Život.

Narodil se 15. září 1989 v hlavním městě Belgie, v Bruselu. Jeho rodiče jsou přistěhovalci ze severoafrického Maroka. Má dva bratry, kteří se jmenují Ibrahim a Mohamed. Žil v bruselské čtvrti Molenbeek-Saint-Jean, která je známá jako sociálně vyloučená lokalita obývaná převážně muslimskými imigranty. Zde se spřátelil s další významnou postavou teroristických útoků v Paříži, Abdelhamidem Abaaoudem. V letech 2009 až 2011 se živil jako mechanik v bruselské dopravní společnosti, odkud byl ale nakonec propuštěn kvůli špatné pracovní morálce. Od roku 2010 spáchal řadu přestupků a trestných činů, zahrnující nelegální přechovávání psychotropních látek či vloupání, za které byl odsouzen do vězení.  V době před útoky se radikalizoval, což bylo dáno především intenzivním navázáním kontaktů s Abaaoudem, který se v roce 2014 vrátil z Islámského státu. Samotný Salah Abdeslam byl v roce 2015 identifikován celkem v šesti zemích Evropské unie, při cestě do Maďarska projížděl začátkem roku 2015 i přes Českou republiku. Již před pařížskými teroristickými útoky byl zmíněn belgickými zpravodajskými službami v seznamech osob podezřelých z terorismu.

Teroristické útoky v Paříži.

Salah Abdeslam byl zapojen do teroristických útoků v Paříži ze 13. listopadu 2015 vytvořením zázemí pro vykonavatele útoků. Pronajímal jim byty, hotelové pokoje a několik automobilů; v jednom z nich odvezl útočníky k pařížskému klubu Bataclan, kde teroristé následně zavraždili přes 80 osob. Při útocích se odpálil i Salahův bratr Ibrahim. Ačkoliv sám Salah Abdeslam listopadové pařížské útoky přímo neprováděl, měl na nich značný strategický podíl a záhy se stal jednou z nejhledanějších osob v Evropě.  Okamžitě po útocích opustil Francii a spekulovalo se o jeho možném útěku do Sýrie, na území Islámského státu. Později se ale ukázalo, že se po celou dobu skrýval v Bruselu, nejčastěji ve čtvrti Molenbeek. Zde policie provedla v druhé polovině listopadu a v prosinci 2015 několik rozsáhlých zátahů na osoby spjaté s teroristickými útoky v Paříži, při kterých policisté zadrželi desítky lidí spojené s terorismem. Abdeslam, který byl hlavním cílem zátahů, při nich ale opakovaně těsně unikal. Je považován za jediného přeživšího účastníka pařížských teroristických útoků ze 13. listopadu 2015.  Dne 18. března 2016 byl zadržen při policejní razii právě v bruselské čtvrti Molenbeek. Před zadržením byl lehce postřelen poté, co se snažil policii uprchnout. O den později byl propuštěn z nemocnice v Saint-Pierre a v následujících dnech se zúčastnil výslechů belgické policie. Při nich uvedl, že se chtěl v rámci listopadových teroristických útoků odpálit na stadionu Stade de France, kde v té době probíhal fotbalový zápas mezi Francií a Anglií. Jeho výpověď přinesla také důležité informace o dalších členech rozsáhlé teroristické sítě a jejím fungování. Po teroristických útocích Islámského státu v Bruselu dne 22. března 2016, jen čtyři dny po Abdeslamově zadržení, vyslovili představitelé některých tajných služeb možnou souvislost těchto dvou událostí.  Dne 27. 4. 2016 byl Abdeslam vydán k trestnímu stíhání do Francie. Francie ho ihned obvinila z členství v teroristické organizaci, z vražd, z únosu a z držení výbušnin a zbraní.  Dalším vyšetřováním vyšlo najevo, že Abdeslam v létě roku 2015 třikrát navštívil Budapešť, odkud převezl do západní Evropy nejméně 13 teroristů vycvičených Islámským státem, včetně tří pozdějších útočníků v Bataclanu. Teroristé pronikli do Maďarska ze Srbska ukrytí mezi uprchlíky a na cestě několikrát využili pomoci humanitárních pracovníků – mj. k získání maďarských SIM karet či k přenocování.

Salah Abdeslam (arabsky: صلاح عبد السلام ; * 15. září 1989 Brusel) je francouzsko-marocký islámský terorista, který se stal známým především jako jeden z hlavních strůjců teroristických útoků v Paříži dne 13. listopadu 2015, při nichž bylo zabito 130 lidí. Později, 18. března 2016 byl zatčen belgickou policí a 27. dubna byl vydán do Francie.

Salah Abdeslam, né le à Bruxelles, est un terroriste djihadiste français et ayant grandi en Belgique, dans la commune de Molenbeek-Saint-Jean.


Životopis.

Narodil se v malém zemědělském městě Selukwe v Jižní Rhodesii jako třetí dítě skotských imigrantů Johna a Agnes Smithových. V mládí byl vášnivým sportovcem, vynikal mimo jiné v kriketu a ragby. Poté studoval na Rhodesově univerzitě v Grahamstownu v Jižní Africe. Studium ale přerušil po začátku 2. světové války, aby mohl bojovat jako pilot v britském letectvu. Během svého pobytu u letectva byl účastníkem dvou nehod. V roce 1943 v Egyptě havaroval svůj Hawker Hurricane, přitom přišel o oko a přivodil si popáleniny obličeje. Přesto dále pokračoval v pilotování. O rok později byl sestřelen v severní Itálii nad územím kontrolovaným německými jednotkami. Připojil se k italským partyzánům a účastnil se sabotážních akcí proti nacistům. Po několika měsících utekl přes Alpy do, tehdy už spojenci osvobozené, jižní Francie. Po návratu do Afriky dokončil svá univerzitní studia a úspěšně kandidoval do rhodeského parlamentu ve volbách v roce 1948. Kandidoval za Liberální stranu, která přes svůj název byla spíše stranou prosazující konzervativní hodnoty. Během vzniku Federace Rhodesie a Ňaska v roce 1953 přestoupil do taktéž nově vzniklé Federální strany. Ze strany vystoupil v roce 1961, kdy strana podpořila vznik nové ústavy umožňující větší zastoupení zájmů černochů v parlamentu. Protestoval také proti článku ústavy, podle kterého se v případě rozpadu federace ze všech jejích součástí (Jižní Rhodesie, Severní Rhodesie, Ňasko) stanou tzv. Commonwealth realm, formálně nezávislé státy, jejichž hlavou bude britská královna. Británie si totiž v této době ještě udržovala podstatný vliv na chod Commonwealth realm a v případě Rhodesie by to nepochybně znamenalo velký tlak na přechod k vládě černošské většiny. Taková byla politika, kterou Británie prosazovala ve svých afrických koloniích v rámci dekolonizace. S tím se Smith nehodlal smířit a po odchodu z Federální strany založil stranu Rhodeská fronta. Tato strana slibovala odtržení od Británie a pokračující vládu bělochů. V roce 1962, rok po svém založení, vyhrála jihorhodeské volby. Premiérem se stal Winston Field, který Iana Smithe jmenoval vicepremiérem. Rok po volbách došlo k rozpadu Federace a zatímco kolonie Severní Rhodesie a Ňasko se pod dohledem Británie transformovaly v samostatné státy ovládané černošskou většinou (pod novými názvy Zambie a Malawi), budoucnost Jižní Rhodesie zůstávala nejistá. Fieldova neprůbojnost v jednání s Británií vedla až k jeho rezignaci na post premiéra na základě vnitrostranického hlasování v dubnu 1964. Premiérem se následně stal Smith.

Období vlády.

Nedlouho po uvedení do úřadu Smithova rasistická vláda zavedla apartheid ve stylu Jihoafrické republiky a zakázala dvě nejvýznamnější proti-koloniální organizace původních obyvatel ZANU a ZAPU a jejich vůdčí postavy uvěznila. Poté, co ztroskotala veškerá jednání s Velkou Británií, vyhlásil 11. listopadu 1965 unilaterálně nezávislost Rhodesie. Její nezávislost ale neuznala žádná země a Británie na ni prostřednictvím OSN uvalila rozsáhlé ekonomické sankce. Ty ovšem neměly příliš velký efekt, protože je porušovaly zejména Jižní Afrika a Portugalská východní Afrika. Znovu se rozběhla série jednání mezi Smithem a britskou vládou, která se ale ani tentokrát nesetkala s úspěchem. Rhodesie se v roce 1970 vyhlásila republikou ve snaze získat alespoň nějaké mezinárodní uznání. To se však nestalo a boje s partyzánskými složkami odbojových organizací ZANLA a ZIPRA (odnožemi ZANU a ZAPU) počátkem 70. let stále nabývaly na intenzitě. Zásadním zvratem celé situace v regionu byla nezávislost Mosambiku na Portugalsku v roce 1975. Portugalsko podporovalo Smithův režim, kdežto nový stát ovládaný marxistickou stranou FRELIMO podporu okamžitě ukončil a v následném chaosu občanské války v Mosambiku našli zázemí i vojáci ZANLA a ZIPRA. Navíc Smith ztrácel podporu i od Jižní Afriky. S rostoucí guerillovou aktivitou musela Smithova vláda vynakládat více peněz na chod armády a také mnoho bělochů emigrovalo do sousední Jižní Afriky, kde měl v té době ještě neotřesitelnou pozici apartheid. Před definitivní vojanskou porážkou apartheidu navrhly antikoloniální síly vyjednávání, které mělo zabránit totálnímu vyhnání bělochů. V roce 1978 tak vznikla dohoda s vedená černošským biskupem Abelem Muzorewou na plynulé transformaci moci do rukou černošské většiny, která dočasně přenechala velké výhody bělošské menšině. Běloši podmínky dohody nikdy nesplnili.. O rok později se země přejmenovala na Zimbabwe Rhodesie a premiérem se stal ve smíšené vládě Abel Muzorewa. Zimbabwe Rhodesie byla krátkodobým kompromisním řešením, černoši sice už měli většinu v parlamentu i ve vládě, ale například 28 křesel v parlamentu bylo vyhrazeno pro bělošské voliče. Zimbabwe Rhodesii neuznala žádná země mezinárodního společenství. V prosinci roku 1979 byla v Británii podepsána Dohoda z Lancaster House mezi britskou vládou, vládou Zimbabwe Rhodesie, ZANU a ZAPU. Dohoda zaručovala samostatnost pod vládou majority a svobodné volby. Ty se konaly v únoru 1980 a byly britskou vládou prohlášeny za platné.

Opozice a pozdější léta.

Smith byl i po změně režimu stále členem parlamentu, jímž zůstal až do roku 1987. Byl vůdčí postavou opozice vůči Mugabemu a často kritizoval jeho vládu a obviňoval ji z korupce. V roce 1992 se ještě krátkodobě anganžoval v opozičním hnutí Spojená fronta. Na rozdíl od většiny bělošské populace ze Zimbabwe neodešel, stále pobýval buď na své venkovské farmě, nebo ve svém domě v hlavním městě Harare. I po konci své kariéry v politice nepřestával otevřeně kritizovat Mugabeho režim, který na přelomu tisíciletí přivedl kdysi jednu z nejbohatších zemí Afriky na hranici ekonomického kolapsu. V roce 1997 vydal svou autobiografii "The Great Betrayal" (anglicky Velká zrada). Až na úplném sklonku svého života Zimbabwe opustil. Posledních několik let svého života strávil v Kapském Městě, kde 20. listopadu 2007 zemřel ve věku 88 let.

Ian Douglas Smith (8. dubna 1919 – 20. listopadu 2007) byl rhodeský farmář zastávající nadvládu bílých mužů a jeden ze zakladatelů politiky apartheidu. V letech 1964–1979 byl premiérem Rhodesie. V roce 1965 začala Rhodesie pod jeho vedením uplatňovat rasovou segregaci a vyhlásila nezávislost na Velké Británii.

Ian Smith (né le à Selukwe en Rhodésie du Sud et mort le au Cap en Afrique du Sud) est un homme d'État anglo-rhodésien puis zimbabwéen, député (1948-1987), membre notable du Front rhodésien et Premier ministre de Rhodésie (futur Zimbabwe) du au. Premier Rhodésien d'origine à cette fonction, il dirigea le gouvernement principalement blanc qui proclama unilatéralement l'indépendance du pays vis-à-vis du Royaume-Uni en 1965. Durant les quatorze années d'isolement diplomatique qui suivirent, il supervisa les actions des forces de sécurité qui combattaient les guérillas nationalistes noires soutenues par l'Union soviétique. Il abandonna le pouvoir en 1979 après la signature d'un accord de paix et resta le chef de l'opposition parlementaire jusqu'en 1987.


Životopis.

Narodil se v Dumbartonu ve Skotsku a vyrůstal ve městech Clydebank a Cumbernauld. Inspirován belgickým jazzovým kytaristou Django Reinhardtem, začal ve věku 11 hrát na kytaru a odbyl si první vystoupení ve školní hudební skupině Jaygars, později známé jako One in a Million. One in a Million vystupovali živě jako "předskokani" během skotského turné skupiny The Who v roce 1967. Toho samého roku vydali svůj singl "Fredereek Hernando"/"Double Sight" u MGM. Singl je dnes velmi vyhledávanou a ceněnou položkou mezi sběrateli, jako klasika britské psychedelické hudby. "Double Sight", v roce 2009 bylo vydáno CD kompilace, obsahující tento singl a další písně napsané a nahrané touto skupinou.  V dubnu 1967 hrál McCulloch na sólovou kytaru písně Utterly Incredible, Too Long Ago to Remember, Sometimes Shouting at People během koncertu The 14 Hour Technicolor Dream, který byl uspořádán v Alexandra Palace v Londýně. Se skupinou One in a Million pak ještě vystupoval živě na The Upper Cut a dalších londýnských událostech.  McCullochova sláva vzrostla v roce 1969 kdy se připojil k přátelům Pete Townshenda, Andy 'Thunderclap' Newmanovi (piano) a skladateli Johny 'Speedy' Keenovi (zpěv, bicí), aby založili skupinu Thunderclap Newman. Skupina nahrála hit číslo 1 britské hitparády "Something in the Air" a díky tomu se McCulloch stal nejmladší osobou, která hrála na hitu č. 1. Album skupiny Thunderclap Newman's "Hollywood Dream", začínající McCullochovou instrumentálkou a obsahující jeho píseň "I See It All", se prodávalo dobře, ale nebylo takovým hitem jako jejich singl. Od ledna do poloviny dubna roku 1971 byla skupina na koncertní šňůře v Anglii, Skotsku, Holandsku a Skandinávii a několik týdnů později se rozpadla.  V říjnu 1971 hrál McCulloch kytaru na koncertech skupiny John Mayall and the Bluesbreakers v Aglii a Německu. 31. října 1971 měla McCulloch's skupina Bent Frame svoje první debutové vystupení v Londýně. Následně se skupina přejmenovala na Jimmy McCulloch Band a v únoru 1972 vystupovala jako předskokani skupiny Mountain Leslie Westa na koncertech ve Skotsku a Anglii. Poté pracoval jako studiový hudebník pro Klause Voormana, Harry Nilssona, Steve Ellise, John Entwistleho a další.  V červnu 1972 se McCulloch připojil ke skupině Stone the Crows kde nahradil kytaristu Les Harveye, který byl na pódiu zraněn elektrickým proudem. Pomohl pak Stone the Crows dokončit jejich album "Ontinuous Performance", kde hrál ve skladbách "Sunset Cowboy" a "Good Time Girl". Stone the Crows se rozpadli v červnu 1973.  V roce 1973 hrál na albu Johna Keena "Previous Convictions", pak krátkodobě se skupinou Blue a na debutovém albu Briana Friela, podo pseudonymem 'The Phantom'.

Paul McCartney a Wings.

McCulloch se připojil ke skupině Wings v srpnu 1974. Jeho debutem ve skupině byla píseň "Junior's Farm".  Napsal hudbu k anti-drogové písni "Medicine Jar" z alba "Venus and Mars" a podobnou píseň, "Wino Junko" na albu "Wings at the Speed of Sound". Na obou i zpíval, texty napsal bývalý bubeník skupiny Stone the Crows Colin Allen.  Během působení ve Wings, založil McCulloch se svým bratrem Jackem a Dave Clarkem skupinu White Line. Hráli na několika koncertech a vydali singl "Call My Name"/"Too Many Miles". Album "White Line – Complete", s 103 skladbami bylo vydáno v roce 1994 na Clarkeho značce Mouse Records. Jimmy McCulloch a skupina White Line se 27. listopadu 1976 objevila na britském TV programu "Supersonic". Jak bylo zmíněno výše, hrál v roce 1977 na kytaru na albu Roy Harpera "Bullinamingvase" a albu Ricci Martina "Bleached".  V září 1977 McCulloch skupinu Wings opustil, aby se připojil k obnovené skupině Small Faces. Hrál na kytaru na albu Small Faces "78 in the Shade". Začátkem roku 1978 založil společně s Brianem Robertsonem, Jimmy Bainem a Kenney Jonesem skupinu Wild Horses, ale McCulloch a Jones skupinu brzy opustili. V roce 1979 McCulloch vstoupil do skupiny the Dukes. Jeho poslední nahrávkou byla píseň "Heartbreaker", která se objevila na jejich jediném albu "The Dukes".

Smrt.

Dne 27. září 1979 byl McCulloch nalezen svým bratrem mrtev v bytě ve čtvrti Maida Vale v Londýně. Pitva prokázala, že zemřel na selhání srdce po otravě morfinem a alkoholem. Zemřel ve věku 26 let, nebylo o něm známo, že by byl uživatelem tvrdých drog.

James 'Jimmy' McCulloch (4. června 1953 – 27. září 1979) byl skotský hudebník a skladatel, známý jako kytarista a baskytarista ve skupině Paul McCartneye Wings, kde hrál v letech 1974 až 1977. McCulloch byl členem Glasgowské psychedelické skupiny One in a Million (dříve známé jako Jaygars), Thunderclap Newman a Stone the Crows. Objevil se též na mnoha albech, včetně alba "Whistle Rymes" Johna Entwistleho z roku 1972, jako sólový kytarista hrál s Peterem Framptonem na "Apron Strings" a "I Feel Better", na albu Roy Harpera "Bullinamingvase" a albu Ricci Martina "Bleached". Hrál na kytaru na albu Rogera Daltreye "One of the Boys" které bylo vydáno v roce 1977. McCulloch byl přítelem skupiny Who a členem skupiny Thunderclap Newman, která byla vytvořena a vedena jejím mentorem Pete Townshendem. Jeho bratr je bubeník Jack McCulloch.

James McCulloch, né le à Dumbarton en Écosse et mort d'insuffisance cardiaque le, est un musicien écossais. Il a été guitariste et bassiste pour Thunderclap Newman, Stone the Crows et le groupe Wings de Paul McCartney.


Cíle.

Bruselské mezinárodní letiště Zaventem.

Na bruselském mezinárodním letišti došlo ke dvěma sebevražedným útokům v odletové hale. K prvnímu výbuchu došlo v blízkosti přepážek leteckých společností American Airlines a Brussels Airlines, těsně poté následoval druhý výbuch před kavárnou Starbucks. Dle svědků událostí se před útoky ozývalo provolávání frází v arabštině, včetně hesla „Alláhu akbar!“. Usmrceno bylo 14 lidí. Sebebražední atentátníci byli identifikováni jako Brahim el-Bakraoui, první z bratrů El-Bakraouiových, a Najim Laachraoui; o něm se zpočátku soudilo, že z místa uprchnul. Na místě se našel samopal kalašnikov a nevybuchlé zavazadlo patřící třetímu útočníkovi. Jeho výbušnina neexplodovala a z místa činu utekl; belgická policie po něm začala intenzivně pátrat. Atentátníci přijeli na letiště taxíkem z bruselské čtvrti Schaerbeek.  Letiště bylo okamžitě evakuováno a uzavřeno minimálně do 28. března. Plánované přílety byly nejprve odkláněny na jiná letiště v Belgii nebo v zahraničí, v průběhu dne pak byly odlety z jiných letišť směřující do Bruselu rušeny. Některé lety nicméně přistály na letištích v Charleroi, Amsterdamu a Antverpách.

Bruselské metro (stanice Maelbeek).

Sebevražedná exploze se odehrála ve druhém voze vlaku vyjíždějícího ze stanice Maelbeek směrem do stanice Schuman na společném úseku linek 1 a 5 bruselského metra. Útok provedl druhý z bratrů El-Bakraouiových, Khalid el-Bakraoui. Vyžádala si 20 obětí. Ihned po výbuchu bylo celé bruselské metro uzavřeno a vyklizeno. Bruselská policie nalezla v metru další nevybuchlé nálože, které pomocí svých pyrotechniků řízeně v průběhu dne odpálila. Na několik hodin přestaly jezdit také autobusové a tramvajové linky.  Stanice Maelbeek leží v centru belgické metropole a v její blízkosti se nacházejí instituce Evropské unie. Zaměstnanci Evropské unie včetně Evropské komise a Evropské rady, které sídlí poblíž stanice Maelbeek, byli vyzváni pomocí bezpečnostních SMS a bezpečnostních emailů, které zaměstnancům zajišťuje Rada EU, aby zůstali doma nebo v budovách evropských institucí. Budovy evropských institucí byly uzavřeny; jejich zaměstnanci je po nějakou dobu nemohli opustit. V hotelu nacházejícím se nedaleko místa útoku byla zřízena provizorní ošetřovna. Některé osoby se z tunelu mezi stanicemi Maelbeek a Schuman podařilo dostat až po několika hodinách od útoku.

Pátrání po pachatelích.

V odpoledních hodinách dne 22. března zveřejnila média snímek údajných pachatelů útoku na letiště Zaventem. Dva z nich se měli odpálit při sebevražedném útoku; třetí z nich uprchl a policie po něm zahájila rozsáhlé pátrání.  Belgická policie zahájila rozsáhlé razie v přistěhovaleckých čtvrtích u lidí, které vytipovala jako možné komplice útočníků či potenciální hrozbu. Během nich na bruselském předměstí Schaarbeek našla výbušné zařízení, vlajku tzv. Islámského státu a chemikálie používané při výrobě bomb. Sousední Nizozemsko ohlásilo dopadení jednoho podezřelého, který ale nepatřil přímo mezi útočníky. Zadržen byl na nádraží železniční linky spojující Amsterdam s letištěm Schiphol.  Vyšetřovatelé identifikovali dva odpálené pachatele jako bratry Khalida a Brahima El-Bakraouiovy a třetího útočníka, který se vyhodil do vzduchu, jako Najima Laachraouiho. Khalid a Brahim El-Bakraouiovi měli oba belgické občanství, trvale žili v Bruselu a oba již byli v minulosti zapojeni do organizovného zločinu a trestně stíháni. Khalid El-Bakraoui si podle RTBF měl pod falešným jménem pronajmout byt ve Forestu u Bruselu, kde byl o týden dříve policií při zátahu zabit jeden muž. Třetí identifikovaný pachatel byl Syřan Najim Laachraoui, jehož DNA byla nalezena na několika výbušninách jak z předchozího zátahu, tak při útocích v Paříži roku 2015. Ráno 23. března policie v bruselské čtvrti Anderlecht zadržela muže, který byl považován za Laachraouie, následně však byla identita zadrženého dementována.  Dne 23. března večer byl jako Najim Laachraoui identifikován druhý sebevražedný atentátník, který zemřel na bruselském letišti. Laachraoui bojoval od února 2013 v Islámském státě, v září se setkal se strůjcem pařížských atentátů Salahem Abdeslamem, zatčeným 18. března. V prosinci 2015 na něj byl vydán zatykač v souvislosti s teroristickými útoky v Paříži.  Policie dne 23. března policie našla počítač se závětí útočníka z letiště Brahima el-Bakraouia, v níž uvedl, že se již necítí v bezpečí a nemá důvod dál žít. Turecký prezident Recep Tayyip Erdogan oznámil, že Turecko v červnu 2015 zadrželo jednoho z bruselských atentátníků, Brahima Bakraouiho, a posléze ho vyhostilo do Belgie. Tam byl ale i přes varování turecké strany údajně propuštěn na svobodu.  8. dubna 2016 belgická policie zatkla Mohameda Abriniho, třetího útočníka z bruselského letiště, který byl stíhán již v souvislosti s pařížskými útoky z listopadu 2015.

Reakce.

Reakce v Belgii.

V Belgii byl vyhlášen nejvyšší (čtvrtý) stupeň teroristické hrozby. Byly uzavřeny veřejné instituce a omezena veřejná doprava. Kvůli bezprostřední bombové hrozbě dostali studenti a zaměstnanci vlámské Svobodné univerzity v Bruselu na několik hodin příkaz nevycházet z budov a odpoledne policie nařídila evakuaci celého kampusu.  Belgie vyslala do Bruselu dalších 225 vojáků, kteří dohlížejí na bezpečnost ve městě. Obyvatelům Bruselu bylo doporučeno komunikovat textovými zprávami a prostřednictvím sociálních sítí, neboť telefonní sítě v Bruselu byly přetížené. Ministerstvo zahraničních věcí České republiky v závislosti na doporučení belgických bezpečnostních složek doporučilo českým občanům odložit cesty do Bruselu a zvážit případné další cesty do Belgie. Izrael na celý den zrušil veškeré lety z Evropy na své území.  Přerušena byla i mezinárodní vlaková doprava; vlaky Eurostar z Londýna nezajížděly na belgické území a belgické bezpečnostní složky uzavřely všechny tři hlavní nádraží v metropoli (Bruxelles Nord, Bruxelles Midi a Bruxelles Central). Po několika hodinách s výjimkou hlavního nádraží (Bruxelles Central) byla doprava na zbývajících nádražích obnovena.  Teroristický čin odsoudil tamní premiér Charles Michel i belgický král Filip. Belgická vláda v den útoku vyhlásila třídenní státní smutek, který platí od 23. do 25. března. Na druhý den 23. března byla ve 12 hodin po celé zemi držena minuta ticha. Zrušen byl např. i přátelský zápas belgické fotbalové reprezentace s Portugalskem, který byl plánován o týden později na bruselském Stadionu krále Baudouina.

Reakce v zahraničí.

Sociální síť Facebook podobně jako v případě pařížských útoků aktivovala svoji funkci „Safety Check“, kterou mohli lidé v oblasti dát informaci svým známým, že jsou v bezpečí.  Lídři zemí Evropské unie ve společném prohlášení útoky odsoudili a prohlásili, že posílí společné odhodlání bránit evropské hodnoty. Útoky odsoudil také americký prezident Barack Obama a ruský prezident Vladimir Putin. Ve večerních hodinách byly v barvách belgické vlajky nasvětleny pamětihodnosti ve velkých evropských městech, jako např. Eiffelova věž, Braniborská brána či Fontána di Trevi. Nejznámější belgické i evropské skupiny muslimů útoky odsoudily. Šéf Federace islámských organizací v Evropě Saíd Kamli uvedl, že jde o barbarské činy.  Americké ministerstvo zahraničí varovalo své občany před cestami do Evropy. Lidé po útocích ve velkém množství stornovali lety do Bruselu. Předseda Evropské komise Jean-Claude Juncker vyzval k rychlému schválení protiteroristických opatření, které komise navrhla.  Organizace Islámský stát, která se k útoku přihlásila, dne 23. března pohrozila útoky dalším zemím, které jsou členy mezinárodní koalice bojující s islamisty v Sýrii a Iráku. Útoky v Belgii byly podle ní namířeny na Brusel jako na hlavní město země, která podniká útoky na pozice Islámského státu. Dne 24. března Islámský stát v novém videu oslavoval bruselské atentáty a vyzval všechny muslimy, aby povstali a přihlásili se o vítězství ve svaté válce (součást džihádu).

Česká republika.

Česká republika již během 22. března de facto vyhlásila 1. stupeň nebezpečí (zvýšenou bdělost), ve večerních hodinách jej projednala a vyhlášení potvrdila na svém mimořádném jednání vláda. Premiér Sobotka i ministr vnitra Chovanec uvedli, že nemají žádné poznatky o tom, že by České republice hrozil jakýkoli útok. Vláda schválila nasazení 550 ozbrojených vojáků, kteří posílili policejní hlídky, a to po dobu maximálně dvou měsíců. Od 23. března 8:00 hodin bylo nasazeno 350 příslušníků armády v Praze, dalších 100 vojáků v Jihomoravském kraji a 100 v Moravskoslezském kraji. Ve společných dvou až čtyřčlenných hlídkách jsou zastoupeni vojáci, příslušníci Policie ČR a v některých případech také městští policisté. Hlídky se pohybují především v místech s vyšší koncentrací lidí, která by mohla být potenciálním cílem teroristů, jako jsou důležitá nádraží, náměstí či prostředky MHD; v hlavním městě se pak specificky jedná o síť metra v centru.  Preventivně byla posílena ostraha některých velvyslanectví. V souladu s krizovými plány došlo k aktivaci bezpečnostních opatření na pražském letišti a v metru. V rámci prevence přešly jaderné elektrárny Temelín a Dukovany z nultého na první stupeň bezpečnostních opatření. Ten znamená, že elektrárny nemají poznatky o nebezpečí, věnují ale zvýšené úsilí monitoringu svého okolí. Pražský hrad zrušil večerní cvičné salvy původně plánované k nácviku na uvítání očekávané čínské delegace. U budovy belgického velvyslanectví v Praze na Malé Straně vzniklo improvizované pietní místo k uctění památky obětí teroristických útoků, které navštívil např. premiér Bohuslav Sobotka.  České ministerstvo zahraničí v průběhu následujících dnů nepotvrdilo, že by mezi oběťmi nebo zraněnými při útocích byli nějací Češi. Média informovala o přítomnosti 20členné skupiny studentů žurnalistiky Masarykovy univerzity v hotelu Thon na ulici Rue Loi, nedaleko stanice metra Maelbeek, kteří však nebyli ohroženi, ale pouze omezeni bezpečnostními opatřeními. Předseda Ústředí muslimských obcí ČR Muneeb Hassan Alrawi útok ve svém prohlášení odsoudil, zároveň ale uvedl, že odmítá zneužívání podobných událostí k utlačování příslušníků náboženských a etnických menšin.

Teroristické útoky v Bruselu v březnu 2016 byly sérií teroristických činů, k nimž došlo dne 22. března mezi 7:58 a 9:11 hodin tamního času. Útoky si vyžádaly 35 mrtvých a asi 340 zraněných (z toho 62 kriticky). Jejich cílem bylo mezinárodní bruselské letiště Zaventem a stanice bruselského metra Maelbeek v centru města, poblíž budov evropských institucí. Celkem došlo ke třem sebevražedným explozím, které mají na svědomí bratři Brahim a Khalid el-Bakraouiovi a Najim Laachraoui; čtvrtému útočníkovi bomba nevybuchla a z místa utekl. K útokům se přihlásila teroristická organizace Islámský stát. Útoky přišly jen čtyři dny poté, co byl 18. března 2016 v bruselské čtvrti Molenbeek zadržen Salah Abdeslam, jeden z hlavních strůjců pařížských teroristických útoků z listopadu 2015. Podle některých informací provedla atentáty stejná teroristická síť, která stojí za listopadovými teroristickými útoky v Paříži.

Les attentats du à Bruxelles dans la région de Bruxelles-Capitale et dans la province du Brabant flamand, en Belgique, désignent une série de trois attentats-suicide à la bombe : deux à l'aéroport de Bruxelles à Zaventem et le troisième à Bruxelles, dans une rame du métro à la station Maelbeek, dans le quartier européen. Le bilan définitif fait état de (hors kamikazes) et.


Pozorování.

Na obloze se nachází v severní části souhvězdí u hranice se souhvězdím Blíženců, 7,5° jižně od hvězdy Alhena (γ Gem) s magnitudou 1,9. 1° severovýchodně se nachází hvězdokupa NGC 2264 (hvězdokupa Vánoční stromeček a Kuželová mlhovina).  Mlhovina má tvar trojúhelníku, na jehož vrcholu je proměnná hvězda R Monocerotis s magnitudou 10. K pozorování mlhoviny je zapotřebí alespoň malý hvězdářský dalekohled, protože má opravdu malý rozměr. Nejznámější vlastností této mlhoviny je její proměnná jasnost, která kolísá v průběhu několika měsíců.

Vlastnosti.

Pro amatérské astronomy je mlhovina zajímavá zejména díky své proměnnosti. Jedním z vysvětlení její proměnnosti je, že hustá mračna prachu blízko "R Mon" pravidelně stíní světlo této hvězdy. Tuto proměnnost objevil v polovině 20. století americký astronom Carl Otto Lampland na základě fotografických snímků pořízených v průběhu několika let. Toto kolísání se neshoduje s periodou proměnnosti centrální hvězdy R Monocerotis, navíc mlhovina mění svou jasnost jen v určité části. Z toho Lampland usoudil, že existuje jiná otáčející se temná mlhovina, která mlhovinu zakrývá, když se dostane před mlhovinu z našeho úhlu pohledu. V roce 1959 George Howard Herbig zjistil, že centrální hvězda je ve skutečnosti malou a jasnou mlhovinou trojúhelníkového tvaru, která uvnitř skrývá právě vzniklou hvězdu. Byl to první z mnoha podobných později objevených objektů. Předpokládá se, že takový útvar mohl před čtyřmi miliardami let obklopovat i Slunce během tvorby planet.  Centrální hvězda mlhoviny je ve skutečnosti dvojhvězdou, jejíž jasnější složka je přibližně 10x větší než Slunce. Kvůli husté mlhovině ovšem není viditelná v oblasti viditelného světla, nýbrž pouze v infračerveném spektru. Systém je pravděpodobně tvořen dvěma hvězdami typu T Tauri, které se vytvořily před 300 tisíci let.  Proměnnost mlhoviny může být také způsobena vlákny plynu, která jsou z protoplanetárního disku vyháněna a tvoří dvojitý kužel, který sleduje siločáry magnetického pole hvězdy, a tím způsobují pozorované změny.  NGC 2261 použil Edwin Hubble jako první světlo pro Haleův dalekohled na palomarské observatoři dne 26. 1. 1949, 21 let po začátku příprav na výstabu observatoře (1928). Edwin Hubble tuto mlhovinu studoval již dříve na observatořích Yerkes a Mount Wilson.

NGC 2261 (také známá jako Hubbleova proměnná mlhovina nebo Caldwell 46) je proměnná reflexní mlhovina v souhvězdí Jednorožce vzdálená přibližně 2 500 světelných let. Objevil ji britský astronom William Herschel v roce 1783. Je osvětlována hvězdou R Monocerotis, která je skryta za mlhovinou, takže není přímo vidět.

NGC 2261 ou Caldwell 46 est une nébuleuse par réflexion située dans la constellation de la Licorne. Cette nébuleuse, aussi connue comme la nébuleuse variable de Hubble, a été découverte par l'astronome germano-britannique William Herschel en 1783.


Batman v Superman : L'Aube de la justice

Příběh.

Rok a půl po ničivém souboji Supermana a generála Zoda v Metropolis (události filmu "Muž z oceli") se Superman (v civilním životě Clark Kent) stal kontroverzní postavou. Má své obdivovatele, kteří ho považují za hrdinu, i své odpůrce, kteří ho chápou jako nekontrolovatelnou hrozbu. Jedním z druhé skupiny je i miliardář Bruce Wayne, který v Gothamu již po téměř 20 let bojuje se zločinem jako samozvaný ochránce Batman.  Wayne se dozví, že pašerák zbraní Anatolij Kňazev navázal kontakt s byznysmanem Lexem Luthorem, šéfem korporace LexCorp. Luthor, který se tím dostane ke kryptonitu, se snaží přesvědčit americkou senátorku June Finchovou, aby mu zajistila vládní kontrakt na výrobu zbraně proti Supermanovi a současně mu dala přístup k vesmírné lodi generála Zoda s jeho tělem. Finchová ho však odmítne.  Bruce Wayne i Clark Kent se poprvé setkají na večírku Luthora. Wayne se tam snaží dostat k tajným datům Luthora a během své snahy zde naráží na záhadnou obchodnici Dianu Princeovou (Wonder Woman). I přesto, že se k tajným datům dostane, nakonec je ukradne Diana, avšak brzy je Wayneovi vrátí. Během dešifrování dat má Wayne vizi postapokalyptického světa ovládaného Supermanem. Ve ní se objevil i tajemný cestovatel v čase, který Waynea varuje před zásadní rolí Lois Laneové. Wayne z dat poté odhalí, že Luthor experimentoval s kryptonitem a také vyhledával různé případy výskytu metalidí. Wayne se jako Batman snaží dostat ke kryptonitu a vysleduje zásilku na loď "White Portuguese", odkud ji chce ukrást, ale Superman mu v tom zabrání.  Senátorka Finchová je odhodlaná vyřešit kontroverzi kolem Supermana demokraticky, a proto ho vyzve k účasti na senátním slyšení. Superman se dostaví, ale spolu s ostatními se v Kongresu stane obětí bombového útoku, který naplánoval Luthor. Superman jako jediný přežije. Frustrovaný ze své neschopnosti odhalit útok se Superman odebere do exilu. V návaznosti na útok se Batman odhodlá k vloupání do LexCorpu a ke krádeži kryptonitu. Pro svůj plánovaný souboj se Supermanem si rovněž vyrobí robotický exoskelet a plynovou pušku na kryptonit. Mezitím se Luthor dostane do lodi generála Zoda a spustí program na výrobu mutanta ze Zodova těla a své krve.  Luthor pro svůj finální plán unese Marthu Kentovou, Clarkovu matku, a Lois Laneovou, jeho přítelkyni. Lois shodí ze střechy mrakodrapu, aby přilákal Supermana, kterého poté vydírá, aby zabil Batmana a odhalil tak svou zkorumpovatelnou povahu, jinak zabije Marthu Kentovou. Superman odletí k souboji s Batmanem, během něhož Batman několikrát použije kryptonit a díky němu získá výhodu. Těsně před tím, než zasadí Supermanovi smrtelnou ránu, však Superman několikrát řekne „zachraň Marthu“. Wayne zmaten těmito slovy (Martha se jmenovala i jeho matka, jejíž smrt ho v dětství traumatizovala) poslední ránu nezasadí. Na místo souboje mezitím doběhne Lois Laneová a Batmanovi vysvětlí, že Martha je Supermanova „matka“. Poté Batman s útokem zcela přestane.  Batman poté zachrání Marthu Kentovou a zotavený Superman letí konfrontovat Luthora, který však dokončil výrobu mutanta, kterého pojmenoval Doomsday. Ten nejde zabít pozemskými zbraněmi, ale pouze kryptonitem. Superman, Batman a nově i Wonder Woman se proto setkávají ve společném boji. V závěru Superman probodne Doomsdaye oštěpem s kryptonitovým hrotem, ale sám oslaben je probodnut ostřím Doomsdaye a vypadá to, že umírá.  Po bitvě se koná vojenský pohřeb Supermana a civilní pohřeb Clarka Kenta. Wayne na pohřbu vyzve Dianu, aby mu pomohla najít další metalidi a vytvořit tým bojovníků proti hrozbám. Luthor je zatčen a uvězněn. V poslední scéně se v ještě otevřeném hrobě Supermana zachvěje víko rakve.

Obsazení.

V cameo rolích se ve filmu objevili i Ezra Miller, Jason Momoa a Ray Fisher, kteří ztvárnili další superhrdiny – Barryho Allena / Flashe, Arthura Curryho / Aquamana a Victora Stonea / Cyborga.

Přijetí.

Tržby.

Za úvodní víkend utržil film v severoamerických kinech 166 milionů dolarů. Touto částkou překonal několik rekordů, stal se tak nejvýdělečnějším filmem, který byl uveden v březnu, o Velikonocích a v jarní sezóně. O druhém víkendu zaznamenal jeden z největších mezivíkendových propadů historii, tržby v Severní Americe klesly o 69 %. V USA a Kanadě byl uveden ve 4242 kinech a utržil celkem 330 360 194 dolarů. V ostatních zemích dosáhly tržby filmu 542 900 000 dolarů, celosvětově tedy utržil 873 260 194 dolarů.  V České republice byl film uveden ve 136 kinech distribuční společností Freeman Entertainment. Za první promítací víkend zhlédlo film 81 880 diváků, kteří v pokladnách kin nechali kolem 12,3 milionů korun. Celkem film v ČR utržil 26,3 milionů korun při celkovém počtu 176 963 diváků.

Filmová kritika.

Snímek u kritiků vzbudil spíše smíšené pocity a obdržel od nich průměrná hodnocení. Český agregátor recenzí Kinobox.cz dal snímku hodnocení 60 %, založené na 29 recenzích. Americký agregátor Rotten Tomatoes filmu udělil hodnocení 27 %, založené na 353 recenzích, z nichž bylo jen 97 kladných. Americký server Metacritic udělil snímku 44 bodů ze 100, počet bodů vycházel z 51 odborných recenzí.

Batman v Superman: Úsvit spravedlnosti (též vydáno jako Batman vs. Superman: Úsvit spravedlnosti, v anglickém originále Batman v Superman: Dawn of Justice) je americký akční film z roku 2016 režiséra Zacka Snydera, natočený na motivy komiksů z vydavatelství DC Comics. Scénář filmu napsali Chris Terrio a David S. Goyer. Snímek sleduje osudy dvou superhrdinů, Batmana a Supermana, kteří se střetnou ve vzájemném souboji. V hlavních rolích se představili Ben Affleck, Henry Cavill, Amy Adams, Jesse Eisenberg, Diane Lane, Laurence Fishburne, Jeremy Irons, Holly Hunter a Gal Gadot. Jedná se o druhý snímek filmové série DC Extended Universe, dějově navazuje na předchozího "Muže z oceli". Rozpočet filmu činil 250 milionů dolarů.

Distribué par Warner Bros., produit par Charles Roven et écrit par Chris Terrio et David S. Goyer, le film est fondé sur les personnages Batman et Superman de DC Comics. Il est le deuxième de l'univers cinématographique DC, après "Man of Steel" ("L'Homme d'acier", 2013), et précède "Justice League" ("La Ligue des Justiciers", 2017), tous deux du même réalisateur que "Batman v Superman".


Život.

Narodila se v nepříliš bohaté venkovské rodině a v letech 1907-1914 studovala sociologii, filosofii a přírodní vědy v Lausanne (Švýcarsko) a v Bruselu. Ještě za studií si vzala aktivistu Mariana Dabrowského, který roku 1925 nečekaně zemřel. Od roku 1917 žila ve Varšavě, od roku 1956 v jakési vnitřní emigraci. Byla aktivní i v politických a společenských sporech. V roce 1964 spolu s 33 dalšími polskými spisovateli a vědci podepsala protest proti komunistické cenzuře. Navzdory tomu proti ní komunistická vláda přímo nezasáhla, obdržela několik cen a vyznamenání a když roku 1965 zemřela, byl jí vypraven státní pohřeb.

Dílo.

V roce 1909 začala psát články pro polské noviny na téma politických a hospodářských reforem a družstevnictví. Její první významná povídka, "Janek", vyšla v roce 1914. Následně vydala několik sbírek povídek, včetně "Uśmiech dzieciństwa" (1923), "Ludzie stamtąd" (1926), kde započal její celoživotní zájem o rolnictvo, a "Znaki życia" (1938).  Během třicátých let pracovala na polském ministerstvu zemědělství a svůj časný zájem o družstevnictví využila i při tvorbě prvního dílu svého klasického čtyřdílného románu "Noce i Dnie" (1932-34). Román byl často srovnáván s jinými uznávanými rodinnými ságami (například s "Buddenbrookovými" Thomase Manna nebo se "Ságou rodu Forsythů" Johna Galsworthyho). "Noci a dni" vypráví příběh Bogumiła a Barbary, kteří se oba narodí do upadajících statkářských rodin, které se pokoušejí zachránit sňatkem. Příběh je sledován až do Bogumiłovy smrti roku 1914. Každá z hlavních postav je nucena přehodnotit osobní hodnoty pod tlakem měnící se společnosti.  Kromě prózy Dąbrowska napsala dvě historické hry a řadu esejů, včetně knihy esejů o Josephu Conradovi "Szkice o Conradzie" (1959). Přeložila též do polštiny řadu cizojazyčných děl, zejména deník Samuela Pepyse, Angličana ze 17. století. Nedokončený román "Przygody człowieka myślącego" vyšel až po její smrti v roce 1970. Její deníky v sedmi dílech vyšly až roku 1999.

Maria Dąbrowska, rodným jménem Marja Szumska (6. říjen 1889, Russów – 19. květen 1965, Varšava) byla polská spisovatelka, esejistka a dramatička. /Čtyřikrát byla navržena na Nobelovu cenu a pro své občanské postoje byla neformální mravní autoritou.

Maria Dąbrowska, née le à, morte le à Varsovie, est une écrivaine, romancière, essayiste, journaliste et dramaturge polonaise. Elle compte parmi les plus grands écrivains polonais du XXe siècle.


Život.

Žofie se narodila 6. června 1568 na zámku Zechlin ve městě Rheinsberg v Braniborsku. Jejím otcem byl braniborský kurfiřt Jan Jiří Braniborský (1525-1598) a její matkou byla jeho druhá manželka, Sabina Braniborsko-Ansbašská (1548-1575), dcera markraběte Jiřího Braniborsko-Ansbašského.  Dne 25. dubna 1582 si Žofie v Drážďanech vzala saského kurfiřta Kristiána I. Saského (1560-1591), syna Augusta Saského. V den svatby bylo Žofii teprve 14 let a již rok po svatbě se jí narodilo první dítě; syn Kristián.  Po smrti manžela Kristiána, který zemřel ve věku 31 let, se Žofie společně s hrabětem Fridrichem Vilémem I. Sasko-Výmarským stala regentkou za svého nejstaršího syna, který se měl stát nástupcem po svém otci.  Žofie byla ortodoxní luteránka a bojovala proti kryptokalvinismu v Sasku. Po smrti Kristiána I. v roce 1591 byl kancléřem kalvinista "Nikolaus Krell", odpůrce luteránské ortodoxie. Toho nechala Žofie uvěznit v pevnost Königstein a následně roku 1601 jej nechala v Drážďanech popravit.  Erdmuthe Braniborská, sestra Žofie, nechala pro svoji mladší sestru sepsat modlitební knížku, která se stala jednou z nejstarších modlitebních knížek pro ženy.  Jako vdova žila Žofie střídavě v Drážďanech a na zámku v Colditz. Nechávala razit vlastní zlaté mince se svojí podobiznou ("Žofiiny zlaťáky", též "Sophiendukaten") a vlastnila též starý františkánský kostel v Drážďanech. Ten později pojmenovali právě po Žofii; "Sophienkirche", tedy "Žofiin kostel". Zemřela 7. prosince 1622 ve věku 55 let na zámku v Colditz.

Potomci.

Ze sňatku s Kristiánem vzešlo sedm dětí, přičemž pět z nich, tři synové a dvě dcery, se dožily dospělosti.

Žofie Braniborská (6. června 1568, Rheinsberg – 7. prosince 1622, Colditz) byla členka dynastie Hohenzollernů, princezna braniborská a sňatkem s Kristiánem I. Saským i saská kurfiřtka. Od roku 1591 byla regentka za nedospělého syna Kristiána II., tedy i vladařka Saska.

Sophie de Brandebourg ( à Flecken Zechlin – à Colditz) est une princesse de Brandebourg qui fut, par alliance, Électrice de Saxe. À partir de 1591, et durant toute la minorité de son fils Christian II, elle exerça la régence en Saxe.


Původ, mládí.

Alžběta Augusta se narodila jako třetí dítě/dcera ze čtyř potomků z jeho prvního manželství s Ludvikou Karolinou Radziwiłłovou, byla však jediná, která se dožila dospělosti – jedna z jejích sester, Marie Anna, zemřela v batolecím věku ještě před Alžbětiným narozením a sestra Leopoldina zemřela jako tříletá v roce Alžbětina narození. 25. března 1695, když byly Alžbětě dva roky, zemřela i matka, a to tři dny po porodu jediného syna, který zemřel rovněž.  V roce 1701, když bylo Alžbětě Augustě osm let, se její otec oženil podruhé, a to s princeznou Terezou Lubomirskou. Z tohoto manželství se narodily dvě dcery, ale i ty zemřely v útlém věku dvou a tří let.  Třetí, morganatické manželství Karla Filipa s Violantou Terezou Thurn-Taxis bylo vůbec bezdětné. Ze jeho šesti potomků tak byla Alžběta Augusta jediná, která se dožila dospělosti.  V roce 1716 se její otec stal nástupcem svého staršího bratra Jana Viléma jako falcký kurfiřt. V té době bylo zřejmé, že linie Falc-Neuburg vymře, protože ani Karel Filip ani jeho bratr neměli legitimní syny. Bylo také zřejmé, že jejím nástupcem se stane linie Falc-Sulzbach.

Manželství, potomci.

2. května 1717 se Alžběta Augusta z dynastických důvodů provdala za Josefa Karla Falcko-Sulzbašského, designovaného následníka Karla Filipa, čímž se obě linie spojily. Synové z tohoto manželství by byli nespornými dědici falckého kurfiřství, což by zabránilo válce o dědictví. Z manželství se sice narodilo šest potomků, tři synové a tři dcery, ale všichni chlapci zemřeli již v útlém věku a přežily pouze tři dívky.  Alžběta Augusta zemřela 30. ledna roku 1728 v Mannheimu při porodu svého posledního mrtvě narozeného syna. Místo posledního odpočinku našla v kostele kláštera karmelitek v Heidelbergu. Její manžel zemřel následujícího roku v Oggersheimu, aniž by po sobě zůstavil mužských potomků.  Přesto rodová linie Alžběty Augusty pokračovala dál jejími dvěma dcerami Alžbětou Augustou a Marií Františkou. Přes druhou z nich byla babičkou Maxmiliána I. Josefa Bavorského a zakladatelkou bavorské královské linie panující v Bavorsku do roku 1918 a jejích pokračovatelů až do současnosti.

Alžběta Augusta Falcko-Neuburská (17. březen 1693 Brzeg – 30. leden 1728 Mannheim) byla jediným přeživším dítětem Karla III. Filipa Falckého. Sňatkem byla dědičnou princeznou ze Sulzbachu. Linie rodu Falc-Neuburg jejím otcem vymřela a byla následována linií Falc-Sulzbach. Její synové s Josefem Karlem ze Sulzbachu by byli nespornými dědici falckého kurfiřství, ale všichni zemřeli v dětství.

Élisabeth-Auguste de Palatinat-Neubourg (Élisabeth Auguste Sofie; 1693-1728) née le et décédé le était la seule enfant survivante de Charles III Philippe du Palatinat. La lignée de Palatinat-Neubourg s'est éteinte avec son père et la lignée de Palatinat-Soulzbach a hérité. Son fils, Joseph Charles de Palatinat-Soulzbach aurait été un héritier indiscutable pour les Électeurs du Palatinat, mais il est mort dans l'enfance. Elle était la princesse héréditaire de Soulzbach par mariage.


Historie vydání.

Po crossoveru Flashpoint z roku 2011 došlo ke zrušení všech sérií a vydání nových 52 sérií počítaných od čísla 1. Vedle klasických sérií jako jsou "Batman, Detective Comics, Superman, Action Comics, Wonder Woman, Justice League, Aquaman, Batgirl, Green Lantern, Flash, Harley Quinn" nebo "Teen Titans", byly vydávány i zcela nové, jako "Batman Beyond, Constantine: The Hellblazer,, Justice League 3001,, We Are... Robin, " a další.  V lednu 2012 došlo k druhé vlně změn – tituly "Blackhawks, Hawk and Dove, Men of War, Mister Terrific, O.M.A.C." a "Static Shock" byly zrušeny a nahrazeny novými sériemi "Dial H, Earth 2, G.I. Combat, World's Finest, Ravagers" a "Batman Incorporated".  V září 2012, na první výročí New 52, všechny série získaly speciální číslo, které bylo vydáno jako číslo 0, tzv. „Zero Month“. V téže době došlo ke třetí vlně změn, kdy byly zrušeny série "Justice League International, Captain Atom, Resurrection Man" a "Voodoo" a nahrazeny sériémi "Talon, Sword of Sorcery, Phantom Stranger" a "Team 7".  V dubnu 2013 byly zrušeny série "I, Vampire" a "DC Universe Presents" (čtvrtá vlna). Od ledna 2013 všechny série obsahovaly dvojstránku fiktivního zpravodajství Channel 52. V květnu 2013 došlo k páté vlně změn, kdy byly zrušeny série "The Savage Hawkman,, Sword of Sorcery, Team 7, Deathstroke" a "The Ravagers". Novými sériemi naopak byly "" a "The Movement". V červnu byly vydány další nové série "Superman Unchained, Batman/Superman, Larfleeze" a "". V červnu 2013 došlo ke zrušení sérií "Batman Incorporated, Demon Knights, Legion of Super-Heroes, Threshold" a "Dial H".  V září 2013, na druhé výročí New 52, všechny série obdržely speciální čísla (např. #24.1), která představovala hlavní padouchy komiksových sérií, tzv. „Villains Month“. V září 2013 také začal crossover "Forever Evil".  V říjnu 2013 začala šestá vlna změn. Nové tituly byly "Justice League 3000", "Superman/Wonder Woman" a "Harley Quinn". V říjnu byla také oznámena týdenní série "Batman Eternal", která začala být vydávána v dubnu 2014. V prosinci 2014 začala být vydávána série "The New 52: Futures End". Několik dalších sérií bylo zrušeno a nahrazeno jinými. V srpnu 2014 začala být vydávána speciální série "The Multiversity" Granta Morrisona.  V únoru 2015 bylo oznámeno, že po eventu "Convergence" z května 2015 již nebude dále používáno označení New 52. V červnu zůstalo pouze 25 nejvíce úspěšných sérií, které však často obdržely nové tvůrčí týmy, dalších 24 sérií bylo zrušeno. V únoru 2016 v DC oznámili, že v květnu dojde k novému relaunchi pod hlavičkou DC Rebirth. Většina sérií se bude znovu počítat od čísla 1, přičemž jiné se vrátí k původnímu číslování před New 52.

Česky vydané komiksy New 52.

V České republice vydávají komiksy New 52 vydavatelství BB/Art a CREW.

New 52 bylo označení pro relaunch komiksových sérií nakladatelství DC Comics. Po událostech z crossoveru „Flashpoint“ došlo v září 2011 k nahrazení původních sérií 52 novými sériemi, které začaly být počítány od čísla 1. Mezi restartovanými sériemi byly i "Action Comics" a "Detective Comics", které nepřetržitě běžely již od 30. let 20. století.

La Renaissance DC est la recréation de l'univers DC, en, après les événements racontés dans "Flashpoint". Ce reboot intervient dans un contexte économique difficile pour DC Comics dont l'univers en constante expansion depuis les années 1930 était devenu trop complexe pour les nouveaux lecteurs, le dernier événement majeur de la compagnie, "Final Crisis", nécessitant de comprendre les histoires de plusieurs dizaines de personnages depuis leur création. Le choix de Dan DiDio, Geoff Johns et Jim Lee, s'est donc porté sur une remise à zéro de l'intégralité du canon afin de permettre aux lecteurs d'aborder plus facilement les séries de comic books de la firme.


Historie.

Asociace byla založena v roce 1991 z iniciativy hudebníků, hudebních producentů a novinářů. Jejím hlavním úkolem je reprezentovat producenty a bojovat proti pirátství, což umožňuje uzavírání partnerských dohody s vydavateli vizuálních nosičů. ZPAV je národní skupinou Mezinárodní federace hudebního průmyslu (IFPI), která sdružuje a zastupuje globální hudební průmysl. ZPAV také uděluje na základě prodejnosti certifikace, tj. zlaté, platinové a diamantové desky pro nejprodávanější hudební díla v Polsku.  Na základě rozhodnutí Ministra kultury z 1. února 1995 bylo asociaci uděleno povolení týkající se kolektivní správy práv vztahující se na zvukové a obrazové záznamy v následujících oblastech: reprodukce zvláštní techniky, marketingu, pronájem spolu s užíváním jednotek, reprodukce, opětovné vydávání, veřejné sdílení zvukového záznamu nebo videozáznam takovým způsobem, aby každý mohl mít přístup v místě a v čase podle své individuální volby.  V rámci fungování Polské hudební nadace pomáhá potřebným, kteří jsou spojeni s hudbou a Fonografickou akademií udílející od roku 1999 ocenění polské hudebního průmyslu Fryderyk. V minulých letech ocenění přisuzovalo přímo sdružení ZPAV.  V roce 2009 organizace ZPAV ve spolupráci s Nadací na ochranu audiovizuálních děl, policií a prokuraturou ve Vratislavi uspořádala tiskovou konferenci u příležitosti zatčení majitelů služby "odSiebie.com" kvůli podezření z překupnictví. V roce 2013 byli majitelé propuštěni a zbaveni všech obvinění, soud poukázal na neschopnost donucovacích orgánů a státních zástupců v této věci. Od roku 2010 ZPAV každoročně udílí ocenění „Cyfrowa Piosenka Roku“ nejprodávanějším skladbám v digitálním formátu v Polsku.

Hudební žebříčky.

OLiS.

Od října 2000 asociace vydává každý týden oficiální seznam prodejnosti (OLiS), který shrnuje maloobchodní prodej alb v Polsku. Žebříček se vytváří na základě údajů o prodeji zúčastněných prodejen, které se účastní tohoto projektu. Údaje se vztahují k týdnu před příštím vydáním žebříčku OLiS.

Žebříčky AirPlay.

Od roku 2010 se asociace zabývá vydáváním týdenních žebříčků Airplay, ve kterých jsou zastoupeny nejhranější písně polských rozhlasových stanic. Na webových stránkách spolku jsou prezentovány následující žebříčky:

Certifikace.

První zlaté a platinové desky na základě prodejnosti byly uděleny Polskou společností fonografického průmyslu v roce 1995. O rok později získal status zlaté desky první singl. První diamantová deska byla udělena v roce 2000. Zlatá a platinová deska DVD byla udělena poprvé v roce 2003.  Zpočátku byl stanoven práh pro získání zlaté desky na 100 tisíc kusů a platinové desky 200 tisíc kopií. V červnu 1997 byla prahová hodnota k získání certifikace stanovena na 50, 100 a 500 tisíc kopií pro zlatou, platinou a diamantovou desku, při absenci rozdělení na repertoár domácí i zahraniční.  Dne 1. května 2002 se podruhé změnila kritéria pro udělení certifikace. Nahrávky vydané po tomto datu mohly získat status zlatou, platinou a diamantovou desku při v nákladu 35, 70 a 350 tisíc kusů prodaných kopií. Naproti tomu, práh pro zahraniční repertoár byla nastavena na 20, 40 a 100 tisíc kusů prodaných kusů, což odpovídalo zlaté, platinové a diamantové desce. Třetí revize kritérií vstoupila v platnost dne 1. července 2005. Nahrávky vydané po tomto datu by mohly získat status zlaté, platinové a diamantové desky při prodeji 15, 30 a 150 tisíc kusů. Naproti tomu, práh pro zahraniční repertoár se snížil na 10, 20 a 50 tisíc kopií, což odpovídalo zlaté, platinové a diamantové desce.  Dne 1. dubna 2013 asociace ZPAV přijala zásadu počtu alb, tj. paketů, jako jednoho nosiče. V minulých letech ZPAV bral v úvahu počet nosičů v sadě. V důsledku toho např. album by mohlo obdržet zlatou desku za prodej 5 tisíc setů.  Dne 3. dubna 2014 v důsledku žádostí o přiznání ocenění ZPAV zavedl při přehrávání stop, tzv. streaming, na stránkách jako je YouTube. Princip spočívá v tom, že přehrání jedné skladby celkem 2,5 tisíc krát se rovná prodeji jednoho alba. Podle těchto změn musí národní interpret pro získání statusu zlaté, platinové a diamantové desky musí v součtu dosáhnout celkem 37,5, 75 a 375 milionu přehrání.  Prvním albem, které získal zlatou desku v Polsku pouze na základě přehrání (streamingu) byl "Night Visions" od skupiny Imagine Dragons. Zen stejný titul získal jako první status platinové desky na základě zkombinovaní digitálních prodejů a přehrání (streamingu).  Na konci května 2015 byly certifikáty udělovány na základě žádostí, které podaly oprávněné osoby na základě kritérií učených členy ZPAV. Ocenění bylo uděleno do třiceti dnů od podání žádosti. ZPAV si nevede statistiku prodejů, za kritérium považuje údaje uvedené v žádosti o udělení. Od 1. června 2015 asociace uděluje ocenění na základě hlášení TNS Polska, na jehož základě je vytvářen žebříček hitů – OLiS (fyzické médium) a z údajů, které předkládají vydavatelství je sestaven žebříček pro digitální prodej. Souhrnné údaje slouží pro udělování certifikací, aniž by bylo nutné podat žádost.  Získání certifikace z prodejů v Polsku není zcela jasně udělováno skrze ZPAV. Řada umělců ctí prahové hodnoty stanovené tímto sdružením. Avšak podrobná pravidla mohou být předmětem jakéhokoliv výkladu. Příkladem odlišného oceňování je diamantová deska pro skupinu Kult a album MTV Unplugged (2010) předložena vydavatelem S.P. Records. Vydavatelství zaznamenalo prodej z více než 60 000 setů a také 10 000 kopií ve formátu DVD a Blu-ray.

Polská společnost fonografického průmyslu (polsky "Związek Producentów Audio-Video", zkráceně ZPAV) je polská asociace producentů zvukových a obrazových záznamů. Předsedou představenstva je Andrzej Puczyński.

Związek Producentów Audio Video (ZPAV, société polonaise de l'industrie phonographique) est une association qui défend les intérêts de l'industrie du disque en Pologne. Elle fait partie de la Fédération internationale de l'industrie phonographique (IFPI). Fondée en 1991, il est autorisé par le polonais d'agir comme une organisation de gestion des droits dans le domaine de phonogrammes et de vidéogrammes. ZPAV publie le palmarès de la musique polonaise et d'enregistrement des ventes ainsi que les certifications. Elle délivre également le prix Fryderyk annuel pour la musique polonaise.


Historie rodu.

Prvním členem rodu, kterého roku 1249 pozval do Čech král Václav I., byl "Heřman ze Šumburka". Sídlil v Děčíně, kde za jeho úřadování byl starší dřevěný hrad přestavěn na kamenný. Podkomoří "Bedřich ze Šumburka" se roku 1306 stal zástavním majitelem města Kadaně. Jeho synové Kadaňsko vrátili králi Janu Lucemburskému, který jim však povolil, aby si jeho část ponechali jako vlastní panství s hrady Perštejn a Egerberk.  V roce 1352 složili bratři "Bedřich, Albert" a "Jetřich ze Šumburka" lenní slib Karlu IV. V té době jim kromě Perštejna, Egerberku a další majetků patřil také Hasištejn, Klášterec nad Ohří, polovina Přísečnice, Stráž nad Ohří, Prunéřov a Mikulovice. Jejich povinností byla vojenská služba a hrad Hasištejn museli na žádost bez odkladů poskytnout panovníkovi.  V době husitských válek došlo ke sporům mezi bratranci "Alešem ze Šumburka na Egerberku" a "Vilémem ze Šumburka," kterému patřila Kadaň a Klášterec nad Ohří. Jejich pře skončila až v roce 1431 rozdělením majetku a Vilém si potom v letech 1431–1435 postavil hrad Nový Šumburk. Později se dostal do nových sporů s "Vendem z Ilburka," který v té době sídlil na sousedním Egerberku. Vzájemně si působili velké škody až do doby, kdy se Vilém v roce 1443 lstí zmocnil Egerberku, Venda zajal a umořil hladem v hradní věži.  Vilém byl významným podporovatelem krále Jiřího z Poděbrad, zatímco Aleš stál na straně odpůrců. V roce 1446 složil lenní slib saskému knížeti Fridrichovi a poskytl mu hrad Perštejn. Jeho posádka potom pustošila panství okolních přívrženců krále, a proto byl hrad v roce 1451 dobyt vojskem pod velením Jakoubka z Vřesovic a Jana Calty z Kamenné Hory. V té době však již byl hradním pánem "Bedřich ze Šumburku a Glouchova."  České větve rodu vymřely v šestnáctém století. Příslušníkům gluchovské větve však později patřila například Krupka a Kraslice. Roku 1790 byli povýšeni do stavu říškých knížat a jejich hartensteinská větev získala v Čechách roku 1845 inkolát. Novou českou větev potom založil politik a diplomat "Alexandr Schönburg" (1826–1896).

Erb.

Rodový erb byl dělený do čtyř šikmých pruhů, které se střídaly v pořadí červený, stříbrný, červený a stříbrný. Dvě křídla v klenotu byla ve stejných barvách.

Páni ze Šumburka, či jen "Šumburkové" nebo též "Schönburgové" ( "Schönburg" nebo "Schumburg") byli starý šlechtický rod, který pocházel ze Saska-Anhaltska. Ve 13. století přišli do Čech, kde postupně získali majetek především v Ústeckém a Karlovarském kraji. Své jméno odvozovali od německého hradu Schönburg.

La Maison de Schönburg est une famille noble d'Allemagne qui était possessionnée en Saxe, Thuringe et Bohême. Elle est issue de "Ulricus de Schunenberg" mentionné en 1130. Ernest, mort en 1534, donna naissance à deux lignes, chacun subdivisée en deux branches :


Život.

V době první světové války začal studovat kadetku v Traiskirchenu, ale svá studia dokončil v srpnu 1919 již na Vojenské akademii v Hranicích, a poté byl zařazen k dělostřeleckému pluku č. 201 v Ružomberku. Zde postupně zastával funkce druhého pobočníka velitele pluku a zástupce velitele baterie. V roce 1924 byl přeložen k dělostřeleckému oddílu 262 ve Vranově nad Topľou. Dne 31. března 1925 se přihlásil do kurzu dělostřeleckých letounových pozorovatelů ve Vojenském leteckém učilišti v Chebu, po jehož absolvování byl přidělen k leteckému pluku č. 1 na letišti Praha-Kbely. Po povýšení do hodnosti nadporučíka absolvoval 15. července 1926 kurs pozorovatelů-letců a poté byl přidělen k leteckému pluku 3 v Nitře. Zde zastával funkci taktického pobočníka velitele peruti I/3, a později zástupce velitele 81. letky. Po krátkém působení v Praze na ministerstvu národní obrany a poté znovu u leteckého pluku 1 se přihlásil k pilotnímu výcviku, který prodělal mezi 1. červnem a 15. listopadem 1929, nejprve ve Vojenském leteckém učilišti v Prostějově, a kurs pilotů stíhacích letounů v jeho detašované části v Chebu. Byl povýšen na kapitána a přeložen k leteckému pluku 6 a do 31. března 1930 sloužil jako druhý pobočník jeho velitele. Poté opět krátce působil na ministerstvu národní obrany jako referent oddělení III/1. Od 30. září 1931 do 30. září 1934 pak velel 43. letce, vybavené stíhačkami Avia Ba-33. Během tohoto období byl povýšen do hodnosti štábního kapitána a v dubnu a květnu 1934 absolvoval stáž u letectva Polska.  V té době také začal veřejně vystupovat jako letecký akrobat a v roce 1933 jako vedoucí první akrobatické skupiny československého letectva. Vystupoval nejen v Československu ale zúčastnil se i mistrovství světa v letecké akrobacii ve Vincennes v roce 1934 kde dosáhl 8. místa, a v roce 1936 získal opět 8. místo během soutěže v letecké akrobacii konané v rámci doprovodného programu u příležitosti XI. olympijských her roku 1936 v Berlíně. Úspěchů dosáhl také v oblasti sportovních dálkových letů, počínaje 4. místem během IV. ročníku "Challenge International de Tourisme" v roce 1934 na stroji Aero A-200 a stejným umístěním v roce 1937 ve III. ročníku závodu mezi oázami v Egyptě v letounu Zlín Z-XII. V květnu 1938 získal spolu s Vojtěchem Matěnou (šéfpilotem firmy Ringhoffer-Tatra) non-stop přeletem z Prahy-Ruzyně do Chartúmu v délce 4320 km na letounu Tatra T-101 dálkový rekord v kategorii dvoumístných sportovních letadel který zůstal dlouho nepřekonán.  Již 30. září 1934 byl pro své pilotní kvality jmenován velitelem Pokusné letky VTLÚ, kde se podílel na zkouškách nových prototypů, a 1. července 1935 byl povýšen do hodnosti major letectva. Byl tak tehdy hodnostně nejvyšším československým letcem slovenské národnosti. V letech 1937 až 1938 současně navštěvoval kurs pro velitele vojskových těles a oddílů. Po rozbití Československa byl 16. března 1939 repatriován na Slovensko, kde byl povýšen do hodnosti podplukovníka a jmenován přednostou leteckého oddělení MNO a pověřen velením vznikajících Slovenských vzdušných zbraní. Jelikož se ale dostával do konfliktů s ministry obrany Čatlošem a vnitra Tukou, již k 1. srpnu na vlastní žádost odešel do výslužby.  Po vypuknutí druhé světové války již 3. září 1939 uprchl za pomoci jugoslávského konzula z Bratislavy, a přes Jugoslávii se dostal do Francie, kde se připojil k československému odboji. Nejprve působil u III. (leteckého) odboru Československé vojenské správy v Paříži a od dubna 1940 na základně Armée de l'air v Chartres, kde probíhal výcvik československých stíhačů na francouzských strojích. Po zahájení německého útoku na západní frontě se podílel na vzdušné obraně této základny jako příslušník lokální "Escadrille légere de défense Chartres", čímž se stal jediným československým pilotem slovenské národnosti podílejícím se na bitvě o Francii. Pilotoval zde typy Bloch MB.151 a Morane-Saulnier MS.406.  Po skončení bojů ve Francii se spolu s dalšími československými letci přepravil z Bordeaux do Falmouthu v Cornwallu na palubě lodi "Arry Scheffer". Ve Spojeném království se 12. července 1940 stal příslušníkem československé 310. peruti v Duxfordu, ta ale měla zpočátku přebytek letců, a proto byl major Ambruš postaven do čela její zálohy, která se po přecvičení svých příslušníků na britské stíhací letouny Hawker Hurricane u 6. OTU (Operational Training Unit) v Sutton Bridge stala základem 312. peruti, druhého československého útvaru vzniklého v rámci "Royal Air Force". Prvním československým velitelem této peruti byl Ján Ambruš, v hodnosti Squadron Leader, jmenován 9. září 1940. Peruť se poté přesunula na základnu Speke, odkud se měla podílet na obraně Liverpoolu. Dne 11. října 1940 se v jeho blízkosti s dalšími piloty podílel na sestřelu německého stroje Dornier Do 17Z-3. Z funkce velitele útvaru však byl odvolán již 12. prosince 1940. Kromě jeho věku, 41 let, který značně převyšoval průměrný věk tehdejších stíhacích pilotů k tomu pravděpodobně vedly i konflikty s jeho podřízenými, a jeho dosavadní pověst poškodily i incidenty z 13. října 1940 kdy skupina letounů pod jeho velením po omylu v identifikaci sestřelila Bristol Blenheim 29. peruti "Royal Air Force", jehož osádka zahynula, a další poškodila, a 15. října 1940 ztráta všech tří letounů jím vedeného roje, který zbloudil během hlídkového letu. V čele peruti jej vystřídal štábní kapitán Evžen Čížek. Po povýšení do hodnosti podplukovníka 7. března 1941 byl Ambruš v červnu 1941 vyslán do Kanady jako příslušník Československé vojenské mise, kde se měl podílet na náboru československých občanů, nebo jejich potomků, do ozbrojených sil v exilu, zejména leteckých. Po zrušení mise se v roce 1943 stal československým vojenským a leteckým atašé pro Kanadu, a 7. března 1945 byl povýšen do hodnosti plukovníka.  Po návratu do Československa byl povýšen do hodnosti brigádní generál, a jmenován velitelem letectva 4. vojenské oblasti se stanovištěm velitelství v Bratislavě. Ve volbách v roce 1946 byl také zvolen poslancem Ústavodárného národního shromáždění za Demokratickou stranu. Po únorovém převratu v roce 1948 Ústřední akční výbor Národní fronty již 29. února doporučil jeho propuštění z armády. Ještě než mu bylo formální rozhodnutí o něm doručeno, uprchl 21. března 1948 z Bratislavy opět do exilu. V nepřítomnosti byl 24. listopadu degradován na vojína.  V zahraničí se zdržoval nejprve opět ve Velké Británii, a později přesídlil do Chicaga ve Spojených státech, kde se živil jako konstruktér.  Zpočátku se zapojil do protikomunistického odboje jako zakládající příslušník Rady svobodného Československa, kterou ale v září 1953 opustil po seznámení se s detaily přehmatů jichž se dopustili představitelé nekomunistických stran v době únorové krize.  Poté co v roce 1985 odešel do penze, žil chicagském v domově pro seniory Bohemian Home for the Aged. Po listopadu 1989 mu byla v Československu v rámci rehabilitace navrácena hodnost brigádního generála, dne 10. prosince 1991 byl povýšen do hodnosti generálplukovníka, a v roce 1992 byl vyznamenán Řádem Milana Rastislava Štefánika III. třídy. Zemřel 21. ledna 1994 v Chicagu a jeho ostatky byly přeneseny na bratislavský hřbitov "Slávičie údolie".

Pamětní místa a jiné památky.

Jeho památku připomíná Ambrušova ulica v Bratislavě-Trnávce. Je po něm pojmenováno také Vrtuľníkové krídlo generálplukovníka Jána Ambruša Vzdušných sil SR, sídlící na základně Prešov.

Ján Ambruš (19. května 1899, Gorna Mitropolja – 21. ledna 1994, Chicago) byl slovenský a československý důstojník a vojenský pilot, v období mezi světovými válkami známý především jako letecký akrobat a sportovní letec a v době druhé světové války jako velitel 312. československé peruti "Royal Air Force". Je jediným československým pilotem slovenské národnosti, který se zúčastnil bitvy o Británii.

Ján Ambruš, né le à Gorna Mitropolja (Bulgarie) et mort le à Chicago (Illinois), aux États-Unis, était un aviateur tchécoslovaque.


Příznaky hyperaktivního močového měchýře.

Časté močení.

O častém močení můžeme mluvit v případě, kdy je pacient nucen chodit na toaletu po hodině, 15 minutách a častěji, celkem vícekrát než 8krát denně. Při častém močení pacient vylučuje pouze malé množství moči. Je však nutné myslet, na to, zda pacient nepožil větší objem tekutin než obvykle, případně tekutiny s alkoholem, které působí močopudně, v takovém případě je zcela běžné, že pacient navštíví toaletu vícekrát.

Neodkladné nucení a močení (urgence).

Imperativní močení, známé také jako urgentní močení či urgence je náhle vzniklé, silné a neodkladné nutkání na močení. Tento stav pacient velmi obtížně oddaluje, proto někdy dochází k nechtěnému úniku moči (urgentní inkontinence).

Časté noční močení (nykturie).

V případě nykturie mluvíme o častém nočním močení, které pacienta probouzí více než jedenkrát za noc. V rámci nykturie se nepočítá první ranní močení ani močení během noci, kdy však pacient nepociťuje potřebu a je probuzen z jiného důvodu.

Neschopnost udržet moč (urgentní inkontinence).

Urgentní inkontinence se projevuje jako zcela náhlé a velmi silné nucení na močení, jenž vede k nechtěnému úniku moči. který vzniká následkem křečovitých stahů svaloviny močového měchýře.  Pokud máte prvotní podezření, že se hyperaktivní močový měchýř týká i vás, udělejte si orientační online test. Rozhodně však neotálejte s návštěvou lékaře, která je stěžejní!

Diagnostika hyperaktivního močového měchýře.

Pro správnou diagnózu je nutno podstoupit několik vyšetření. Prvně je nutné, aby lékař zjistil veškeré údaje spojené s příznaky nemoci. Příznaky se posuzují také dle speciálních dotazníků a především záznamů pacienta do pitné mikční karty. V rámci této karty pacient zaznamenává přesný čas a množství přijatých tekutin. Zároveň se zapisuje objem i čas močení. Tyto údaje pacient zaznamenává po dobu nejméně dvou dnů. Mikční karta (mikční deník) existuje také v digitální podobě, a to konkrétně jako mobilní aplikace, která slouží k zaznamenávání údajů o pitném režimu a močení za pomoci mobilního telefonu nebo tabletu.  V druhé fázi lékař vyšetřuje moč pro zjištění případné přítomnosti zánětu, krve nebo nádorových buněk. U mužů pak může proběhnout zhodnocení velikosti a povrchu prostaty, u žen se vyšetřuje děložní čípek. V rámci určení diagnózy je nutné provést i vyšetření za pomoci ultrazvuku, kdy se vyšetřuje nejen močový měchýř, množství zbytkové moči po vymočení v něm, ale i stav ledvin.

Léčba hyperaktivního močového měchýře.

Mezi nejčastější způsoby léčby patří:

Behaviorální terapie.

Mezi první doporučení patří zdravý životní styl, především změna jídelníčku. Je vhodné zcela vynechat kořeněná jídla, kyselé citrusové plody, pít dostatečné množství vody (přibližně 2 litry během dne), omezení alkoholických a kofeinových nápojů. Doporučuje se i příjem potravin s vlákninou. Pomoci může i posilování pánevního dna především za pomoci cvičení s názvem Kegelovy cviky.

Elektrická stimulace.

Při tomto způsobu léčby dochází k stimulaci aferentních vláken nervus punendus. Při tomto efektu dochází také k dráždění eferentních vláken, čímž je zvýšena kontraktilita (stahování) příčně pruhovaného uretrálního svalu a svalovinypánevního dna.

Farmakoterapie.

Pro léčbu hyperaktivního močového měchýře je možná i farmakoterapie, kdy se na českém trhu nabízí celá řada léčiv, která mají vliv na zakončení v močovém měchýři. Tyto léky se obecně nazývají spasmolytika (anticholinergika), mezi nejčastěji užívané patří trospium chlorid, oxybutinin, tolterodin, solifenacin a nejnovější fesoterodin.

Hyperaktivní močový měchýř, známý také jako OAB syndrom (overactive bladder syndrome), je onemocnění urologického původu. Tato diagnóza má však negativní vliv také na společenský, psychický, profesní i sexuální život pacienta. Původem nemoci je nesprávná funkce svaloviny močového měchýře, který se stahuje i v případě, kdy močový měchýř není zcela naplněn, z toho důvodu pacienta trápí neustálé a urgentní nutkání k močení.

L' hyperactivité vésicale est une condition urologique liée à des problèmes de miction. Elle se caractérise par une sensation de miction impérieuse (sensation ), avec ou sans incontinence urinaire, associée à une pollakiurie diurne (> 8 épisodes) et à une nycturie (> 1 épisode).


Dějiny.

Papežský stát byl původně na moři ochraňován námořnictvem Byzantské říše, ale po muslimském nájezdu na Řím v roce 843 a arabském nájezdu v roce 846, který vyplenil baziliky "extra muros", mu vyvstala potřeba vlastních námořních sil. V roce 849 svaz pod vedením Caesara, prince neapolského, skládající se z neapolských, amalfských, gaetských a papežských lodí, odrazil piráty v bitvě u Ostie.  Později Papežský stát financoval různá loďstva v průběhu křížových výprav a vypravil některé vlastní eskadry, které se spolu s Benátkami a dalšími podílely na bojích s Osmanskou říší v době po pádu Konstantinopole. Spolu s najatými a spojeneckými loděmi z Toskánska a Malty se jedna papežská eskadra účastnila bitvy u Lepanta.  V roce 1715 papež Kliment XI. nechal postavit Papežský arzenál nedaleko Porta Portese v přístavu Ripa Grande na Tibeře. V roce 1802 Napoleon daroval Piovi VII. a jeho námořnictvu dvě brigy: poněkud starší "Saint Paul" a zcela novou "Saint Pierre". Pod jmény "San Paulo" a "San Pietro" pak byly po nějakou dobu umístěny v přístavu Civitavecchia, než byly vyřazeny ze služby.  Papežské lodě byly od roku 1819 chráněny mezinárodní konvencí, ale námořnictvo se jen pomalu vzpamatovávalo ze ztrát plavidel které utrpělo v době napoleonských válek. Jedna loď byla v roce 1826 ukořistěna muslimskými piráty, ale po demonstraci síly dvěma piemontskými fregatami a dělovou šalupou pod velením kapitána Arnouse ji tripolský bej propustil spolu s náhradou ve výši 10 600 franků. V roce 1823 se námořnictvo skládalo z dvanáctidělového škuneru "San Pietro", kutru, feluky a pinasy. Dalších dvanáct hlídkových člunů vyzbrojených moždíři a organizovaných ve dvou eskadrách (osm v Jaderském a čtyři v Tyrhénském moři) sloužilo jako pobřežní stráž. Podplukovník Alessandro Cialdi vedl expedici do Egypta a pak vedl tři parníky britského původu do Říma pro plavbu na Tibeře. Čtvrtý parník, "Roma", se podílel na nepokojích v roce 1848, když čelil rakouskému obléhání Ancony.  V roce 1856 byly správy dosud samostatného Válečného loďstva ("Marina da Guerra"), námořnictva finanční stráže ("Marina di Finanza") a Tiberského loďstva ("Marina del Tevere") sjednoceny do Papežského námořnictva ("Marina Pontificia").  Lev XIII., v rámci svého odklonu od diplomatické linie Pia IX., prodal poslední loď papežského loďstva, korvetu "Immacolata Concezione", již během prvního roku svého pontifikátu. Vzhledem k tomu, že světská moc papežství byla od obsazení Říma Itálií v roce 1870 omezena na Vatikán, bylo plavidlo do té doby zakotveno ve francouzském Toulonu. Její vlajka a zmenšený model se nacházejí ve Vatikánském muzeu v Lateránu.

Námořnictvo Papežského státu (, doslova Papežské či Pontifikální loďstvo) bylo válečné loďstvo Papežského státu. S přestávkami existovalo mezi bitvou u Ostie (849) během pontifikátu Lva IV. až do nástupu Lva XIII. v roce 1878.

La Marine pontificale — en "" — était la force maritime des États pontificaux. Elle a eu une existence sporadique mais a contribué aux batailles d'Ostie et de Lépante sous le règne de Léon IV jusqu'au règne du pape Léon XIII en 1878.


Život.

Byl žákem Bronislavy Nijinské. Odešel do Francie, aby se připojil k "Ballets Russes" Sergeje Ďagileva. Zde ho učil Enrico Cecchetti. Roku 1925 se stal prvním tanečníkem společnosti. Po Ďagilevově smrti v roce 1929 Lifar vstoupil do baletu Pařížské opery jako první tanečník a baletní mistr. V roce 1932 mu byl udělen titul „professeur de danse“. Po druhé světové válce byl z baletu Pařížské opery propuštěn kvůli svým stykům s vysokými německými důstojníky během války. Vrátit se mohl po dvou letech.

Dílo.

První baletní choreografií, kterou připravil sám, byl "Le Renard" (1929) na hudbu Igora Stravinského. Tento balet byl ještě klasický. Další díla však již spadala do moderny. Lifar totiž uvěřil, že tanec je důležitější než hudba a choreografie by tudíž neměla z hudby vycházet. Tuto tezi prvně aplikoval ve svém "Ikarovi" (1935). Jediným hudebním doprovodem byly bubny, které byly navíc přidány až po dokončení choreografie. V pozdějších svých baletech se nicméně vrátil ke konvenční hudbě, ale i nadále vždy nejprve tvořil choreografii a skladatelé byli nuceni se jí přizpůsobit. Vytvořil více než 50 baletů, z nichž nejznámější je "Prométhée" (1929), "David Triomphant" (1936), "Le Chevalier et la damoiselle" (1941), "Joan de Zarissa" (1942), "Les Mirages" (1947), "Phedre" (1950) a "Les Noces fantastiques" (1955). Často čerpal z antické mytologie a z Bible. Typické bylo, že v jeho baletech měli větší roli mužští tanečníci než baletky.  V roce 1960 se objevil ve filmu "Le Testament d'Orphee".  Napsal též mnoho knih o teorii a dějinách tance.

Serge Lifar, ukrajinsky "Сергій Михайлович Лифар" (2. duben 1905, Kyjev – 15. prosinec 1986, Lausanne) byl francouzský tanečník, choreograf a baletní mistr ukrajinského původu. Takřka po celý svůj život (1929–1945, 1947–1958) byl členem Pařížské opery.

Serge Lifar (en ukrainien Sergueï Mikhaïlovitch Lifar) est un danseur, chorégraphe et pédagogue ukrainien naturalisé français, né à Kiev le et mort à Lausanne le.


Popis.

Vrcholáky jsou stálezelené, poloopadavé nebo opadavé stromy, často mohutné a s kořenovými náběhy u paty kmene, pouze výjimečně keře. Listy jsou jednoduché, střídavé nebo vstřícné, často nahloučené na koncích větví a zdánlivě přeslenité. Některé druhy mají rozměrné listy, dosahující délky až 40 cm. Čepel listů je podlouhlá, obvejčitá nebo okrouhlá, lysá nebo chlupatá. Na okraji jsou listy často drobounce vroubkované, na ploše bývají průsvitně tečkované. Na bázi listové čepele nebo na řapíku jsou často 2 nebo i více žlázek. Květy jsou pravidelné, většinou pětičetné (řidčeji čtyřčetné), uspořádané v koncových hroznech, klasech nebo latách. Často jsou ve spodní části květenství oboupohlavné květy a ve vrcholové pouze samčí. Kalich je čtyř nebo pětičetný, s válcovitou nebo vejcovitou kališní trubkou a vejčitými nebo trojúhelníkovitými laloky. Koruna chybí. Tyčinek je 8 nebo 10. Semeník je spodní, s jedinou komůrkou obsahující většinou 2, řidčeji více vajíček. Plodem je nepravý plod (pseudokarp). Plody jsou dosti různorodého tvaru a velikosti, často dužnaté a připomínající peckovici, případně suché a kožovité nebo korkovité. Na povrchu jsou často podélně žebernaté nebo křídlaté.

Rozšíření.

Rod vrcholák zahrnuje asi 200 druhů. Je to druhý největší rod čeledi uzlencovité. Je rozšířen v tropech Afriky, Asie i Ameriky, některé druhy přesahují do jižní Afriky, severní Austrálie a na ostrovy Oceánie. Nejvíc druhů roste v tropické Asii.  Většina druhů roste v nížinách tropů, zejména v tropických deštných lesích, teakových lesích, bažinatých a poříčních lesích. Některé druhy jsou přizpůsobeny růstu na mořském pobřeží. Nemnohé druhy rostou v suchých oblastech, v Asii zejména "T. crassifolia", "T. microcarpa" a "T. insularis".

Ekologické interakce.

Bezkorunné květy různých druhů vrcholáku jsou opylovány hmyzem, zejména brouky, dvoukřídlými, plošticemi, blanokřídlými a motýli. Květy vrcholáku myrobalánového páchnou a opylují je zejména mouchy. Četné druhy vrcholáku mají na bázi listové čepele nebo na řapíku extraflorální nektária v podobě drobných žlázek produkujících nektar, který vyhledávají mravenci. Žlázky jsou aktivní zejména na mladých listech a mravenci chrání čerstvé výhonky před býložravci. Po dozrání listů žlázky ztrácejí svoji funkci. Na rubu listů některých druhů jsou podél hlavních žilek a v jejich paždí drobná domatia, obývaná symbiotickými roztoči.  Plody mnohých druhů mají korkovitý povrch nebo vzduchové kapsy a jsou přizpůsobeny šíření vodou. Plody vrcholáku pravého se šíří mořskými proudy a podrží si v mořské vodě klíčivost po dlouhý čas. Naproti tomu plody vrcholáku myrobalánového vyhledávají a šíří pozemní zvířata, zejména prasata, jeleni a kozy. Plody "T. pallida" opadávají na zem, kde je roznášejí zejména hlodavci, na jejich šíření se však podílí i dešťová voda. Jádra plodů vrcholáku pravého konzumují mj. netopýři a na mořském pobřeží i krabi.

Význam.

Četné druhy vrcholáku jsou vyhledávány jako zdroj kvalitního dřeva. Dřevo afrického druhu "T. ivorensis" je obchodováno pod názvem "framiré", dřevo "T. superba" jako "limba". Vrcholáky jsou v Africe pěstovány i na lesních plantážích. V Malajsii je dřevo různých druhů vrcholáku známo jako "ketapang" a má široké využití. Je poměrně tvrdé, s jemnou strukturou. V jižní Asii se těží dřevo "T. elliptica" pod názvem "indian laurel", na Andamanech a v Barmě dřevo "T. bialata" pod názvem "indian silver greywood". Druh "T. latifolia" je v Karibské oblasti 2. nejdůležitějším zdrojem dřeva po cedrele "Cedrela odorata" z čeledi zederachovité. Dřevo je používáno zejména na desky, šindele, podlahy a dřevěné sudy. Téměř se nevyváží, neboť zdroje slouží k pokrytí místní poptávky. Dřevo vrcholáku "T. amazonia", rozšířeného ve velké části tropické Ameriky, je známo pod názvem "nargusta". Je tvrdé, pevné a těžké a má mnohostranné použití.  Vrcholák pravý ("Terminalia catappa") je pěstován v tropech celého světa jako stínící a pouliční strom. Je také vysazován na mořském pobřeží ke stabilizaci písečných dun. Jádra plodů jsou jedlá, olejnatá a připomínají chutí mandle. Kůra i slupky plodů jsou bohaté na třísloviny a slouží k barvení a vydělávání kůží. V některých oblastech tropů, např. na Floridě a některých Karibských ostrovech, je vrcholák pravý řazen mezi invazní druhy. Z plodů vrcholáku chebule ("T. chebula") je v tropické Asii získáváno černé barvivo používané k barvení látek a sušené plody mají medicínské využití. V nížinách Pákistánu je jako stínící strom pěstován též indický druh vrcholák ardžuna ("T. arjuna"). Dužnaté oplodí asijských druhů "T. citrina" a "T. bellirica" je jedlé.  Některé druhy vrcholáku mají význam v tradiční indické medicíně. Kůra vrcholáku ardžuna je používána při srdečních chorobách a cirhóze jater, zevně na různé kožní choroby. Nezralé plody vrcholáku myrobalánového ("T. bellirica") slouží jako projímadlo, zralé jako adstringens. Kůra "T. bialata", "T. coriacea" a některých dalších druhů působí jako srdeční stimulans. Sušené plody vrcholáku chebule ("T. chebula") jsou v tropické Asii používány v rámci tradiční medicíny zejména při bolestivém kašli, proti střevním parazitům a jako šetrné projímadlo.

Odkazy.

Externí odkazy.

Vrcholák ("Terminalia"), česky též mandlovník nebo terminálie, je rod rostlin z čeledi uzlencovité. Jsou to vesměs mohutné stromy, často s kořenovými náběhy u paty kmene. Listy jsou jednoduché, střídavé nebo vstřícné, květy jsou pravidelné a bez koruny. Rod zahrnuje asi 200 druhů a je rozšířen v tropech téměř celého světa. Vrcholáky mají poměrně mnohostranné využití. Vrcholák pravý je v tropech často vysazován jako stínící strom. Jádra plodů jsou jedlá. Mnohé druhy jsou vyhledávaným zdrojem kvalitního dřeva, plody některých druhů slouží k barvení látek a vydělávání kůží. Řada druhů má význam v tradiční, zejména indické medicíně.

Terminalia est un genre de plantes de la famille des "Combretaceae". Il est principalement composé de grands arbres, environ 100 espèces réparties dans les régions tropicales du monde.


Cesta ke skleněným modelům.

Leopold Blaschke (později si změnil jméno na Blaschka) se narodil v Českém Dubu v rodině pocházející původně z Josefova Dolu (něm. "Josefsthal") v Jizerských horách. Historie rodiny však sahá až do 15. století ke sklářům v italských Benátkách.  Leopold projevoval již v dětství umělecké vlohy, vyučil se zlatníkem a sklářem. Poté začal pracovat v rodinném podniku vyrábějícím skleněné ozdoby a skleněné oční protézy. Vyvinul vlastní techniku, kterou nazýval Glasspinnen (doslova předení skla) a která umožňovala výrobu velmi přesných a detailních skleněných modelů podle skutečnosti. Zaměřil se zprvu zejména na oční protézy.  V roce 1853, když mu lékaři kvůli špatnému zdraví doporučili delší plavbu po moři, absolvoval výlet do Spojených států. Vzhledem k svému dlouhodobému zájmu o přírodní vědy se přitom věnoval studiu a kreslení mořských živočichů, zejména bezobratlých.

Rané modely.

Ještě během svého působení v Českém Dubu, kolem roku 1857, začal pak zhotovovat první modely květin. Na základě toho mu pak Kamil kníže Rohan zadal zhotovení stovky modelů orchidejí pěstovaných ve sklenících sychrovského zámku. V roce 1863 se rodina přestěhovala do Hosterwitzu u Drážďan (dnes městská čtvrť), aby zajistila synu Rudolfovi (nar. 1857) přístup k lepšímu vzdělání. V témže roce mu drážďanské zoologické muzeum (Staatliches Museum für Tierkunde Dresden) zadalo výrobu dvanácti modelů mořských sasanek. Pracoval na základě kreseb z knih, ale později začal využívat své vlastní kresby jiných druhů mořských živočichů pro další modely a jeho reputace rostla.  Začal prodávat modely mořských bezobratlých muzeím, akváriím, univerzitám a jiným vzdělávacím institucím, které měly zájem o názorné pomůcky zejména u tvorů, které nebylo možné uspokojivě konzervovat.Jeho modely značně převyšovaly dosavadní metody, jak takové živočichy prezentovat – kreslení, lisování, fotografii nebo modely z vosku či papírmaše. Blaschka postupně rozšiřoval svůj záběr studiem živočichů Severního a Baltického moře a Středozemního moře a později si dokonce zbudoval v domě akvárium, aby mohl pracovat podle živých předloh.

Spolupráce s Harvardovou univerzitou.

Kolem roku 1880 začal otci s výrobou pomáhat také Rudolf. Toho roku vyrobili 131 modelů mořských mlžů, medúz a dalších mořských živočichů pro Bostonskou společnost přírodovědeckého muzea (nyní Museum of Science – Přírodovědné muzeum). Ty v Bostonu viděl profesor George Lincoln Goodale, který právě budoval botanické muzeum na Harvardově univerzitě. Roku 1886 Goodale odcestoval do Drážďan a obrátil se na Blaschkovy, aby pro muzeum zhotovili soubor botanických modelů; podle některých zpráv viděl Goodale v místnosti, kde se setkali, několik skleněných orchidejí z minulých let. Leopold původně nejevil o zakázku zájem, protože jeho skleněné modely mořských bezobratlých mu velmi dobře vynášely, nakonec se však uvolil poslat do Států zkušební modely. I když byly značně poškozeny americkými celníky, Goodale jejich úroveň vysoce oceňoval a přesvědčoval své spolupracovníky, že umění Blaschkových stojí za investici. Harvard byl v té době světově významným centrem botanických studií. Jediná dostupná metoda prezentace rostlin přitom spočívala ve vystavení vylisovaných, pečlivě popsaných vzorků. Ideálními učebními pomůckami ovšem nebyly, protože lisování rostliny prezentovalo jen dvourozměrně a značně také degradovalo jejich barvy. Goodale byl přesvědčen, že modely ze skla mohou poskytnout pomůcky podstatně věrnější.  O prostředky na tento nákladný podnik se Goodale obrátil na svou bývalou studentku Mary Lee Wareovou a její matku Elizabeth C. Wareovou, které byly zámožné a již v minulosti velkoryse podporovaly harvardskou katedru botaniky. Roku 1887 se Blaschkovi smluvně zavázali, že výrobě modelů pro Harvard věnují polovinu své pracovní doby. Po zbytek času pokračovali ve výrobě modelů mořských bezobratlých. V Bostonu se podařilo vyjednat, že zásilky mohou být dopravovány přímo na Harvard, kde je pod dohledem celníků opatrně vybalovali pracovníci muzea. Roku 1890 pak Blaschkovi podepsali desetiletou exkluzívní smlouvu s Harvardovou univerzitou na výrobu skleněných rostlin za 8 800 marek ročně. Vyrobili celou plejádu rostlin (celkově 164 taxonomických rodin) a jejich částí (květy, listy, plody, kořeny). Některé modely znázorňovaly také způsob opylování rostliny hmyzem nebo projevy různých chorob.

Výroba modelů.

K výrobě modelů užívali Blaschkovi kombinaci čirého a barevného skla, někdy vyztuženého drátem. Exponáty byly poté často ještě malovány; na to se specializoval výhradně Rudolf. Když měli zachytit rostliny, které v okolí Drážďan nerostly, využívali sbírku exotických rostlin na zámku Pillnitz a v drážďanské botanické zahradě a některé rostliny si také vypěstovali ze semen zaslaných z USA. R. 1892 byl Rudolf vyslán na výlet do Karibské oblasti a do USA ke studiu dalších rostlin a pořizoval si přitom množství kreseb a poznámek.  Druhý výlet do USA Rudolf podnikl r. 1895. Během jeho pobytu za oceánem jeho otec zemřel. Rudolf pokračoval v práci sám. Počátkem dvacátého století zjistil, že není schopen koupit sklo dostatečné kvality, a začal si je proto vyrábět sám.  Ve výrobě modelů pro Harvard pokračoval až do roku 1938, kdy jako osmdesátiletý oznámil odchod na odpočinek. On ani jeho otec nikdy nepřijali učně, a po Rudolfovi tak celou práci ani jejich dovednost a postupy nikdo nepřevzal. Jen pro Harvard zhotovili Leopold a Rudolf asi 4 400 modelů, z nichž 780 ukazovalo jednotlivé druhy ve skutečné velikosti a ostatní různé detaily. Na rozdíl od mořských bezobratlých, které prodávali řadě institucí, byly jejich skleněné rostliny vyráběny výhradně pro Harvard. Dnes jsou tam vystaveny ve [stálé expozici] skleněných květin a jsou velmi populární. Na rozdíl od široce rozvětveného obchodu s modely mořských bezobratlých byly modely květin vyráběny výhradně pro Harvadovu univerzitu a jsou k vidění pouze tam.  V drážďanské městské části Hosterwitz se zachoval dům, ve kterém Blaschkovi působili. Jako výraz ocenění jejich práce platí Harvardova univerzita dodnes údržbu rodinného hrobu na tamním hřbitově.

Renovace harvardských modelů.

Harvardské přírodovědné muzeum provádí od r. 2015 několikaměsíční renovaci modelů, která má skončit koncem léta 2016. Po tuto dobu je k vidění pouze dočasná výstavka 27 nejpopulárnějších modelů spolu s několika položkami z blaschkovského archivu.

Leopold Blaschka (27. května 1822 Český Dub – 3. června 1895 Drážďany) a jeho syn Rudolf Blaschka (17. června 1857 – 1. května 1939) byli drážďanští skláři původem z Českého Dubu, kteří prosluli výrobou skleněných modelů rostlin a živočichů, zejména souboru skleněných modelů rostlin pro Harvardovu univerzitu.

Léopold Blaschka (né le et mort en juillet 1895) et son fils Rudolf Blaschka (né le et mort le ) sont des artisans verriers allemands connus pour leurs réalisations de représentations en verre du monde floral et animal.


Pozorování.

Galaxii objevila Caroline Herschel, sestra britského astronoma Williama Herschela, v roce 1783 během soustavného hledání komet. O půl století později ji pozoroval John Herschel svým 18 palcovým dalekohledem s kovovým zrcadlem na Mysu Dobré naděje. Napsal: "velmi jasná a velká (délka 24'); nádherný objekt... Její jas je poněkud nestálý, ale nevidím v ní žádné hvězdy kromě 4 velkých a jedné menší, které vypadají, že k ní nepatří, jsou mnohem blíž..."  Allan Sandage napsal v roce 1961 do knihy "Hubble Atlas of Galaxies", že galaxie Sochař je "vzorový příklad zvláštní podskupiny galaxií typu Sc... na fotografických snímcích galaxií této skupiny převládají obrazce tvořené prachem. Velmi složité prachové pruhy a skvrny jsou rozptýlené na celém jejich povrchu. Spirální ramena je často obtížné sledovat... Ramena jsou vyznačena stejnou měrou prachem i spirálovým tvarem." Bernard Y. Mills, astronom ze Sydney, objevil, že galaxie Sochař je také docela silným zdrojem rádiových vln.  V roce 1998 pořídil Hubbleův vesmírný dalekohled podrobný snímek galaxie Sochař.  Galaxie Sochař je jednou z nejjasnějších galaxií na obloze, je možné ji vidět i triedrem. Je považována za jednu z nejjednodušeji viditelných galaxiích na obloze, hned po Galaxii v Andromedě. Je to vhodný objekt pro pozorování dalekohledem o průměru 300 mm nebo větším. V takovém dalekohledu je vidět dlouhé oválné jádro a skvrnitý disk. I když jádro vypadá pouze o málo jasnější než ostatní části galaxie, vzhledem k rozměrům disku je velice rozsáhlé. V dalekohledu o průměru větším než 400 mm je možné vidět tmavý prachový pás severozápadně od jádra a více než tucet slabých hvězd, které se na galaxii promítají.  Ve střední Evropě nevychází vysoko nad obzor. Na obloze se nachází v severní části souhvězdí Sochaře u hranice se souhvězdím Velryby, 5 stupňů severozápadně od hvězdy Alfa Sculptoris. 2 stupně jihovýchodně od galaxie leží kulová hvězdokupa NGC 288.

Vlastnosti.

Překotná tvorba hvězd.

Nejvýraznější vlastností galaxie Sochař je výše zmíněná překotná tvorba hvězd, díky které se v jejím středu vytvořilo několik obřích hvězdokup (objevených pomocí HST): jedna s hmotností 1,5 milionů hmotností Slunce a absolutní magnitudou přinejmenším -15 a dvě další s hmotností 50 000 hmotností Slunce a absolutní magnitudou kolem -11; při další studii byla nalezena ještě větší hvězdokupa, skrytá za hustými mračny kosmického prachu, která má hmotnost 14 milionů hmotností Slunce, stáří přibližně 5,7 milionů let a obsahuje velké množství Wolf-Rayetových hvězd.  Také v severovýchodní části galaxie najdeme oblast silné tvorby hvězd. Nachází se zde mnoho červených veleobrů a v galaktickém halu je zde mnoho mladých hvězd a neutrálního vodíku. Toto, spolu s dalšími zvláštnostmi galaxie, naznačuje, že se s ní před 200 miliony let srazila trpasličí galaxie bohatá na plyn, narušila její disk a spustila nynější prudkou tvorbu hvězd.  Podobně jako u jiných galaxií, ve kterých překotně vznikají hvězdy, jako například Messier 82, NGC 4631 nebo NGC 4666, hvězdný vítr z mnoha nově vytvořených hmotných hvězd i jejich zanikání ve formě supernov vyfukuje hmotu do galaktického hala a tento supervítr bude brzdit vznik dalších hvězd v galaxii.  I když jsou hvězdotvorné galaxie často doprovázeny supernovami, v galaxii Sochař byla zatím objevena pouze jedna. Tato supernova z listopadu roku 1940 má označení SN 1940E, měla magnitudu 14 a nachází se přibližně 54" jihozápadně od galaktického jádra.

Černá díra.

Nedávný výzkum naznačuje, že se uprostřed této galaxie nachází obří černá díra s odhadovanou hmotností 5 milionů hmotností Slunce, tedy trochu více než Sagittarius A*.

Sousední galaxie.

Galaxie Sochař a přilehlé galaxie NGC 247, PGC 2881, PGC 2933, Sculptor-dE1 a UGCA 15 tvoří malé jádro uprostřed skupiny galaxií v Sochaři, která sousedí s Místní skupinou galaxií. Většina ostatních galaxií v této skupině je k tomuto jádru gravitačně vázána pouze slabě. Galaxie Sochař je nejjasnější galaxií skupiny a zároveň patří mezi nejzářivější galaxie v okolí Mléčné dráhy, předčí ji pouze Galaxie v Andromedě a galaxie Sombrero  Mezinárodní tým vědců použil teleskop Subaru na Observatoři Mauna Kea k průzkumu slabé trpasličí galaxie, která se rozpadá blízko NGC 253. Pozorování přineslo hodnotný pohled na děj, který je prchavý, ale důležitý v tvarování galaxií. Satelitní galaxie dostala název NGC 253-dw2 a možná nepřežije další zanoření do svého hostitele, což může hostitelskou galaxii do jisté míry narušit, pokud je trpasličí galaxie dostatečně hmotná. Vzájemné ovlivňování mezi těmito dvěma galaxiemi může rozluštit nevyřešenou záhadu o NGC 253, protože velká galaxie vykazuje známky narušení trpasličí galaxií. Narušitel dříve nebyl vidět a předpokládalo se, že zanikl, ale nyní byl viník asi nalezen.

Galaxie Sochař (NGC 253, také známá jako Caldwell 65) je spirální galaxie v souhvězdí Sochaře vzdálená přibližně 10,6 milionů světelných let. Je hlavním členem skupiny galaxií v Sochaři a nachází se tedy velmi blízko k Místní skupině galaxií. Je to hvězdotvorná galaxie, protože v současnosti překotně tvoří nové hvězdy.

La galaxie du Sculpteur (également appelée NGC 253, galaxie du dollar d'argent et Caldwell 65) est une galaxie spirale intermédiaire à, visible dans la constellation du Sculpteur.


Hráčská kariéra.

Juniorská kariéra.

Kučerov začínal s hokejem v jeho rodné Moskvě, kde později nastupoval za tamní tým CSKA Moskva, kde si vyzkoušel i Kontinentální hokejovou ligu (KHL). Během draftu NHL 2011 si ho ve 2. kole vybral tým Tampa Bay Lightning jako 58. celkově. Ve snaze adaptovat se na zámořský hokej přešel Kučerov do kanadské juniorské ligy Quebec Major Junior Hockey League (QMJHL), kde nastupoval nejprve za Quebec Remparts a později za tým Rouyn-Noranda Huskies.

Tampa Bay Lightning.

Dne 25. listopadu 2013, během sezóny 2013/14, si připsal ve svém prvním utkání v National Hockey League (NHL) premiérovou branku, když hned jeho první střela na branku skončila za zády Henrika Lundqvista z New Yorku Rangers, čímž se stal sedmým hráčem v historii Lightning, který vstřelil gól ve svém debutu v NHL. Dne 28. října 2014 zaznamenal svůj první hattrick kariéry proti Miku Smithovi z Arizony Coyotes.  Během sezóny 2014/15 měl s Tampou Bay povedený ročník. V základní části si v 82 zápasech připsal 65 bodů za 29 gólů a 36 asistencí. Společně s Maxem Paciorettym ovládl hodnocení +/-, když ziskem +38 kladných bodů získal ocenění NHL Plus/Minus Award. Vytvořil tak nový rekord Lightning, jelikož předtím nikdo tolik kladných bodů v základní části neposbíral. Dne 20. května 2015 se Kučerov připojil k Martinu St. Louisovi jako jediní hráči v historii Lightning, kteří nahráli na dva vítězné góly v prodloužení v jednom play-off. S týmem se probojoval až do finále Stanley Cupu, v němž však nestačil na Chicago Blackhawks, kterému v sérii podlehl 2:4 na zápasy.  Po sezóně 2015/16 a vypršení dosavadní smlouvy se dne 11. října 2016 dohodl jako chráněný volný hráč s vedením Lightning no novém tříletém kontraktu, za který si přijde na 14,3 milionu amerických dolarů.  V Sezoně 2018/2019 vyhrál Nikita Kucherov kanadské bodování NHL (základní část) když za 82 zápasů nasbíral 128 bodů, získal ocenění ART ROSS TROPHY.

Reprezentační kariéra.

Dne 2. března 2016 ho ruský trenér Oļegs Znaroks zařadil na svou soupisku pro Světový pohár v ledním hokeji 2016 v Torontu. Kučerov na turnaji působil v dresu Ruska i se svými parťáky z Tampy Bay Andrejem Vasilevskim a Vladislavem Naměstnikovem. S týmem obsadil konečné 4. místo, když po výsledku 3:5 prohráli v semifinále s Kanadou. Na turnaji zaznamenal ve čtyřech odehraných utkáních 3 kanadské body za 2 branky a 1 asistenci.

Nikita Igorevič Kučerov (, * 17. června 1993, Moskva) je ruský hokejový útočník hrající v severoamerické National Hockey League za tým Tampa Bay Lightning, který ho v roce 2011 draftoval z 58. pozice.

Nikita Igorevitch Koutcherov (en russe : et en anglais : ""), né le à Maïkop dans la République d'Adyguée en Russie, est un joueur professionnel russe de hockey sur glace. Il évolue au poste d'attaquant.


Popis.

Lofostemony jsou aromatické stálezelené stromy dorůstající obvykle výšky do 18 metrů, řidčeji keře. Mladé větévky a řapíky listů roní při porušení mléčný exudát. Listy jsou jednoduché, drobné nebo velké, celokrajné, kožovité, řapíkaté, střídavé, nahločené na koncích větví (někdy vypadají jako přeslenité), bez palistů. Čepel listů je na ploše žláznatě tečkovaná. Květy jsou drobné až středně velké, pravidelné, pětičetné, stopkaté, uspořádané v úžlabních vrcholících. Češule je zvonkovitá nebo kuželovitá. Kalich je tvořen 5 volnými, vejčitými laloky nasedajícími na češuli. Obvykle je vytrvalý. Koruna je bílá nebo smetanová, složená z 5 volných, okrouhlých korunních lístků. Tyčinek je mnoho (až 450) a jsou spodní částí nitek srostlé do 5 nápadných, sloupkovitých skupin. Semeník je polospodní, srostlý ze 3 plodolistů a obsahuje 3 komůrky s mnoha vajíčky. Čnělka je 1, vrcholová, zakončená hlavatou bliznou a kratší než tyčinky. Plodem je miskovitá až téměř kulovitá pouzdrosečná tobolka s mnoha drobnými semeny. Semena jsou křídlatá nebo bezkřídlá.

Rozšíření.

Rod lofostemon zahrnuje 4 druhy. Je rozšířen v Austrálii a na jihu Nové Guiney. V Austrálii je výskyt omezen až na drobné výjimky na severní a východní část kontinentu. Na Nové Guineji roste jediný druh, "L. suaveolens", který je rozšířen i ve východní Austrálii.

Zajímavosti.

Největší známý exemplář "L. confertus" roste v Austrálii v Nový Jižní Wales. Je 54 metrů vysoký a průměr kmene činí 3,17 metru.

Ekologické interakce.

Lofostemony jsou v Austrálii živnými rostlinami celé řady motýlů, např. modrásků z rodu "Hypochrysops", soumračníkovitých motýlů "Chaetocneme denitza", "Ch. beata" a "Netrocoryne repanda" a můr "Doratifera vulnerans" a "Panacela lewinae".

Taxonomie.

Rod "Lophostemon" je v rámci čeledi myrtovité řazen do podčeledi "Myrtoideae" a tribu "Lophostemoneae". Zbývající rody tohoto tribu jsou monotypické ("Kjellbergiodendron", "Welchiodendron" a "Whiteodendron") a vyskytují se v jihovýchodní Asii a Austrasii. Tato skupina tvoří jednu z bazálních vývojových větví čeledi myrtovité.  Rod "Lophostemon" byl vyčleněn z rodu "Tristania" v revizi z roku 1982, popsán však byl již v roce 1830.

Význam.

Nejvýznamnějším a nejznámějším druhem rodu je "Lophostemon confertus", pocházející z východní Austrálie. Dřevo je velmi odolné proti termitům a šášni lodní a středně odolné proti hnilobě. Dobře se opracovává, vlivem obsahu tělísek z oxidu křemičitého však tupí nástroje. Používá se zejména na podlahy, parkety a různé konstrukce. Dřevo druhu "L. suaveolens" je podobné, velmi trvanlivé a je používáno zejména na sloupy a různé zemní stavby. V Austrálii i v některých jiných tropických zemích je tento druh pěstován jako odolný okrasný a pouliční strom.

Lofostemon ("Lophostemon") je rod rostlin z čeledi myrtovité. Jsou to stálezelené stromy s jednoduchými střídavými listy a bílými květy. Tyčinky jsou srostlé nitkami do 5 sloupků, které dodávají květům zajímavý vzhled. Rod zahrnuje 4 druhy a je rozšířen v Austrálii a na Nové Guineji. Nejvýznamnějším druhem je "Lophostemon confertus" z východní Austrálie, který je těžen pro trvanlivé dřevo a pěstován v tropech jako nenáročná okrasná dřevina.

Le genre Lophostemon regroupe quatre espèces d'arbres à feuillage persistant de la famille des Myrtaceae originaires d'Australie et qui étaient classés jusqu'à récemment dans le genre Tristania.