stěny a na jeho obvodu více než polovina z původních 50 sloupů korintského slohu.

Venušin chrám.

Kousek dál od dvou hlavních chrámů stojí zbytky velmi malého chrámu z 3. století n. l., jehož půdorys je oválný. Byl zasvěcen bohyni Venuši.

Baalbek, Balabakk (arabsky بعلبك, vyslovováno Baʿlabakk) je městečko nacházející se ve východním Libanonu (65 km východně od Bejrútu), v údolí Bikáa mezi pohořím Libanon a Antilibanon. Nachází se ve výšce 1170 m n. m. a je známo svými chrámovými stavbami pocházejícími z 1. až 3. století n. l. V roce 1984 byly zapsány do seznamu světového dědictví UNESCO.

Baalbek (écrit aussi "Baalbeck" ou "Baalback" ou "Balbeck" ou "Balback" ou "Baalbec", en arabe بعلبك) est l’ancienne Héliopolis des Romains. Aujourd’hui, la ville moderne, chef-lieu du district de Baalbek, au Liban, compte environ. La température la plus élevée du Liban y a été recensée avec.


Počátek vztahu.

Clara zbožňovala Benita Mussoliniho už v době, kdy byla ještě malé děvče, chodila na všechny jeho veřejné projevy a k Vánocům a Velikonocům mu každý rok posílala přání s básničkou. Osobně se s Mussolinim poprvé setkala až ve svých devatenácti letech, na jaře roku 1932. Tehdy se rodina Petacciů vydala autem na výlet do Ostie a cestou je náhodou předjelo auto Benita Mussoliniho. Clara Mussoliniho poznala, začala na projíždějící vůz radostně mávat a Mussolini zastavil, vystoupil z vozu a dal se s rodinou do řeči. O tři dny později si Mussolini pozval Claru do své kanceláře a ona se stala jeho milenkou. Další dva roky se stýkali téměř denně, ale milostná aférka byla z Mussoliniho vůle ukončena v roce 1934. Clara se provdala za poručíka letectva Riccarda Federica a odstěhovala se z Říma.

Zásah rodiny.

Matka Clary Petacciové, Giuseppina Petacciová, se rozhodla velkou životní šanci své dcery jen tak nezahodit a do běhu věcí aktivně vstoupila. Zakoupila vilu stojící přímo naproti vile Mussoliniho a jeho rodiny, a pak si vyžádala soukromou schůzku s Mussolinim. Výsledkem tajného soukromého rozhovoru bylo to, že se na jaře 1935 Clara znovu stala Mussoliniho milenkou. Manžel Clary byl okamžitě služebně odvelen do Tokia. Matka Clary měla na svou dceru nadále velký vliv a ovlivňovala všechna její rozhodnutí. I ostatní členové rodiny se co nejvíce snažili milostný poměr Clary s Ducem využít ve svůj prospěch. Tak vznikl charitativní projekt na pomoc Římanům trpícím bídou, na který oficiálně dohlížela Clara, ale ve skutečnosti jej finančně řídil její bratr Marcello. Matka Clary hromadila dary prosebníků o intervenci, otci se otevřela cesta k získání listu Il Messaggero a již zmiňovaný bratr Marcello (povoláním lékař) touto známostí dostal univerzitní katedru v Pise, což mu evidentně nestačilo, neboť se často uchyloval k pašování a k valutovým machinacím. V případě nadace předkládal Claře k podpisu zfalšované účetní knihy a obrovské sumy z fondu proudily přímo do rodinné kasy Petacciů. Zapletl se též do pokusu propašovat do Španělska 18 kg zlata z bankovních rezerv a jen Mussoliniho intervence zabránila tomu, aby skončil ve vězení. Rozzuřený diktátor se nakonec spokojil s tím, že bratra své milenky vypeskoval. V roce 1941 se Clara v Budapešti rozvedla s Riccardem Federicem a zanedlouho po rozvodu jí bylo diagnostikováno mimoděložní těhotenství, které ji ohrozilo na životě. Krizi překonala, ale další vyšetření prokázalo, že už nikdy nebude mít děti.

Porážka a smrt s Ducem.

Jak válka postupovala, připravovala se rodina Petacciových na vpád Spojenců. V luxusní rodinné vile byly budovány protiletecké kryty a shromažďovány obrovské zásoby jídla a pohonných hmot. 10. července 1943 přistáli Spojenci na Sicílii, a o den později dostal Mussolini do rukou policejní spis o finančních podvodech rodiny Petacciů. Po přečtení spisu Mussolini zuřil a Clara měla od té chvíle k jeho osobě zakázaný vstup. Spojenci zatím dál postupovali, Mussolini byl zatčen a uvězněn a zatčení hrozilo i Petacciovým. Ti byli nakonec při útěku skutečně dopadeni a uvězněni v Novaře v kraji Piemont. V září 1943 byl ale Mussolini osvobozen německými výsadkáři. Osvobozeni byli i Petacciové. Mussolini pak vyhlásil nový stát, Italskou sociální republiku a nastěhoval se do Salò u Gardského jezera, kde se zanedlouho setkal s Clarou a jejich milostný vztah pokračoval dál. Když se o přítomnosti Clary u Gardského jezera dozvěděla Mussoliniho manželka Rachele Mussoliniová, osobně se s Clarou setkala, nazvala ji cizoložnicí a donutila ji okamžitě oblast opustit. Clara se však nevzdala, odstěhovala se jen o několik kilometrů dál a nadále se s Mussolinim setkávala. Spojenci stále postupovali, a tak v dubnu 1945 opustili oblast Gardského jezera Mussolini, jeho rodina i Petacciové. Clara odmítla uprchnout ze země se svou rodinou a zůstala s Mussolinim. Milenci prchali společně do Coma a dál směrem do Švýcarska. Pak plány změnili a rozhodli se odjet do Innsbrucku. Kolonu prchajících aut však zastavili partyzáni a Mussolini byl zatčen. Clara požádala velitele partyzánů o to, aby mohla nadále zůstat po boku svého milence, což jí bylo umožněno. 28. dubna 1945 byli Mussolini i Clara Petacciová popraveni zastřelením u Bonzaniga, jejich mrtvoly převezeny do Azzony a 29. dubna 1945 visela jejich mrtvá těla hlavou dolů na nosnících rozbombardované čerpací stanice Esso na Piazzale Loreto v Miláně.  Zbraň, kterou byli zabiti Petacciová a Mussolini, samopal MAS-38 ráže 7,65 x 17 mm, se nachází v Národním historickém muzeu Albánie v Tiraně.

Clara Petacciová, také Claretta Petacciová (28. února 1912 – 28. dubna 1945), byla Římanka z vyšší třídy, která se stala milenkou italského diktátora Benita Mussoliniho, který byl o 29 let starší než ona. Její otec, Francesco Saverio Petacci, se oženil s příbuznou papeže Pia XI., Giuseppinou Persichettiovou, a byl jmenován osobním lékařem papeže.

Clara Petacci, née le à Rome et morte le à Giulino di Mezzegra (province de Côme), en Italie, était la maîtresse de Benito Mussolini.


Druhá odmocnina z reálného čísla.

V oboru reálných čísel je druhá odmocnina definována takto:  Druhá odmocnina z nezáporného reálného čísla "a" je nezáporné reálné číslo "b", pro které platí, že formula_5. Značíme formula_6.  Přestože platí například formula_7 a současně také formula_8, druhá odmocnina z čísla 4 je podle definice vždy nezáporné číslo, proto formula_9.  Je nutné rozlišovat mezi hodnotou odmocniny a kořeny řešení rovnice, například formula_10. V oboru reálných čísel má tato rovnice dvě různá řešení, dva různé kořeny: formula_11 a formula_12.

Vztahy mezi druhými odmocninami nezáporných čísel.

Pokud "a", "b" jsou nezáporná čísla, pak platí:

Hodnoty pro přirozená čísla.

Hodnotou druhé odmocniny z čísel 1, 4, 9, 16... je přirozené číslo. Ve všech ostatních případech je hodnotou číslo iracionální.

Odhad druhé odmocniny.

Pro číslo racionální větší než 1 a menší než 100 odhadujeme nejbližší nižší a vyšší odmocninu celého čísla.  Číslo větší než 100 rozdělíme do skupin po dvou číslicích od základního místa (od řádu jednotek včetně). Počet skupin určí počet číslic výsledku. První skupina zleva nemusí být úplná a odhaduje se postupem pro čísla menší než 100 s následným doplněním nul do počtu zbývajících skupin.  Obdobně postupujeme s kladnými čísly menšími než 1, kdy je shodné dělení do skupin s počtem číslic výsledku za desetinnou čárkou, kdy se případná neúplná skupina první zprava doplní připsáním nuly zprava.

Výpočet druhé odmocniny odmocňováním dvěma.

Výpočet odmocniny čísla odmocňováním dvěma vychází beze zbytku či se zbytkem, u kterého lze stanovit přesnost počtu desetinných míst výsledku. Následují příklady s postupem výpočtu odmocňování dvěma.

Beze zbytku.

Zkouška: 25,4 = 645,16

Se zbytkem, odmocnina např. na tři desetinná místa.

Zkouška: 2,645 = 6,996025 + 0,003975 = 7. Poznámka: dalším pokračováním e) výsledek jen zpřesníme.

Druhá odmocnina je speciálním typem obecné odmocniny. Často se označuje pouze jako odmocnina. Je-li definováno umocňování nějakých matematických objektů (čísel, matic, funkcí...), pak druhá odmocnina z a, označovaná jako formula_1, je definována jako objekt b, pro který platí formula_2.

En mathématiques élémentaires, la racine carrée d'un nombre réel positif est l'unique réel positif qui, lorsqu'il est multiplié par lui-même, donne, c'est-à-dire le nombre positif dont le carré vaut. On le note ou. Dans cette expression, est appelé le radicande et le signe formula_4 est appelé le radical. La fonction qui, à tout réel positif, associe sa racine carrée s'appelle la fonction racine carrée.


Život.

Byl synem zámožného právníka, nejprve prokurátora, později advokáta. Po bouřlivém dospívání příslušníka zlaté mládeže, vstoupil do mnišského řádu oratoriánů. Stal se studijním vedoucím kláštera v městečku Juilly. Určitý čas žil dle řádových stanov v pokoře a zbožnosti a v řádu vystudoval práva. Roku 1783 opouští řeholi a roku 1785 se stal advokátem v Paříži. Dalším rokem uzavřel sňatek s dcerou velkostatkáře z Verdunu a připojuje příjmení své ženy k svému (Varenne) a stal se zámožným a váženým měšťanem.  Francouzskou revoluci přivítal s nadšením. Byl autorem řady letáků, útočících proti církvi a proti aristokracii. Roku 1791 byl jmenován soudcem 4. pařížského obvodu a sblížil se s Dantonem, Maratem a Robespierrem. Vedl jakobínský klub a byl jedním z původců útoku na Tuileries 10. srpna 1792. Spolu s Dantonem zorganizoval tzv. zářijové masakry. V Konventu požadoval okamžitou popravu krále, významně přispěl pádu girondistů a obžaloval generála Custine, Houcharda a řadu dalších spolu s četnými jejich podřízenými, adjutanty a úředníky s kterými přišel při svých inspekčních cestách do styku a které vybíral namátkou. V době Hrůzovlády byl předsedou Konventu a členem Výboru pro veřejné blaho. Na jeho přání byli předvoláni před revoluční tribunál vévoda Ludvík Filip II. Orleánský, královna Marie Antoinetta (proces s Marií Antoinettou) a četné další oběti krvelačného běsnění. Přestože byl pouhou kreaturou Robespierra, vykonávající špinavou práci, v době thermidorského převratu 27. července 1794 se podílel na jeho pádu.  Po převratu však přece byl zatčen, ale díky četným kontaktům se vyhnul gilotině a byl odsouzen k deportaci do Cayenne (1. srpna 1795). Roku 1799 byla vyhlášena rozsáhlá amnestie, která zahrnovala i Billauda-Varenne. Ten ji však odmítl a zůstal v pustinách Guayany. Roku 1816 odjel do New Yorku a pokusil se kontaktovat francouzské emigranty. Všude se ale setkal s pohrdavým odmítáním a proto odjel na Santo Domingo, kde obdržel od prezidenta Petiona malou penzi. V Port-au-Prince také zemřel. Roku 1821 jeho jménem vydané paměti jsou podvrhem.

Jacques Nicolas Billaud-Varenne, někdy také Jean Nicolas (23. dubna 1756, La Rochelle, Francie — 3. června 1819, Port-au-Prince, Haiti) byl francouzský revolucionář a politik; hlavní viník zářijového masakru (1792), jako předseda Konventu předvolatel Marie Antoinetty před revoluční tribunál (1793).

Jacques-Nicolas Billaud puis Billaud-Varenne (La Rochelle, – Port-au-Prince, ) est un avocat, député montagnard à la Convention nationale et membre du Comité de salut public.


Historie.

Merv hrál roli v počátcích zoroastrismu a v 6. století př. n. l. byl založen jako město v rámci expanze Achaimenovské říše, jeho pozůstatky však zcela překryly pozdější vrstvy. Podle legendy je prý navštívil Alexander Veliký, po jeho smrti roku 332 se postupně stalo hlavním městem několika nástupnických států. Seleukovec Antiochos I. Sótér (+ 261 př. n. l.) město přestavěl a rozšířil v místě dnešní pevnosti Gyaur Gala. Město bylo důležitým střediskem buddhistické vzdělanosti, až je po smrti posledního sasanidského panovníka roku 651 obsadili Arabové a islamizovali. Roku 748 zde íránský generál Abu Muslim založil novou Abbásovskou dynastii. Ta městu vládla do roku 821, kdy vládu převzaly perské dynastie a v roce 1037 seldžučtí Turci. Po celou tuto dobu byl Merv hlavním městem celého Chorásánu a v 11. a 12. století patřil mezi největší města na světě, snad až s půl milionem obyvatel. Byl také, spolu s Bucharou a Samarkandem, střediskem islámské vzdělanosti, měl však i významnou křesťanskou populaci v čele s arcibiskupem.  Roku 1221 byl tehdy prosperující Merv obsazen bez boje vojsky Čingischánova syna Tolujchána, který dal povraždit celé obyvatelstvo s výjimkou čtyř set řemeslníků. S množstvím uprchlíků z arabských zemí to mohl být až milion lidí. Vykopávky ukázaly, že opevnění města bylo pak výrazně posíleno, význam Mervu však začal přesto upadat. Roku 1510 porazil perský šáh Ismá‘íl I. u Mervu uzbeckého chána Šejbáního, čímž zastavil výboje Uzbeků a získal pod perskou kontrolu část Střední Asie. Peršané postavili velké hráze na řece Murghab a drželi město s malými přestávkami až do roku 1785. V tomto roce dobyl město bucharský emir Murad Beg, který je o čtyři roky později srovnal se zemí, zničil hráze a okolí zpustošil. Asi sto tisíc šíitských obyvatel dal postupně deportovat do oblasti Buchary a Samarkandu, kde obyvatelstvo sice mluvilo stejně persky, bylo však sunnitské. Deportovaní lidé s nimi odmítali splynout a ještě sovětské úřady ve 20. století je registrovaly jako samostatnou národnost.  Roku 1868 už Rusové ovládali většinu střední Asie kromě Turkmenistanu a roku 1881 dobyli pevnost Geok Tepe. Plukovník Alichanov, sám kavkazský muslim, se rozhodl Merv dobýt lstí. Přišel do města jako obchodník, který hledá partnery. Ruští agenti mezi tím úplatky a hrozbami vytvořili ve městě proruskou frakci a roku 1884 přijel Alichanov do města v plukovnické uniformě se skupinou notáblů, kteří se k němu přidali. Přesvědčil městské starší, že odpor nemůže být úspěšný a zahraniční pomoc nemohou očekávat, takže mu otevřeli brány. Roku 1888 bylo město zcela opuštěné.

Nové město Mary.

V současné době se poblíž zřícenin starodávného Mervu nachází moderní turkmenské město Mary, vedle Turkmenů žijí v jeho okolí příslušníci menšiny Balúčů, kteří do Střední Asie migrovali v 19. století z dnešního Pákistánu. Celá oáza je zemědělská oblast, kde se pěstuje bavlník, čajovník, zelenina a ovoce, zejména meruňky, moruše a cukrové melouny, udržuje se i tradice hedvábnictví, stará téměř 2000 let.

Merv bylo hlavní oázové město střední Asie, které leželo na hedvábné stezce. Místo bylo osídleno od 3. tisíciletí př. n. l., v 6. století n. l. bylo založeno město a v 19. století opuštěno. Pozůstatky nejstaršího města a nejméně tří dalších, která postupně vznikla v okolí, se nacházejí na území Turkmenistánu. Některé části města jsou velmi dobře zachovalé. Merv bylo i spolu s okolní oblastí v roce 1999 zapsáno na seznam světového dědictví.

Merv, parfois orthographié Marv (en turkmène : Merw ; en farsi : مرو "Marw"), autrefois satrapie de Margiane, était une ville de l'Asie centrale, sur la route historique de la soie


Základní rozdělení.

K samotnému získání fotografie vede více cest:  Panoramatická fotografie může být planární (rovinná), cylindrická (válcovitá) nebo sférická (kulová).

Technika pořízení snímků.

Pomocí panoramatické kamery.

Panoramatický (velkoformátový) fotoaparát je obecně větší než fotoaparát pro střední a malé formáty. Nejvíce se používá pro studiovou, krajinnou nebo architektonickou fotografii. Tyto fotoaparáty používají velkoformátové filmy, které poskytují mnohem větší detail a ostrost než menší filmové formáty. Panoramatické fotoaparáty mají kovovou nebo dřevěnou základnu s ozubenou dráhou, na které "běží" dvě kovové standarty, jedna vepředu a jedna vzadu, spojeny měchy. Přední standarta obsahuje objektiv a závěrku; zadní drží zarámovaný panel z matného skla (matnici), před který je vložena filmová příchytka. Složení těla panoramatického fotoaparátu je – na rozdíl od většiny aparátů na obecné použití – přizpůsobitelný. Přední a zadní standarty mohou být posunuty, nakloněny, nadzvednuty nebo zhoupnuty, což umožňuje fotografovi nevodorovné ovládání perspektivy a zaostření.  Příkladem digitálního panoramatického fotoaparátu je Panoscan.

Pomocí více snímků.

Pokud pořizujeme jednotlivé snímky, které se později spojí v počítači (tzv. "stitching"), doporučuje se dělat snímky se zamčenou expozicí a pevně nastaveným vyvážením bílé. Také je potřeba držet vodorovnou rovinu, k tomu slouží stativ a vodováha. Jednotlivé fotografie by se měly překrývat alespoň o 30%. Snímky pro horizontální panorama je vždy lepší pořizovat „na výšku“, aby pás vzniklý jejich spojením nebyl zbytečně úzký.  A obsahuje-li obraz i nějaké objekty v popředí, je navíc žádoucí, aby se fotoaparát na stativu mezi záběry pootáčel kolem tzv. "nodální osy" objektivu. Jinak se totiž často nepříznivě projeví tzv. paralaxa a sousední snímky pak není možné uspokojivě sesadit, protože jeden má na kraji třeba dva stromy v zákrytu, zatímco na sousedním jsou tytéž stromy kus od sebe. Otáčení kolem nodální osy umožní speciální panoramatická hlava, namontovaná na stativu, ale dá se použít i jednoduchý amatérsky vyrobený přípravek (návody lze najít na Internetu).  S vhodným softwarem je možné panorama vytvořit i z fotografií pořízených bez stativu. Některé programy totiž umožňují poskládat jednotlivé fotografie, i když jsou mírně natočené vůči sobě, navrhnou optimální ořez, mají možnost manuální korekce kde je možné ručně ovlivnit spojení snímků i jejich vzájemné natočení. Dokáží vyrovnat rozdílné expozice snímků snímané s plně automatickým režimem.

Typy panoramat.

Cylindrické panorama.

Cylindrické panorama neboli válcové se podobá pohledu jako by pozorovatel stál uvnitř válce...

Krychlové panorama.

Krychlové panorama neboli kubické je složené z šesti virtuálních stran krychle...

Kulové panorama.

Kulové panorama neboli sférické panorama nebo v jistém případě malá planeta je prezentace panoramatické fotografie v rovinném charakteristickém zkreslení. V obrazu jsou zastoupeny všechny úhly pohledu, které jsou vidět z místa pořízení. Oproti panoramatu cylindrickému (válcovému) je doplněno vrchlíkem i podstavou, tedy pohledem kolmo nad fotoaparát a pod fotoaparát.

Panografie.

Panografie je fotografická technika, při které je jeden obrázek sestaven z několika překrývajících se fotografií. Může být provedena ručně s vytištěnými fotografiemi nebo pomocí softwaru na úpravu obrazu.

Historie.

Jeden z prvních zaznamenaných patentů na panoramatickou kameru předložil Joseph Puchberger v Rakousku v roce 1843. Jeho fotoaparát dokázal zaznamenat zorné pole s úhlem 150°, ohniskem 20,32 centimetrů na daguerrotypické desky dlouhé 61 centimetrů.  Úspěšnější a technicky dokonalejší panoramatickou kamerou zkonstruoval Friedrich von Martens v Německu v roce 1844. Jeho kamera dostala jméno Megaskop.  Po příchodu mokrého kolódiového procesu se nejen panoramatická fotografie stala technicky mnohem jednodušší a levnější než daguerrotypie.  Fotografové využívali jednoduché triky. Francouz Édouard Baldus okolo roku 1855 používal papírové negativy o rozměru 10×14 palců, ze kterých pořizoval kontaktní otisky 1:1. Když chtěl pořídit obraz větší, pokládal kontaktní kopie vedle sebe, což mělo panoramatický účinek. Baldus poskládal z několika negativů panorama dlouhé přes dva metry.  Příchod fotografického filmu v roce 1888 způsobil převrat v panoramatické fotografii. Na trh byly uvedeny desítky kamer. Mezi nimi fotoaparáty jako například Cylindrograph, Wonder Panoramic, Pantascopic nebo Cyclo-Pan.  Slavné panoramatické fotografie San Francisca po zemětřesení v roce 1906 pořídil pionýr letecké fotografie z draků George R. Lawrence velkoformátovým panoramatickým fotoaparátem a stabilizační plošiny, kterou sám navrhl. Jednalo se o 160 stupňovou panoramatickou fotografii pořízenou z výšky 600 metrů, která byla vyvolána kontaktním otiskem z negativu o rozměrech 43 x 122 cm. Fotoaparát vážil 22 kilogramů a používaly se v něm celuloidové desky.  Společnost Haines Photo Company se specializovala na panoramatické snímky populárních amerických turistických destinací. Fungovala od roku 1908 až do pozdních desátých let dvacátého století.

Panoramatická fotografie je fotografický žánr, který zachycuje velký úhel pohledu, nejčastěji krajiny nebo jakéhokoliv jiného celku. Panoramatický formát je divácky vděčný, je bližší způsobu, kterým lidé vnímají svět kolem sebe, a proto patří k atraktivním oblastem fotografie.

La photographie panoramique est un genre de photographie ou une technique qui consiste à créer des images avec des champs exceptionnellement larges. Une photographie panoramique peut être réalisée :


Přírodní diverzity.

Obecně lze diverzitu považovat za přirozenou vlastnost přírody, kterou si sama vytváří, jakožto podmínku svého setrvání. Děje se tak na všech úrovních, ovšem různou rychlostí, což komplikuje naši možnost tvorbu diverzity vnímat a ovlivňovat ji ku prospěchu systému.

Příčiny vzniku a zániku.

Diverzity v přírodě vznikají například geologickými a klimatickými pochody, biologickými mutacemi (včetně umělých). K jejich omezování dnes dochází většinou vlivem lidské snahy sjednocovat a podmaňovat si přírodu. Snižování diverzity přírodními mechanismy je z lidského pohledu spíše výjimečné, děje se ponejvíce formou přírodního výběru a kataklyzmatických změn.

Ochrana přírodní diverzity.

Metodika ochrany přírodních diverzit naráží na několik základních překážek. Patří mezi ně především komplexnost celé problematiky, jejíž postižení, zdá se, není v silách současného lidstva. To svádí k selektivní ochraně některých součástí diverzity (např. konkrétních živočišných druhů) a zanedbávání ochrany celků, tedy ekosystémů, dále neživé přírody a konečně přírodního prostředí jako celku.

Socio-ekonomické diverzity.

V lidské společnosti vlivem společenských i biologických procesů diverzita vzniká samovolně. Je ale často považována za jev negativní – především za podnět k diskriminaci, konfliktům, válkám. Prvky universalismu, tedy cílené snahy o sjednocování společnosti, můžeme sledovat už od samých základů lidské civilizace (hledání společné měny, společné řeči, způsobů myšlení etc.). V současnosti je v této souvislosti častěji užíván pojem globalizace, který svědčí to tom, že se sjednocování společnosti stalo globálním fenoménem. Na druhou stranu i lidstvo, popřípadě jeho civilizace, jsou systémy a jejich diverzita je základem jejich stability. V demokratických společnostech je tato stabilita většinou zaručena nastavením pravidel, která mají platit pro všechny občany bez rozdílu (tj. vyhlášením předepsaných všeobecně platných zákonů – to je to, co jednotlivé prvky spojuje, u národních států je to třeba i společná kultura, historie apod.), a svobod, ve kterých se jednotlivci mohou odlišovat podle svých vnitřních preferencí (většinou zaručených Listinou základních práv a svobod platných pro každého občana – to je to, co jednotlivé prvky sice odlišuje, nicméně celkově, a to ani v případě krize, nedestabilizuje systém jako celek, jako tomu bývá u totalitních společností, které vyžadují přílišné přizpůsobení se jednotlivců univerzální představě, což časem může vést k totálnímu kolapsu celého systému založeného často na velmi vratkých základech, nebo naopak u anarchistických společností, kdy může zaručením nijak neregulované svobody dojít k totálnímu roztříštění společnosti do té míry, že jednotlivé prvky systému v podobě občanů už vlastně nemají nic společného, tedy ani záležitosti, o které je třeba společně se zasazovat pro dobro a dlouhodobou stabilitu celku).

Diverzita (v některých oblastech používán český výraz "rozmanitost"; z angl. "diversity") je základní vlastností systémů, vyjadřující rozrůzněnost jejich prvků (elementů). Zároveň je často vnímána jako míra stability systému, protože uniformní systém v případě krize většinou kolabuje celý, kdežto v systému diverzním prochází krizí jednotlivé jeho části, ale celek zůstává funkční.

La diversité est état qui indique une pluralité. Ce terme est utilisé principalement dans le cadre de plusieurs paradigmes :


Volba místa.

Itálie se rozhodla problém vypouštění svých družic řešit stavbou netradičního, mobilního kosmodromu. Stavbě v Evropě bránilo příliš husté osídlení v místech uvažovaného střeleckého sektoru, kam dopadají první stupně raketových nosičů. Itálie zvolila dvě ukotvené plošiny (obdoba ropných) na hladině zálivu Formósa v mezinárodních vodách poblíž Keni v Africe, téměř na rovníku. Střelecký sektor mířil nad Indický oceán.

Podrobnosti.

Větší z plošin pojmenovaná San Marco byla obdélníkového tvaru 100x30 metrů. Ukotvená ke dnu byla 20 pneumatickými kesony v hloubce cca 20 metrů. Na plošině byly dílny, zkušebny a rampa. Menší samostatná plošina označená jako Santa Rica byla od hlavní vzdálená několik set metrů. Měla tvar rovnostranného trojúhelníka 30 × 30 × 30 metrů, na ní bylo zbudováno řídicí středisko a také ubytovna s kapacitou 80 osob. Obě plošiny byly propojeny kabely. Součástí kosmodromu byl na pevnině u mysu Ngomeni dislokovaný pracovní tábor a zásobovací středisko. Provozovatelem areálu bylo italské středisko kosmického výzkumu Centro Ricerche Aerospaziali (CRA) při římské univerzitě Univerzita La Sapienza. Projektové práce byly zahájeny roku 1962.

Využití.

První kosmický start se z této základny uskutečnil o pět let později, v roce 1967. Celkem zde vzlétlo 9 amerických raketových nosičů typu Scout, poslední v roce 1988. Tyto nosiče vynesly do vesmíru družice různých států.

Ukončení činnosti.

Koncem 80. let se Itálie rozhodla využívat kosmodrom Centre Spatial Guyanais v Francouzské Guyaně. Existovaly ovšem nerealizované úvahy o novém využití pro malé italské nosiče typu Vega. V roce 1988 byla základna zrušena.

Kosmodrom San Marco Equatorial Range (kód SM) byl plovoucí kosmodrom Itálie u břehů Afriky. Sloužil v letech 1966 až 1988 pro vypouštění menších raket.

La plate-forme San Marco est une base de lancement de l'agence spatiale italienne qui est restée en activité de 1964 à 1988. Elle utilisait d'anciennes plates-formes pétrolières reconverties et installées près de l’équateur, dans l'océan Indien, au nord du cap Ras Ngomeni à quelques kilomètres des côtes du Kenya. La base fut créée à l'initiative de l'ingénieur Luigi Broglio dans le cadre du programme spatial San Marco. Celui-ci était géré par l'Université de Rome et comportait un partenariat avec la NASA qui fournissait les lanceurs. Neuf petits satellites scientifiques ont été mis en orbite par des fusées Scout américaines et une vingtaine de fusées-sondes ont été tirées depuis la plate-forme. En 2014 les installations de lancement sont désaffectées mais la station de suivi qui était installée à terre sur le cap Ras Ngomeni est désormais utilisée lors du lancement et du déploiement des satellites de l'Agence spatiale européenne. L'ensemble a été rebaptisé en 2004 "Centro spaziale Luigi Broglio" en l'honneur de son créateur.


Sídla.

Knihovna sídlí na několika místech, z nichž největší je ústřední budova postavená z podnětu prezidenta Françoise Mitterranda ve 13. obvodu v Paříži na levém břehu řeky Seiny ("Quai François-Mauriac") Nazývá se "Site Tolbiac" či "Site François-Mitterrand". Byla postavena podle návrhu Dominiqua Perraulta a má podobu čtyř věží s půdorysem ve tvaru písmene L, jež připomínají otevřené knihy a obklopují obdélníkovou centrální plochu. Její celková plocha činí 365 178 m a užitná 224 247 m. Historické sídlo knihovny ze 17. století nazývané "Site Richelieu" se nalézá ve 2. obvodu v komplexu několika paláců mezi ulicemi "Rue de Richelieu", kde se nachází hlavní vchod, "Rue Vivienne", "Rue des Petits-Champs" a "Rue Colbert".  Mimo hlavní město má knihovna další sídla v Avignonu (oddělení umění a divadla) v Bussy-Saint-Georges (technologické centrum) a v Sablé-sur-Sarthe (konzervační a digitalizační centrum).

Sbírky a činnost.

Knihovna je rozdělena do 14 oddělení a několika sbírek, uchovávaných převážně na čtyřech místech v Paříži. Knihovna rovněž provozuje digitální knihovnu "Gallica", která zpřístupňuje více než 1 800 000 textových, obrazových nebo zvukových dokumentů.  Knihovna uchovává 14 miliónů knih a tisků (10 miliónů v Tolbiacu), z čehož je přes 12 000 prvotisků a její sbírky jsou každoročně obohaceny o zhruba 150 000 svazků povinných výtisků a nákupem. Kromě tištěných knih její sbírky čítají několik miliónů periodik, zhruba 250 000 rukopisů, z nichž je 20 000 iluminovaných (což z ní činí v této oblasti největší knihovnu světa), mapy, rytiny, fotografie, partitury, mince a medaile, zvukové dokumenty, videa, multimédia, digitální databáze, umělecké předměty aj. Většina údajů je zpřístupněna internetově v centrálním katalogu a ve specializovaných katalozích. "Site François-Mitterrand" je rovněž pověřeno shromažďováním francouzských rozhlasových a televizních děl.  Úkolem knihovny je vedle shromažďování, uchovávání (konzervování, restaurování) rovněž výzkumná a osvětová činnost. Knihovna proto každoročně pořádá výstavy pro veřejnost, vědecké konference a přednášky a kulturní akce jako koncerty apod.

Historie.

Národní knihovna má svůj původ v královské knihovně, kterou v roce 1368 založil francouzský král Karel V. přezdívaný Moudrý v Louvru ve věži Fauconnerie. Její inventář, který pořídil první královský knihovník Gilles Mallet obsahoval 917 rukopisů. Za vlády Karla VI. (1380-1422) byla knihovna zbavena některých rukopisů a po smrti krále dokonce zmizela během nadvlády Angličanů. Zatímco Karel VII. (1422-1461) uprchl do Bourges, zbytky knihovny zakoupil v roce 1424 za 1220 liber Jan z Lancasteru, a po jeho smrti v roce 1435 byly knihy rozptýleny. Ze 100 svazků jich bylo 60 opět nalezeno a jsou dnes uloženy v oddělení rukopisů.  Teprve od vlády Ludvíka XI. (1461-1483) si královská knihovna udržela kontinuitu bez rozptylování sbírek. Knihovna byla na čas převezena na zámek Amboise za vlády Karla VIII. (1483-1498), poté na zámek Blois za Ludvíka XII. (1498-1515), který jí dal skutečný význam, když k ní připojil knihovnu aragonského krále v Neapoli a rukopisy z milánské knihovny rodin Visconti a Sforza. V roce 1544 byla spojena s knihovnou na zámku Fontainebleau, kterou v roce 1522 založil František I. (1515-1547). Ten také stanovil filozofa Guillauma Budé hlavním knihovníkem a v roce 1537 nařídil pro knihovnu právo povinného výtisku. V roce 1568 knihovnu nechal přestěhovat zpět do Paříže Karel IX. (1560-1574), který založil Kabinet medailí. Knihovna se několikrát stěhovala. Za panování Jindřicha IV. (1589-1610) sídlila v latinské čtvrti v koleji Clermont v roce 1595 a ve františkánském klášteře v roce 1604. V roce 1622 za vlády Ludvíka XIII. (1610-1643) sídlila v koleji Saint-Côme a její správa byla svěřena ministru Colbertovi, který jmenoval knihovníkem Pierra de Carcavi. V roce 1666 se knihovna přestěhovala do ulice "Rue Vivienne" do dvou domů v blízkosti ministrova paláce. Pod jeho ochranou prodělala za vlády Ludvíka XIV. (1643-1715) významný rozvoj a v roce 1692 byla otevřena pro veřejnost. Královský knihovník Jean-Paul Bignon získal v roce 1720 od královského regenta Filipa II. Orleánského (1715-1722) povolení rozšířit knihovnu do části bývalého Mazarinova paláce Hôtel de Nevers v "Rue de Richelieu", kde založil pět oddělení, která odpovídají dnešnímu "Site Richelieu". V roce 1733 za vlády Ludvíka XV. (1715-1774) architekt Robert de Cotte a poté jeho syn uzavřeli dvěma křídly hlavní nádvoří.  Za Velké francouzské revoluce byla knihovna znárodněna a její sbírky se výrazně rozrostly o zkonfiskovaný majetek šlechty, klášterů a univerzitních kolejí i přes zrušení práva povinného výtisku v letech 1790-1793. V roce 1833 se knihovna rozrostla do sousedního paláce hôtel Tubeuf. V roce 1868 rozšířil architekt Henri Labrouste budovy včetně hlavní čítárny, 1875-1912 proběhlo další rozšíření (architekt Jean-Louis Pascal) a naposledy v roce 1936. Kromě toho se ke knihovně připojily i další celky jako Bibliothèque de l'Arsenal v roce 1934 a Bibliothèque-musée de l'Opéra v roce 1935. V roce 1964 získala knihovna novou budovu nedaleko svého historického sídla. I přes to všechno dosáhla knihovna nasycení, takže prezident François Mitterrand navrhl vybudovat nové sídlo knihovny.  Od roku 1979 je část sbírek týkajících se umění a divadla umístěna v Maison Jean Vilar v Avignonu a v roce 2008 byla k národní knihovně připojeno národní centrum dětských knih La Joie par les livres.  Na začátku roku 1989 byla na stavbu nové knihovny vyhlášena Architektonická soutěž, které se zúčastnilo 244 architektů. Byl pro ni vybrán pozemek na místě bývalé sklárny ve východní části Paříže v nově vznikající čtvrti Paris Rive Gauche na břehu řeky Seiny. Asociace Národní knihovny vybrala ze zaslaných návrhů dvacet, z nichž nejlepší čtyři byly předloženy k posouzení prezidentu Mitterrandovi. Tyto projekty vytvořili Dominique Perrault, Jan Kaplický, James Stirling a Philip Chaix. Z nich vyšel jako vítězný návrh 36letého francouzského architekta Perraulta.  Knihovna byla pro veřejnost otevřena 20. prosince 1996 a po přestěhování historických fondů z bývalé centrály Richelieu byl 8. října 1998 otevřena i studovna pro vědecké pracovníky.

Francouzská národní knihovna (francouzsky "Bibliothèque nationale de France", zkratka "BnF") je národní knihovna Francie. Jako knihovna disponující od roku 1537 právem povinného výtisku je nejvýznamnější knihovní institucí ve Francii a jednou z předních knihoven světa. Ve svých sbírkách, jejichž počátek sahá do královské knihovny konce středověku, opatruje kolem 14 miliónů knih a tisků i mnoho dalších předmětů. Knihovna má status veřejnoprávní instituce.

La Bibliothèque nationale de France (BnF), ainsi dénommée depuis 1994, est la bibliothèque nationale de la République française, inaugurée sous cette nouvelle appellation le par le président de la République, François Mitterrand. Héritière des collections royales constituées depuis le Moyen Âge, elle possède l'un des fonds les plus riches du monde.


Historie.

Území dnešního Zimbabwe bylo osídleno již před 50 000 lety. V průběhu staletí zde existovala řada říší. Až kolem roku 1867, po objevu zlata, začala na tomto území evropská kolonizace. V roce 1889 získal Cecil Rhodes pro svou Britskou Jihoafrickou společnost ("British South Africa Company") monopolní právo na kolonizaci Mašonska. V roce 1895 bylo toto území spojeno s Matabelskem a pojmenováno po zakladateli: Rhodesie. Po vlajce Spojeného království se začala od roku 1893 vyvěšovat vlajka společnosti. Ta byla tvořena britskou vlajkou, s ve středu umístěným bílým kruhovým polem se znakem společnosti: žlutým lvem držícím v pravé přední tlapě sloní kel na modročervené točenici (zobrazena je však červenožlutá). Pod lvem byla černými verzálkami vyvedená zkratka společnosti: B.S.A.C. Později byl přidán kolem bílého pole červený lem.  V roce 1922 bylo, s blížícím se koncem smlouvy Britské Jihoafrické společnosti (smlouva skončila v roce 1923), uspořádáno referendum o budoucnosti země. Kolonisté odmítli začlenění do Jihoafrické unie a proto byla 1. října 1923 britskou vládou vytvořena samosprávná kolonie Jižní Rhodesie. 11. srpna 1924 byla zavedena vlajka kolonie. Jednalo se o britskou státní námořní vlajku (služební Blue Ensign) se znakem Jižní Rhodesie ve vlající části. Znak byl tvořen štítem s bílým pruhem v horní části, ve kterém byl uprostřed umístěn červený britský lev a po stranách dva zelenofialové bodláky. Pod pruhem byl v zeleném poli žlutý krumpáč. Bodláky byly převzaty ze znaku Cecila Rhodese. Vlajka byla užívána pouze zahraničními misemi a sportovními týmy mimo území státu, v Jižní Rhodesii byla oficiálně užívána pouze vlajka britská.  1. srpna 1953 vznikla Federace Rhodesie a Ňaska (spojením Jižní Rhodesie (dnešní Zimbabwe), Severní Rhodesie (dnešní Zambie) a Ňaska (dnešní Malawi)). Federace užívala vlajku zavedenou 22. července 1954. Opět se jednalo o modrou britskou služební vlajku s vlajkovým emblémem federace ve vlající části. Emblém tvořil štít rozdělený na tři pole: horní modré se žlutou polovinou vycházejícího slunce s patnácti paprsky (Ňasko), střední bílé ve tvaru hradeb s červeným britským lvem (Jižní Rhodesie) a dolní černé se šesti bílými zvlněnými pruhy (Severní Rhodesie). Vlajka měla, stejně jako všechny britské vlajky poměr 1:2, některé zdroje však uvádějí poměr 3:5.  31. prosince 1963 se Federace Rhodesie a Ňaska rozpadla. V roce 1964 byla Jižní Rhodesie přejmenována na Kolonii Rhodesie a 8. dubna téhož roku byla zavedena nová vlajka. Jednalo se o vlajku z let 1924–1953 s listem se světlejší modrou barvou.  V roce 1964 se též konalo další referendum bílých kolonistů o nezávislosti země. Většina se vyslovila pro, ale po bezvýsledném jednání s britskou vládou byla 11. listopadu 1965 ministerským předsedou Ianem Douglasem Smithem vyhlášena nezávislost jednostranně (stát nebyl mezinárodně uznán), s názvem Rhodesie. 11. listopadu 1968 byla zavedena nová vlajka. Jednalo se o list s poměrem 1:2 se třemi vertikálními pruhy: zeleným, bílým a zeleným. Uprostřed bílého pruhu byl rhodeský státní znak z roku 1924. 1. března 1970 byla vyhlášena republika. Vlajka se poté nezměnila.  1. května 1979 byla země přejmenována na Zimbabwe Rhodesie a 7. srpna téhož roku byla změněna i státní vlajka. Vlajka o poměru 3:5 (zobrazena ale v poměru 1:2) měla tři horizontální pruhy: červený, bílý a zelený, a u žerdi široký černý pruh oddělený od ostatních pruhů úzkým bílým proužkem. V horní části svislého černého pruhu byla zobrazena žlutá soška nalezená při vykopávkách a pocházející z období Velké Zimbabwe. Vlajka byla původně bez bílého proužku, od 2. září byla užívána již ve výše popsané podobě. Poprvé byla vztyčena na stadiónu Rufaro v Harare.  12. prosince byla země opět přejmenována na Rhodesii a byla obnovena kolonie a britská správa. Došlo též k obnovení britské koloniální vlajky (zřejmě té z roku 1964), v praxi se však nadále užívala vlajka Zimbabwe Rhodesie.  18. dubna 1980 byla vyhlášena nezávislost Zimbabwe a téhož dne byla v hlavním městě Harare vztyčena vlajka užívaná dodnes.

Vlajka Zimbabwe byla přijata 18. dubna 1980. Tvoří ji sedm stejně širokých horizontálních pruhů, v barvách: zelené, žluté, červené, černé a znovu červené, žluté a zelené. Směrem k žerdi je černým, úzkým lemem ohraničený bílý klín (lem je pouze na odvěsnách), v němž je na pozadí červené pěticípé hvězdy ve žluté barvě zobrazen národní symbol Zimbabwe v podobě do mastku vytesaného orla (pravděpodobně orlík kejklíř nebo orel jasnohlasý), přesahující do bílého pole.

Le drapeau national du Zimbabwe fut adopté le, à l'occasion de l'indépendance. Avant 1980, le Zimbabwe était appelé Rhodésie.


Historie.

V roce 1967 komunistický režim prohlásil Albánii za první ateistický stát, v němž je praktikování jakéhokoliv náboženství zakázáno, zabral a uzavřel všechny stavby náboženského účelu a uvěznil nebo povraždil náboženské představitele. Ateismus byl vynucován a všichni věřící pronásledováni až do pádu režimu v roce 1990.  Během éry pronásledování věřících došlo jednak k vzniku výrazného podílu ateistů a agnostiků ve společnosti, jednak k prosazení silné tendence věřících skrývat svoji víru a praktikovat ji neveřejně. Za těchto okolností je dost obtížně představitelné, že by vláda prováděla nějaké sčítání obyvatel podle vyznání, a i kdyby k tomu snad přistoupila, je dost nepravděpodobné, že by získala nějaká důvěryhodná data.

Současný stav.

Oficiální prameny udávají již v úvodu zmíněný stav z 60. let s předpokladem, že došlo k obnově předchozího stavu. Tyto údaje převzala i Cia.gov, od níž to přebírají další encyklopedie. Jinak je ovšem zřetelné, že (přes současný rozmach náboženského života a znovubudování oficiálních náboženských struktur) oproti minulosti došlo k výraznému poklesu počtu praktikujících (či veřejně praktikujících) věřících. Americké ministerstvo zahraničí ve své zprávě o stavu náboženské svobody ve světě z roku 2007 odhaduje počet věřících aktivně se podílejících na životě oficiálních náboženských organizací na 25-40 % obyvatel, přičemž poměr jednotlivých vyznání zůstává podle něho prakticky nezměněn (tj. 7:2:1). Zbylých 60-75 % obyvatel tvoří ateisté, agnostici či lidé se soukromým náboženským životem.  V zemi nebují žádné vážné náboženské rozbroje, mírumilovné soužití různých vyznání zde má dlouhou tradici a vyskytují se zde běžně smíšená manželství.

Ateismus.

Ateismus byl v Albánii až do listopadu 1990 oficiálním a komunistickou vládou státu vynucován (za praktikování náboženství hrozily mnohaleté tresty). Albánie byla definována jako první ateistická země na světě. V roce 1967 bylo uzavřeno všech 2 167 staveb náboženského účelu, později mnohé z nich byly zbořeny a jen málo se dochovalo.  Těsně před revolucí, kdy se k moci dostaly demokratické politické strany a náboženské praktiky byly opět povoleny, se obnovilo rozdělení země (70 % islám, 20 % pravoslaví, 10 % římskokatolická církev) a rychle začaly být znovu budovány svatostánky jednotlivých věrouk, které byly (až na výjimky) v dobách komunismu zbořené. V této zemi se tak ateismus stal symbolem doby Hodžova nedemokratického režimu a podobně jako je tomu v zemích bývalé Jugoslávie, je nyní náboženství považováno za významnou kulturní součást života mnohých Albánců. I přesto zde však nejsou hlavně islámské zvyky příliš zažité; země je výrazně sekulární a náboženský konzervatismus zde přílišnou roli nehraje.

Křesťanství.

Hlavními křesťanskými proudy v Albánii jsou pravoslaví a katolictví. Pravoslavní jsou soustředěni na jihu a římští katolíci na severu země, což zhruba odpovídá rozdělení albánského území mezi západ a východ v době velkého schismatu.

Náboženská orientace obyvatel představuje v Albánii velice citlivou otázku. Poslední věrohodná data o vyznání obyvatel pocházejí z 60. let 20. století, kdy bylo obyvatelstvo rozděleno na vyznavače islámu (asi 38,7 %), pravoslaví (asi 24 %) a katolíky (asi 16 %). Od té doby došlo k rozsáhlým změnám, jejichž přesná kvantifikace je ovšem prakticky nemožná.

L'Albanie, petit pays de, longtemps isolé, a abandonné tout pratique religieuse de 1967 à 1990, par athéisme d'État. Depuis 1990, la population a renouvelé des formes de religion.


Vývoj.

Po úspěchu typu M.D.450 Ouragan začal konstruktér Marcel Dassault pracovat na modernějším typu, označeném MD.452 Mystère I. První prototyp letounu Mystère byl de facto Ouragan vybavený křídlem o šípu 30° a upravenými ocasními plochami. Poté byly postaveny další dva prototypy, vybavené motorem Rolls-Royce Tay 250 (motor koncepcí obdobný s typem Rolls-Royce Nene, tj. s radiálním kompresorem, ovšem výrazně výkonnější; stejně jako Nene se ani Tay v Británii nedočkal většího rozšíření, či vůbec použití v žádném letounu, sériově vyráběném pro RAF) o tahu 28 kN.  Po těchto třech prototypech byly postaveny dva prototypy Mystère IIA s motorem Rolls-Royce Tay a výzbrojí čtyř 20mm kanónů Hispano a další čtyři prototypy verze Mystère IIB, u kterých byly použity dva 30 mm revolverové kanóny DEFA. Prototyp Mystère IIA byl první francouzský letoun, který dosáhl rychlosti 1 Machu. Stalo se tak 28. října 1951 ve střemhlavém letu.  Další variantou bylo 11 předsériových letounů verze Mystère IIC, u kterých bylo hlavní změnou použití nového motoru SNECMA Atar 101C o tahu 24,5 kN. U dvou kusů byla pokusně instalována verze SNECMA Atar 101F s přídavným spalováním (37,3 kN).

Operační služba.

Francouzské letectvo objednalo 150 kusů verze Mystère IIC, přičemž první z nich vzlétl v červnu 1954 a dodán byl v říjnu 1954. Sériový letoun měl dva 30mm kanóny DEFA, motor SNECMA Atar 101D o tahu 29,4 kN, zvětšenou šípovitost ocasní plochy a upravené vstupy vzduchu a palivové nádrže.  V době dodání posledního kusu v roce 1957, už byly letouny Mystère přesouvány k pokročilému výcviku. Typ byl moderní v době svého vzniku na počátku 50. let, ale díky zdržení vývoje se stalo to, že v době jeho vstupu do služby už létal jeho výkonnější nástupce Dassault Mystère IVA. Ve výcviku typ zůstal až do roku 1963, kdy byl vyřazen.  Letoun neměl zahraniční uživatele a nikdy se nedostal do boje. Izrael měl zájem o 24 kusů, ale kvůli zdržení jeho vývoje zakoupil přímo modernější typ Dassault Mystère IV a do jeho dodání používal letouny Ouragan.

Specifikace (Mystère IIC).

"Informace čerpány z""

Dassault MD.452 Mystère byl francouzský stíhací letoun vyvinutý v 50. letech firmou Avions Marcel Dassault jako náhrada typu Dassault Ouragan. V době svého vzniku na počátku 50. let, se jednalo o moderní letoun, ale zdržení ve vývoji vedlo k tomu, že byl u stíhacích jednotek používán jen několik let a poté byl převeden k výcviku. Letoun neměl zahraniční uživatele a nikdy nebyl operačně nasazen.

Le Mystère II est un avion de chasse français construit par Dassault Aviation dans les années 1950. Directement dérivé de l'Ouragan et construit à 150 exemplaires, c'est le premier avion de conception française capable de dépasser le mur du son. Le Mystère II est cependant un appareil de transition, qui ne reste en service que quelques courtes années avant d'être remplacé par le plus performant Mystère IV.


Název a původ.

V tomto významu se slovo "orchestr" poprvé objevuje v baroku (Johann Mattheson: "Das neu-eröffnete Orchestre", Hamburk 1713). Slovo pochází z řeckého ὀρχήστρα ("orchéstra"), což byl v antickém divadle půlkruhový prostor mezi předscénou (proscéniem) a hledištěm, kde při divadelních představeních vystupoval chór). Když se v 16. století evropské divadlo obnovovalo, umístili sem soubor doprovázejících hudebníků, na něž se pak označení "orchestr" rozšířilo.

Vývoj v jednotlivých stylových obdobích.

V pozdním středověku a renesanci se užívalo slovo "capella" (kaple), které zpočátku znamenalo vokalisty spolu s jejich instrumentálním doprovodem čili celý soubor hudebníků, doprovázejících bohoslužbu. Teprve s rozvojem instrumentální hudby v 16. a 17. století byl výraz přenesen na samostatný instrumentální ansámbl (odtud "a capella" ve významu "bez doprovodu nástrojů").  Barokní orchestr se skládal ze dvou složek: fundamentu (violoncello, fagot, loutna, cembalo, varhany) a vrchních melodických nástrojů (housle, flétna, hoboj apod.). Kapelník dirigoval obvykle od cembala, ale podílel se na provedení skladby také například jako houslista (Antonio Vivaldi) nebo používal podle francouzského úzu dirigentské hole (Jean-Baptiste Lully). Orchestry mívaly kolem dvaceti instrumentalistů, ale dochovaly se již také záznamy o příležitostném vystoupení mnohem početnějších uskupení (kolem sta hráčů).  Ve druhé polovině 18. století přispěly k rozvoji nové podoby orchestru např. Berlín a především Mannheim a Paříž. Všude se výrazně uplatňovali čeští hudebníci (bratři František a Antonín Bendové, Jan Václav Stamic, Karel Stamic, František Xaver Richter a další). Čtyřhlasé obsazení smyčců (1. housle, 2. housle, violy a cella s kontrabasy) a zdvojení dřev ( 2 flétny, 2 hoboje, 2 klarinety, 2 fagoty; v raném klasicismu 2 hoboje, 2 horny) vytvořilo novou zvukovou normu, která byla postupně obohacována o další nástroje (v období romantismu zejména ve skupině žesťů, ve 20. století především ve skupině bicích). Zároveň rostl i počet členů orchestru. V moderní hudbě se aktuální nástrojové složení orchestru zcela podřizuje dané partituře, která může předepisovat například elektrofonické nástroje, digitálně produkovaný zvuk apod.

Klasifikace orchestrů.

Klasifikace základních typů orchestru vycházejí obvykle z toho, z jakých hudebních nástrojů se těleso skládá (například smyčcový orchestr nebo dechový orchestr), jak velkým počtem instrumentalistů jsou nástroje zastoupeny (komorní orchestr, symfonický orchestr apod.) nebo jakému druhu hudby se těleso věnuje (například jazzový, taneční, divadelní, filmový, mozartovský, barokní, scénický orchestr atd.). Tato základní kritéria se často prolínají a při specifikaci nových druhů hudebních těles k nim přistupují další hlediska.

Symfonický (filharmonický) orchestr.

Největší počet instrumentalistů (více než sto) sdružuje symfonický orchestr, označovaný často také jako filharmonický (filharmonie). Jednotlivé nástroje jsou v něm zastoupeny vždy větším počtem instrumentalistů, tvořících nástrojové skupiny (sekce). Obsazení orchestru se obvykle uvádí v ustálené posloupnosti, odpovídající pořadí instrumentálních hlasů v partituře.  Podle potřeb konkrétní partitury mohou k těmto nástrojům přistupovat i další, např. drnkací nebo klávesové (klavír, cembalo, varhany, celesta, xylofon), jazzové (saxofon) atd.  Také jednotlivé nástrojové skupiny v orchestru mají svou hierarchii. První (a druhý první) hráč každé skupiny hraje sóla předepsaná pro jeho nástroj v partituře. Obvykle je zároveň také vedoucím skupiny (nástrojové sekce) s povinností vést dílčí zkoušky své skupiny a slaďovat její způsob interpretace s požadavky dirigenta (včetně techniky hry typické pro jednotlivé nástroje, např. u smyčců tak zvané smykování apod.). Tento sóloinstrumentalista (např. sólohobojista, sólovioloncellista apod.) je jmenován na základě svého vítězství v konkurzu, vypsaném na tuto pozici. Konkurzní komisi tvoří obvykle šéfdirigent a první hráči jednotlivých nástrojových skupin. Sóloví hráči smyčcových sekcí se označují jako koncertní mistři. Zvláštní postavení má koncertní mistr skupiny prvních houslí, který je podřízen přímo dirigentovi a tvoří při studiu skladby spojovací článek mezi ním a orchestrem.  V renomovaných orchestrech procházejí instrumentalisté konkurzem často vícekrát, např. ucházejí-li se o přijetí do orchestru (jako tzv. tutti hráči) a poté ucházejí-li se o místo vedoucího hráče nástrojové skupiny. Základní pracovní povinnost orchestrálního hráče specifikuje smlouva obvykle počtem tak zvaných výkonů (například 250 čtyř- až pětihodinových výkonů za sezónu).  Uměleckým vedením orchestru je pověřen jeho šéfdirigent. Způsobem své práce významně spoluutváří úroveň orchestru a formuje jeho repertoár (členy umělecké rady, která spolurozhoduje o dramaturgii sezóny, jsou krom něj také první hráči jednotlivých nástrojových sekcí). Krom šéfdirigenta mají velké symfonické orchestry také své stálé a hostující dirigenty. Osobnost dirigenta se projevuje nejen v nastudování skladeb (tatáž partitura může být interpretována různě), ale - při dlouhodobé spolupráci - i ve stylu práce samotného orchestru a jeho specifickém způsobu interpretace.

Orchestr je označení pro početnější hudební instrumentální těleso, v němž jsou alespoň hlavní nástroje zastoupeny více než jedním hráčem. Na rozdíl od menších těles (duo, kvarteto atd.) orchestr většinou řídí dirigent.

Un orchestre est un ensemble de musiciens instrumentistes réuni pour l'exécution d'une œuvre musicale. Le nombre et la combinaison des interprètes dépendent du compositeur, de l'époque et du genre du répertoire abordé. Le plus souvent, il est dirigé par un chef d'orchestre, mais un des musiciens peut aussi mener le groupe.


Buddhismus.

Dva významy Dháraní.

Prvním významem je schopnost udržet v mysli řeč, nauku buddhů, bez jediné chyby, po jejich vyslechnutí. Tuto schopnost dosahovali arhaté. Díky tomu byla přes tři sta let udržována řeč Buddhy bez jediné chyby, aniž by byla překroucena.  Arhaté vždy když začali mluvit o Dharmě, kterou slyšeli přímo z úst samotného Buddhy, začínali stejnou větou: "Tak jsem slyšel", což okamžitě dávalo jistotu, že je to přesné opakování slov Buddhy bez jediného chybného slova. Do dnešního dne začínají sútry těmito slovy.  Esencí sútry je text, kterému se říká Dháraní, který znamená udržení v mysli významu této nauky a tohoto textu v paměti. Dháraní v tomto případě už nejde přeložit do lidského jazyka, i když se v dnešní době setkáváme s pokusy přeložení těchto Dháraní. Někdy na začátku Dháraní, jindy uprostřed a někdy také na konci se objevuje esence Dháraní, nebo také srdce Dháraní, kterou je mantra, a esencí mantry je semenná slabika této mantry, tzv. bídža. Cílem Dháraní (skt. māhātmya) je to, co jí činí skutečnou.  Dháraní neboli tib. gzungs v tomto případě již nemají logický sled. Je to spíše tajemná řeč, která pro nás nemá logiku. Svůj smysl nabývají, až když zůstanou probuzené pomocí praxe a duchovního rozvoje praktikujícího žáka.

Sútry a Dháraní.

Poprvé se ze slovem Dháraní setkáváme v Lalativistara sūtra a Saddharmapundarīka sūtra. Karunāpundarika sūtra ve své druhé části má celou škálu Dháraní vypočítavaných jako "základy důvěry, víry " (skt. adhimuktipadam) v získání různých dovedností, které musí ovládat Bódhisattva (např. čtyři magické síly, skt. siddhi).  Z důvodu magických mocí Dháraní jejich symboliku a charakter do detailu zpracovaly školy tantry. V sútře Buddhy medicíny se nachází Dháraní, jejímž úkolem je pomoci všem lidem trpícím různými nemocemi, mezi jinými také žloutenkou. Podle tradice byla pronesena Buddhou – " z čela se mu rozzářilo světlo a rozezněla se Dháraní":  čín. tuoluoni () | kor. t'arani () | jap. darani () | viet. da la ni  čín. zong-chi () |kor. ch'ongji () | jap. sōji () | viet. tông tri | tib. gzungs.sangs ().  čín. mi-zhou () | kor. milju () | jap]. mitsuju () | viet. mât tru.  čín. zhouyu () | kor. chuǒ () | jap. jugo () |viet. tru ngu'. čín. zhouwen () | kor. chumun () | jap. jumun () | viet. tru văn. čín. chi-ming () | kor. chimyǒng () | jap. chimyō () | viet. tri minh.  čín. zhouyuan () | kor. chuwǒn () | jap. shūgen () | viet. tru nguyen.

Dháraní (tamilsky தாரணி, tibetsky gzungs. transliterace dhāraṇī – doslova "udržuje", "udržující" (magickou moc) je v tibetském buddhismu určitá část dharmické řeči buddhů.

Une dharani (IAST: dhāraṇī) est une sorte de mantra, étant comme celui-ci considérée avoir une puissance magique. Ces deux termes peuvent même être synonymes, bien qu'ils soient souvent utilisés dans des contextes différents, une dhāraṇī pouvant être dénuée d'intention spirituelle et confiner à la simple sorcellerie.


Dějiny.

Vesnice Kerem Acmona byla založena v roce 2001. Šlo o satelitní výběžek starší osady Bnej Acmon. Historie Kerem Acmony začala ještě před vypuknutím Intifády al-Aksá. Mezi osadami Morag a Bnej Acmon leželo několik tisíc dunamů nevyužíté půdy, kde se o deset let dříve rozkládaly vinice patřící k vesnici Bnej Acmon. V létě 2000 se druhá generace dětí osadníků z Guš Katif rozhodla uspořádat na této písečné plošině letní tábor. O několik měsíců později se před židovským svátkem Roš ha-šana dvě rodiny rozhodly přesunout se na toto místo a žít zde v karavanech. Následující jaro se je rozhodly následovat další rodiny, které zde žily v provizorních karavanech. Oficiální slavnost založení nové osady se odehrála 8. února 2001 na svátek Tu bi-švat. V roce 2001 se zde usadilo jádro 5 rodin. Zpočátku šlo o pouhou izolovanou výspu zástavby přináležející k osadě Bnej Acmon ale postupně se Kerem Acmona proměnila ve fakticky nezávislou obec, s vlastním zastoupením v Oblastní radě Chof Aza. Kromě obytných budov zde byla postavena synagoga, mikve pro muže a dětské hřiště. Mezi plány rozvoje osady byla výstavba jeslí a další stavební expanze. Osada nebyla nikdy plně uznána izraelskou vládou a její status byl podobný neschváleným předsunutým stanovištím ("outpostům").  Všech 20 rodin žijících v Kerem Acmona bylo 17. srpna 2005 vystěhováno izraelskou armádou a izraelskou policií v rámci plánu jednostranného stažení. Karavany a jiné objekty byly zničeny a oblast byla předána palestinským Arabům.

Demografie.

Obyvatelstvo obce Kerem Acmona bylo v databázi rady Ješa popisováno jako nábožensky založené. Přesné údaje o populačním vývoji nejsou k dispozici, protože osada nebyla oficiálně uznávána jako samostatná obec a její obyvatelé byli považováni za rezidenty Bnej Acmon. Databáze Yesha ale k roku 2003 uvádí v Kerem Acmona 24 stálých obyvatel.

Kerem Acmona (: כרם עצמונה, doslova ""Vinice Acmony"", : Kerem Atzmona) byla maláizraelská osada v jižní části bloku Guš Katif, která se nacházela v jihozápadním cípu Pásma Gazy, a která byla evakuována v rámci Izraelského plánu jednostranného stažení v roce 2005.

Kerem Atzmona, en, était un avant-poste israélien, situé au sud de la bande de Gaza, à proximité de la colonie de. Administrativement, il faisait partie du Gush Katif. Il est fondé en 2001 et est démantelé en 2005, dans le cadre du plan de désengagement des territoires occupés.


Obsah a uspořádání.

Má podobu číselníku s diagnostickými popisy a výkladem u jednotlivých položek i kapitol. Hlavním klíčem je zde znakový kód nemoci.  Ve verzi MKN-9 byly kódy diagnóz trojciferná čísla, přičemž jednotlivé výseky číselné řady odpovídaly skupinám nemocí a stavů. Rozšířená verze ICD-9-CM obsahuje navíc E-kódy a V-kódy. E-kódy označují vnější příčiny úrazů a jejich čísla jsou ze stejné části číselné řady jako kódy pro úrazy. Například E800 je kód pro železniční nehody, zatímco 800 kód pro zlomeniny. V kódy vyjadřují další faktory ovlivňující zdravotní stav nebo kontakt se zdravotnickými službami a odpovídají Z kódům v ICD-10.  Ve verzi MKN-10 je první znak zleva vždy velké písmeno latinské abecedy, jež udává hlavní kategorii. Znaky na 2. a 3. místě určují hlavní skupinu diagnóz. Za tečkou na 4., případně i dalším místě následuje podrobnější členění.  Klasifikace není souhrnem lékařského poznání ani neodráží jeho aktuální stav, ale vychází jen z nejširší shody mezi odborníky, takže mnohé běžně užívané diagnozy, zejména novější, lokálně využívané nebo spjaté s konkrétní odbornou teorií, v ní buď nejsou vůbec obsaženy nebo nemají samostatný kód a jsou zmíněny jen například v poznámce. Prakticky všechny kapitoly a podkapitoly obsahují i kód končící číslicí 8 (označující „jiné“ stavy spadající do příslušné kategorie) a číslicí 9 (označující „nespecifikované“ stavy). Podobný „zbytkový“ charakter má i hlavní kategorie R (Příznaky, znaky a nálezy nezařazené jinde).  Mezi nejproblematičtější a nejméně stabilizované části patří V. díl (kategorie F) obsahující duševní poruchy a poruchy chování. Jeho obsah je ve velké míře ovlivňován podrobnější americkou klasifikací DSM, kterou vydává Americká psychiatrická asociace (APA). WHO a APA od 90. let jednají o sjednocení kódů těchto dvou klasifikací duševních poruch. V. díl ICD-10 je považován za bližší klinické praxi, kdežto DSM-IV výzkumným účelům.

Historie.

Předchůdcem MKN byl Mezinárodní seznam příčin úmrtí ("International List of Causes of Death", nazývaný též "Bertillon Classification of Causes of Death"), který roku 1893 prosadil francouzský lékař Jacques Bertillon, starší bratr proslulého Alphonse Bertillona, na konferenci Mezinárodního statistického institutu ("International Statistical Institute") v Chicagu. Mnoho států tento statistický systém začalo používat a roku 1898 jej "American Public Health Association" (APHA) doporučila k oficiálnímu užívání matrikářům v Kanadě, Mexiku a Spojených státech. Zároveň APHA doporučila pravidelné revize každých 10 let.  Roku 1900 byla francouzskou vládou svolána první mezinárodní konference k revizi Klasifikace příčin úmrtí. V té době tvořila klasifikaci jedna nepříliš objemná kniha doplněná abecedním rejstříkem. Další konference svolala francouzská vláda v letech 1910, 1920, 1929 a 1938. Až do 5. revize byly prováděny pouze dílčí změny v obsahu, bez zásadního zásahu do struktury. Po Bertillonově smrti v roce 1922 byla ustavena „Smíšená komise“ složená ze zástupců Mezinárodního statistického institutu a Zdravotní organizace Společnosti národů ("Health Organization of the League of Nations"), která připravovala podklady a návrhy k jednání konferencí.  V průběhu let vzniklo v jednotlivých zemích mnoho doplňků a rozšíření, z nichž některé rozšiřovaly klasifikaci příčin úmrtí i o klasifikaci nemocí, jež nejsou smrtelné, a do mezinárodní verze dlouho nebyly přijaty. Až v roce 1938 přijala mezinárodní konference rezoluci, která obsahovala doporučení, aby různé národní seznamy byly v maximální možné míře zapracovány do Mezinárodní klasifikace příčin úmrtí.  Roku 1948 převzala odpovědnost za klasifikaci Světová zdravotnická organizace (WHO), dnes se sídlem v Ženevě. Šestou revizí, o níž jednala konference roku 1949 v Paříži, započala přeměna systému v univerzální seznam diagnóz. Název byl změněn na "Manual of International Statistical Classification of Diseases, Injuries and Causes of Death" (ICD, Mezinárodní statistická klasifikace nemocí, zranění a příčin úmrtí). Byla již rozdělena do dvou svazků a poprvé obsahovala i duševní poruchy. Další konference se konaly v letech 1955, 1965 a 1975, WHO zajistila vydání 7. revize (1957) i 8. revize (1968). Od 7. revize zaujaly nefatální nemoci v seznamu rovnocenné místo a ICD zahrnula i kódy dalších okolností ovlivňujících kontakt se zdravotnickými službami.  Ve Spojených státech vydala "United States Public Health Service" v letech 1959–1962 klasifikaci ICDA ("The International Classification of Diseases, Adapted for Indexing of Hospital Records and Operation Classification"). Tato klasifikace mnohem komplexněji pokrývala potřeby výkaznictví nemocnic a tam, kde se používala, byla považována za 7. revizi ICD (někdy se označuje jako ICDA-7). "US Public Health Service" vydala pak ještě v roce 1968 speciální americkou verzi 8. revize, označovanou později jako ICDA-8 nebo ICD-8A, kanadská verze nesla označení CIMA-8. Americká klinická modifikace ICD-9, přijatá i některými dalšími státy, se označuje ICD-9-CM.  Konference pro 9. revizi ICD (1975) schválila záměr zpracovat samostatně další dvě doplňkové klasifikace: "International Classification of Procedures in Medicine" (ICPM, vyšla ve dvou dílech v roce 1978) a "International Classification of Impairments, Disabilities, and Handicaps" (ICIDH, vyšla v roce 1980 – pozdější verze se nazývala "International Classification of Functioning, Disability and Health", zkratka ICF, v češtině MKF). V roce 1976 vyšlo ještě speciální onkologické rozšíření k ICD-9, "International Classification of Diseases for Onocology" (ICD-O). Na první přípravné schůzi k přípravě 10. revize ICD se tak začalo mluvit o nové koncepci rodiny klasifikací.  Roky zavedení národních modifikací v jednotlivých státech nebo roky zavedení různých podverzí se mohou lišit. Označení nejstarších verzí se užívá zpětně, původní verze se zkratkou ICD neoznačovaly.

Mezinárodní klasifikace nemocí a souvisejících zdravotních problémů (v češtině označovaná zkratkou MKN, v anglickém originále "International Classification of Diseases and Related Health Problems", zkratka ICD) je publikace, která kodifikuje systém označování a klasifikace lidských onemocnění, poruch, zdravotních problémů a dalších příznaků, situací či okolností. Vydává ji Světová zdravotnická organizace (WHO), ale některé národní zdravotní organizace vydávají vlastní modifikované verze přizpůsobené místním podmínkám a speciálním účelům. Původně vznikla v roce 1893 jako Klasifikace příčin úmrtí a měla umožnit mezinárodní srovnání. Od roku 1948 byla rozšířena o další diagnózy a stala se všestrannou pomůckou pro řízení zdravotní politiky i pro výkaznictví ve vztahu ke zdravotním pojišťovnám a obdobným platebním systémům. Zhruba s desetiletým odstupem vycházejí aktualizované přepracované verze, které se rozlišují číslem uváděným za zkratkou MKN nebo ICD (například MKN-10 či ICD-10, ICD-8 atd.), menší aktualizace vycházejí s roční a tříletou periodou.

La Classification internationale des maladies ou CIM (en anglais, "International Classification of Diseases" ou "ICD") est une classification médicale codifiée classifiant les maladies et une très vaste variété de signes, symptômes, lésions traumatiques, empoisonnements, circonstances sociales et causes externes de blessures ou de maladies.