Historie.

První zmínky o feministické ekonomii se objevují již v 60. letech 20. století, kdy ekonomové a političtí vědci začali tvrdit, že tradiční práce žen (např. výchova dětí, péče o domácnost a starší nemocné lidi) a povolání jsou podceňovány s ohledem na práci mužů. Ze začátku je feministické ekonomické myšlení zaměřováno hlavně na kritiku stávajících teorií, jejich metodologie a politických důsledků. Kritika se pak postupně přesunuje i do makroekonomie, mezinárodní ekonomie a koncepcí rozvoje.  V začátcích rozvoje feministické ekonomie bývá zmiňována americká spisovatelka Charlotte Perkins Gilmannová, která ve své studii z roku 1898 píše o ekonomické nezávislosti žen. Gilmannová se snažila o proměnu kulturní identity žen, o změny ve výchově, rodině a manželství, přičemž inspiraci hledala u Charlese Darwina, Thorstein Bunde Veblena a Karla Marxe. V hnutí za zrovnoprávnění žen sehrála velkou roli také anglická filosofka Harriet Taylor Millová. Další ženy, které přispěly ke vzniku feministické ekonomie byly Harriet Martineauová, Millicent Fawcett, Martha Beatrice Webbová a Edith Abottová. Jedna ze zakladatelek feministické ekonomie – Gillian Hewitson ve svém díle z roku 1999 ("Feministická ekonomie: vyslýchání mužnosti racionálního ekonomického muže") nastoluje řadu teoretických a metodologických otázek, charakterizuje feministickou empirickou ekonomii, feministický metodologický kriticismus nebo feministickou a nefeministickou analýzu žen.  Betsy Warriorová, americká feministka a aktivistka za lidská práva, napsala v roce 1969 ekonomickou analýzu s názvem "Domácí práce: Otroctví nebo práce lásky a zdroj volného času", kde zmiňuje, že produkce a reprodukce domácí práce žen tvoří základ ekonomické transakce a přežití, přestože je neplacená a není zahrnuta do HDP. Warriorová říka: „Ekonomika, jak je dnes představená, postrádá ve skutečnosti jakýkoli základ, protože opomíná samotný základ ekonomického života. Tento základ je postaven na ženské práci – první je její reprodukční práce, která produkuje každého nového dělníka. Práce žen vyžaduje ekologicky nezbytné čištění a vaření, aby byly suroviny spotřební. Toto představuje pokračující průmysl žen, který umožňuje pracovníkům zastávat pracovní pozici. Bez této základní práce by neexistovala žádná ekonomická činnost.“ Dále také poznamenává, že nepřiznaný příjem z nezákonných činností, jako jsou drogy, zbraně, obchod s bílým masem a různé jiné nezveřejňované činnosti, poskytuje mužům bohatý tok příjmů, což znehodnocuje údaje o HDP. V undergroundových ekonomikách jako je obchodování s lidmi, prostituce a domácí otroctví, kde početně převládají ženy, se jen malý zlomek příjmů kuplíře dostává k ženám a dětem, které pro něj pracují. Částka, která je na ně utracená, je obvykle pouze na jejich základní životní potřeby. Betsy Warriorová věří, že pouze komplexní, ekonomická analýza založená na faktech poskytne spolehlivé základy pro budoucí plánování environmentálních a populačních potřeb.  V roce 1970 dánská ekonomka Ester Boserupová zveřejnila důležité dílo – "Ženská role v ekonomickém rozvoji", kde poskytla první systematické zkoumání genderových dopadů transformace zemědělství, industrializace a dalších strukturálních změn. Tato kniha vysvětlila negativní výsledky, které tyto změny měly pro ženy. Její práce položila základ širokému tvrzení, že „ženy a muži čelí různými způsoby bouři makroekonomických šoků, neoliberálních politik a sil globalizace“.

Nová feministická ekonomie.

Novozélandská feministka Marilyn Waringová zveřejnila v roce 1988 knihu "If Women Counted: A New Feminist Economics", které je průkopnickou kritikou systémů národních účtů, mezinárodních standard měření ekonomického růstu a způsob, jakým je ženská neplacená práce vyloučena z toho, co se v ekonomice považuje za produktivní.  S podporou Výboru pro postavení žen v ekonomickém povolání (CSWEP), založeného roku 1972, se v 70. a 80. letech objevila kritika tradiční ekonomiky. Další vznik organizací jako Rozvojové alternativy s ženami pro novou éru (DAWN) a Mezinárodní asociace pro feministickou ekonomii (IAFFE) v roce 1992 spolu s časopisem Feministická ekonomie podpořily rychlý růst feministické ekonomie.  Původním důrazem feministických ekonomek bylo kritizovat zavedenou teorii, metodologii a politické přístupy. Kritika začala v makroekonomii trhu domácností a trhu práce a rozšířila se do všech oblastí tradiční ekonomické analýzy. Feminističtí ekonomové prosazovali a vytvářeli genderově vědomou teorii a analýzu, rozšířili zaměření na ekonomii a hledali rozmanitost metodologie a výzkumných metod. Zatímco současná feministická ekonomie se snaží především poukázat na již existující sociální konstrukce ekonomie. Na to, do jaké míry jsou či nejsou objektivní a jak jsou její modely a metody zaujaté především na témata spojená s mužstvím a upřednostňováním mužských zájmů. Zástupci feministické ekonomie se snaží prosadit důkladnější zkoumání ekonomie včetně tzv. „ženských témat“, např. rodinné ekonomie. Tato témata obvykle komentuje s kritikou vůči tzv. „mužské“ ekonomické vědě, či hospodářsko-politické praxi.  V dnešní době feministická ekonomie zasahuje již do řady oblastí, včetně metodologie, filozofie ekonomické vědy či výzkumu.

Organizace.

Feministická ekonomie je ve světě stále více uznávána a dostává se jí větší pozornosti, proto vznikají také organizace, jejichž hlavním tématem je zkoumání principů a prosazování tezí tohoto proudu ekonomického smýšlení.

Anglicky International Association for Feminist Economics (IAFFE) je nezisková organizace zabývající se rozšiřováním povědomí o principech feministické ekonomie. Byla založena roku 1992 jako výsledek skupinových diskuzí na Americké ekonomické asociační konferenci, která se konala ve Washingtonu DC v roce 1990, tam se sešly přední světové ekonomky, aby diskutovaly o problémech současné ekonomie. Tato asociace má přibližně 600 členů v 64 zemích, jsou jimi nejen ekonomové, ale také studenti, aktivisté či politici. V současné době jde tedy o otevřenou komunitu sdružující zastánce genderově uvědomělého pohledu na ekonomické dění.

Časopis Feministická ekonomie.

Anglicky Feminist Economics je akademický časopis vydávaný britskou vydavatelskou firmou Routledge a Mezinárodní asociací pro feministickou ekonomii. Je zaměřen na otevřenou debatu o feministicky ekonomických perspektivách, zabývá se ale také mužským pohledem na věc.

Časopis Ms..

Anglicky "Ms. journal" je feministicky smýšlející magazín. Nejprve vycházel jako příloha v časopise "New York", kde se ukázal jako velmi kontroverzní vhled do opravdového života ženy, který se netočí jen kolem manžela a výchovy dětí. První samostatné vydání tohoto časopisu bylo publikováno na jaře 1972. Nyní je většina článků tohoto časopisu zveřejňována prostřednictvím online magazínu "msmagazine.com".

Hlavní představitelky.

Feministická ekonomie se nejrychleji rozvíjí v USA, proto také většina předních feministických ekonomek i organizací pochází právě ze Spojených států. Organizace však mají i mezinárodní charakter a jsou inspirací pro ženy po celém světě.

Bina Agarwalová.

Bina Agarwalová (*1951) je jednou z prvních neamerických feministických ekonomek, je původem z Indie a v současné době pracuje jako profesorka ekonomie a studia životního prostředí na Institutu globálního rozvoje na manchesterské univerzitě. Ve svých knihách se zabývá především dopadem ženské přítomnosti na ochranu životního prostředí.

Barbara Bergmannová.

Bergmannová (1927–2015) byla významnou americkou feministickou ekonomkou, jejíž knihy se staly jedním ze základních kamenů feministické ekonomie. Byla také spoluzakladatelkou a presidentkou Mezinárodní asociace pro feministickou ekonomii. Za nejznatelnější důkaz o druhořadém ekonomickém postavení žen považovala Bergmannová diskriminaci uvnitř povolání. Její práce se zaobíraly především tématy, jakými jsou trh práce, péče o děti, genderová vyváženost, sociální zabezpečení a chudoba.

Heidi Hartmannová.

Heidy Hartmannová (*1945) je americkou ekonomkou a zakladatelkou organizace Institute for Women's Policy Research, což je organizace založená v roce 1987, podporující feministickou politiku. Zabývá se také genderovými otázkami a svoje výzkumy publikuje především ve vědeckém časopise Journal of Women.

Feministická ekonomie je jeden ze směrů ekonomického myšlení, který se zaměřuje na genderové uvědomění. Její představitelky a představitelé vychází z nejrůznějších škol a feministických hnutí. Mezi výzkumníky feministické ekonomie patří akademici, aktivisté, teoretici politiky i odborníci z praxe. Hlavními tématy jsou diskriminace žen nejen v povolání, neplacené práce, postavení žen na trhu práce, mzdové rozdíly mezi ženami a muži, nedělená péče o děti, politika volného času či ekonomie domácnosti.

L'économie féministe est une étude critique de la science économique dans les domaines de la méthodologie, de l'épistémologie et de la recherche empirique dans une tentative de surmonter les biais androcentrés (mâle et patriarcal). Elle se focalise sur des thèmes revêtant une importance particulière pour les femmes, comme le travail du « "care" » (travail de soin) ou la ségrégation des femmes dans certaines activités (exclusion des femmes et des minorités de certains domaines) ; les déficiences des modèles économiques, en tant qu'ils omettent les aspects de négociations au sein des ménages ; les nouvelles formes de collections des données et les mesures statistiques telles que l'indicateur de participation des femmes, ou le " (GEM), et des théories incluant la dimension du genre telle que l'approche des capabilités. L'économie féministe cherche en définitive à produire des analyses économiques inclusives de la dimension du genre.


Další význam slova.

Slovo homofilie může také vyjadřovat zastaralý, neuchycený výraz pro homosexuály, který byl používán v Nizozemí a Belgii do 70. let 20. století.

Užití.

Poprvé bylo slovo představeno veřejnosti v roce 1949 dnešní organizací COC Nederland v nizozemském časopise "Vriendschap". Jako první ale slovo použila nizozemská lékařka a sexuoložka Lucien von Römer v roce 1903.  Velké míře užívání se slovu dostalo po církevním sněmu v Dordrechtu v letech 1971-1972, kde nizozemští církevní hodnostáři projednávali zprávu s názvem „"O lidech, kteří jsou homosexuálové"". Hlavním bodem této zprávy bylo vyšší procento homosexuálů v Nizozemí, než byl původní předpokládaný počet. Jako řešení této situace bylo poprvé v historii navrženo tzv. registrované partnerství, tedy určité přijetí homosexuálních párů do společnosti, avšak bez možnosti běžného sňatku. Registrované partnerství bylo však nejprve uzákoněno v Dánsku v roce 1989.  Výraz se však stejně jako například uranismus neuchytil a byl nahrazen výrazem gay.

Etymologie.

Slovo homofilie vzniklo složením dvou řeckých slov: „homμοῦ“ (homo, „spolu“) a „φιλία“ (philia, „láska“).

Homofilie u zvířat.

Homofilní vztahy byly pozorovány i mezi páry v říši zvířat Byly rozsáhle studovány především v souvislosti s teorií evoluční biologie, ve které je tento pojem znám jako směsné páření. Homofilie je mezi páry běžná v rámci přirozeného páření. Tento jev se dokonce stal definicí pro druh u Charlese Darwina.  Druhy jsou považovány za odlišné, když se v přírodě nekříží. Ovšem s touto definicí jsou ve skutečném světě přírody velké problémy a existují výjimky. Přesto tato interpretace vyjadřuje jisté vrozené pudové jednání, na jehož základě se jedinci páří na základě určitých podobností.

Kříženci.

Díky zásahu člověka byly vytvořeny některé druhy kříženců, které jsou v rozporu s homofilitou zvířat a v běžné přírodě by měly jen malou pravděpodobnost vzniku - například liger (kříženec lva a tygřice), zebroid (kříženec zebry a osla) nebo mezek a mula.

Výzkum a měření.

Jedná o sociologický jev, který zároveň přesahuje do dalších vědních sfér zabývajících se například urbanizmem, migrací nebo zločinností. Z toho vznikl požadavek na měření homofilie, jakožto dílčího jevu výše zmíněných jevů. Aby bylo možno změřit míru homofility, vědci začali rozlišovat dvě hladiny frekvence homofilních vztahů. Těmi jsou výchozí a povýšená hladina. První je zjednodušeně množství homofilních vztahů, které by se dalo očekávat u určité skupiny lidí. V potazem se bere také existující nerovnoměrné rozdělení populace s proměnlivými charakterovými vlastnostmi. Druhé je množství homofility nad tuto očekávanou hodnotu, obvykle kvůli osobním preferencím a volbám.  Ve své původní formulaci homofility sociologové Paul Felix Lazarsfeld a Robert K. Merton (1954) rozlišovali mezi statusem a hodnotou homofilie. Autoři zjišťují, že jednotlivci s podobnými charaktery a společenským postavením s větší pravděpodobností vyhledávají společnost sobě rovných, než že by se jednalo o pouhou náhodu. Stav zahrnuje jak přirozené charakteristiky, jako je rasa, etnický původ, pohlaví a věk, tak i získané, jako je náboženství a vzdělání. Naproti tomu hodnota zahrnuje spojení s ostatními, kteří uvažují podobným způsobem, bez ohledu na rozdíly v těchto stavových charakteristikách.

Vrozené sociální faktory.

Vrozené sociální faktory jsou pravděpodobně těmi nejsilnějšími a nejviditelnějšími hybnými silami. A právě proto také často vytváří třecí plochy mezi jednotlivými skupinami.  Nejprve se na zřetel musí brát místo narození. Ačkoliv se nejedná o tak zřejmý činitel, hraje poměrně velkou roli, neboť s místem, kde jsme se narodili, se budou vázat určité primární vlastnosti (např. když se jedinec narodí na vesnici, je pravděpodobnější, že bude mít kladnější vztah k přírodě). Na místo přímo naléhá režim či státní uspořádání, v kterém se narodí (např. jedinci narozenému ve střední Evropě budou vštěpovány principy demokracie, svobody slova a jiné práva a povinnosti).  S místem narození úzce souvisí také národnost. Ta hraje významnou roli nejen v domácím prostředí, ale zejména v zahraničí, kam se lidé přestěhují - příkladem mohou být blízké a pevné vztahy v rámci vietnamské komunity v České republice (např. vznik Asociace českých občanů vietnamského původu nebo Svaz Vietnamců v ČR) nebo dále vznik českých škol v Americe, které kromě výuky českého jazyka také udržují v české komunitě českou kulturu a tradice a dětem již narozeným v Americe představují významné české svátky a výročí. Někteří lidé mohou mít po přestěhování do jiné země problémy se začleněním, a právě lidská tendence ke sdružování s jinými lidmi, se kterými mají něco společného jim může tuto životní změnu ulehčit. Národnost je však důležitým faktorem i mezi vlastním národem ve vlastním státě - zdárným příkladem je česká euforie a soudržnost během důležitých sportovních klání, které dokáží českou společnost po dobu konání velmi úspěšně stmelit. Poměrně silní míra homofilie funguje také mezi Čechy a Slováky zejména ve starších generacích - když například v Mistrovství světa v ledním hokeji v roce 2012 bojovali Slováci o zlatou medaili s Ruskem, pro Čechy bylo přirozenější fandit našim sousedům.  Neopomenutelným faktorem je, výše zmíněná, rasa, do které se člověk narodí. Tato separace byla jednou z nejvíce viditelných a masově dodržovaných skrz celé dějiny. Sociální struktury např. ve Spojených státech jsou do dnes silně rozděleny podle rasy a etnicity, které představují největší podíl povýšené homofility (ačkoli klasifikace podle těchto kritérií může být v sociologii problematická kvůli nejasným hranicím a rozdílným definicím rasy). Menší skupiny mají nižší rozmanitost jednoduše kvůli počtu členů, důsledkem toho je vyšší hladina homofility. Nyní již však dochází k mírným změnám ve fungování struktur a komunit v rámci Spojených států amerických, protože se zvyšuje procento dospělých, kteří smíšené komunity podporují. Až 42% rodičů tvrdí, že děti by měly navštěvovat školy rasově smíšené, i když bude mimo místní komunitu. Rasa a etnický původ také souvisí s dosaženým vzděláním a zaměstnáním, což jsou, jak je již výše uvedeno, jedny z nejzřetelnějších faktorů pro homofilii, avšak řadíme je do získaných sociálních faktorů.  Dalším významným činitelem je rodina. Ta jako první zprostředkovává jedinci základy kultury a tradic, má za úkol uvést člověka do konkrétního prostředí a naučit ho orientaci v symbolickém světě. To se odehrává prostřednictvím více či méně řízeného primárního učení. I typy rodin mají vliv na sociální vývoj jednice. Lidé ve větších tzv. rozšířených rodinách mají lepší předpoklady býti více sociální, přátelští i otevření oproti lidem, kteří vyrůstají v rodině nukleární a jsou ku příkladu jedináčci. Pokud jde o pohlaví, je základní hladina homofilie relativně nízká například ve srovnání s rasou a etnicitou. V minulosti můžeme tento jev pozorovat především v problematice „genderu“, ale postupem let se tento typ homofilie rapidně snižuje. Muži a ženy často žijí společně a jedná se o velké a stejně tak diverzní populace.  Neposledním, ne příliš zjevným faktorem je stáří, přesto je věk dalším ze základních prvků při studii homofilie. Dennis Marsden (1988) našel zajímavý vzorec povýšené homofility pro skupiny různého věku. Naznačuje silný vztah mezi něčím věkem a sociální vzdáleností. Jedná se především o důvěru mezi dvěma jedinci markantně rozdílného věku. Například čím větší věková mezera, tím menší šance, že si navzájem jedinci budou mít důvěru a tendence mezi sebou diskutovat o „důležitých“ věcech.  Dalším činitelem je finanční situace, tedy zámožnost rodiny, do které se jedinec narodí, což opět souvisí se vzděláním, v tomto případě zejména rodičů a prarodičů dítěte a také sociálním statusem, který rodiče zaujímají, protože lidé mají spíše tendenci vzestupného než sestupného pohybu v rámci společnosti, proto je pravděpodobnější, že si člověk utváří vztahy a přátelství ve skupinách sobě rovných nebo výše postavených než je on sám. Příkladem homofility na základě společenského statusu může být kastovní systém v Indii, v naší společnosti lze však tento faktor ovlivnit svým jednáním, tudíž ho lze zařadit také do získaných sociálních faktorů.

Získané sociální faktory.

Získané sociální faktory nejsou tak výrazné na první pohled, ale častokrát mohou býti zásadní. Oproti "vrozeným" jsou více variabilní, a proto netvoří tak pevná pouta. Jedněmi z nich jsou religiozita, vzdělávání, zaměstnání, vybudovaná sociální třída a vliv sociálních médií.  Vyznání se většinou získává rodinnou výchovou odvozenou od místa narození, ačkoliv to není pravidlem. Častokrát u homofilie založené na náboženství můžeme pozorovat základní i povýšenou základní linií. Tento typ je ale podstatný už jen v některých částech světa. Například v ortodoxním judaismu a jeho tradičních proudech je stále kladen důraz na původ manželů, protože v Bibli je na několika místech židům zakázáno vzít si pohanskou manželku, tedy manželku jiného náboženství. Muslimům je povoleno vzít si křesťanku nebo židovku, muslimkám je však povolen pouze muslim. Příkladem kdy může být vyznání překážkou sňatku v křesťanství je absence katolického křtu, avšak tomuto člověku lze udělit dispens.  Školy, kluby a sportovní spolky jsou místa, kde se jedinci prvně setkávají s homofilií v praxi tváří v tvář. Nejen, že se uvnitř těchto institucí utváří skupiny lidí, kteří si osobností sedí více či méně, ale také na úrovni meziklubových vztahů můžeme sledovat jisté druhy náklonnosti (například ve sportovním klání bude škola podporovat raději sousední školu než školu neznámou). Zároveň jsou tyto jevy velmi dobře viditelné i ve zaměstnání a následné kolektivizaci v pracovním prostředí. To vše se odehrává v závislosti na sociální třídě či postavení, v které se jedinec narodil, tak do které se vypracoval. (viz "vrozené sociální faktory")  Posledním aktérem jsou sociální sítě typu Facebook, které také podporují homofilní atmosféru, navzdory diverzitě populace. Když uživatel Facebooku označí nějaký příspěvek „To se mi líbí“ nebo rozklikne článek s určitým tématem, Facebook automaticky vygeneruje další články se stejnou nebo podobnou tematikou. Miller McPherson, Lynn Smith-Lovin a James M. Cook ve svém výzkumném článku nazvaném „"Birds of a Feather: Homophily in Social Networks"“ píší, že homogenní mezilidské sítě vedou k omezeným sociálním světům, který má silné důsledky na tok informací, na postoje, které si členové utvářejí, a interakce, které zažívají.

Mezilidští činitelé homofilie.

Základní homofilní příčinou je geografická vzdálenost. Lidé, kteří žijí poblíž, mají s velkou pravděpodobností podobné základní charakterové rysy. Zároveň lidé mají větší pravděpodobnost kontaktu s těmi lidmi, kteří žijí v sousedství. Technologie, jako je telefon, e-mail a sociální sítě, tento účinek snížily, ale nevyrušily úplně. Dalším činitelem jsou rodinné vztahy, které často vyvolávají relativně úzký a častý kontakt mezi členy. Komplikací můžou být i velké geografické vzdálenosti, avšak v rodinných kruzích většinou nejsou problémem. Tyto vazby, mimo rodinné vztahy, mají tendenci se pomalu rozkládat, ale mohou se restrukturalizovat i po dlouhém odloučení. A dále i školní, pracovní a dobrovolnické organizace poskytují velkou základnu pro homofilii. V rámci dobrovolných skupin je vytvořeno mnoho přátelství, vzájemných vztahů a vazeb na sociální úrovni. Společenská homogenita většiny organizací vytváří silnou základní hladinu homofility. Posledním činitelem je částečně definice samotné homofilie. Jedná se o spojení mezi lidmi, kteří zastávají rovnocenné role. Nachází se v homofilním systému sociálních vazeb. Například profesoři Univerzity Karlovy budou mít tendenci se sdružovat s jinými profesory.

Partnerský život.

Homofilie hraje také důležitou roli ve výběru budoucího partnera nebo partnerky. Studie prokázaly, že v západní společnosti má až 60% párů stejnou úroveň vzdělání, 55% pochází ze stejně velké obce a mezi 50% párů je věkový rozdíl dva roky a méně. Větší důraz na míru inteligence a dosaženého vzdělání kladou vysokoškolsky vzdělaní lidé a také jejich potomci, lidé s nižším vzděláním kladou větší důraz na finanční situaci partnera. Lidé mají tedy tendenci vybírat si partnera například s podobnou inteligencí, původem a věkem, jako jsou oni sami, jelikož je zde větší předpoklad budoucího partnerského souznění a pochopení. Důležitou roli hraje také etnicita nebo náboženství. Podle Českého statistického úřadu proběhlo v roce 2018 508 sňatků, kdy měli oba snoubenci jiné než české občanství. K roku 2018 mělo 80% českých dětí oba rodiče Čechy, hned za nimi byly děti s vietnamským státním občanstvím - 75% z nich mělo oba rodiče Vietnamce, což částečně potvrzuje domněnku, že zejména první generace Vietnamců v České republice udržuje blízké vztahy v rámci své komunity.

Důsledky.

Homofilie zlepšuje koordinaci a zvyšuje očekávanou návratnost interakcí. Dále šíří větší míru tolerance a spolupráci v sociálních prostorech. Také mohou zprostředkovat přístup k informacím, ovlivňovat chování, např. sociální normy, formovat názory.

Homofilie je tendence jednotlivců mít kladné či neutrální vztahy s lidmi, kteří jsou si společensky podobní v sociálně důležitých sférách. Následně se jedinci sdružují a navazují pevnější a stálejší vztahy s lidmi, s kterými jsou si podobní hned v několika aspektech. Dle teorie homofilie se jedná o úměru - čím více společných aspektů, tím pevnější vztah bude. Studie dokázala, že tyto vztahy mají zpravidla delšího trvání, než vztahy, které nejsou založeny na této podobnosti. Naprosto přesně je to vystiženo v přísloví „"vrána k vráně sedá, rovný rovného si hledá"“.

En sciences sociales, l'homophilie est la tendance à s'affilier à ses semblables (pairs): « La tendance à préférer entretenir des relations avec des personnes qui nous ressemblent, appelée “homophilie”, est un autre indicateur de la persistance des catégorisations sociales globales à l’intérieur des structures relationnelles. »


Život.

Poppeův otec byl konzulárním úředníkem v diplomatické službě Ruska a v době narození syna byl umístěn v Číně.  V roce 1923 začal Poppe studovat na Leningradské univerzitě, především u mongolisty Borise Vladimircova. V roce 1931 se stal vedoucím katedry mongolských studií na Ústavu asijských studií Akademie věd SSSR. V roce 1933 byl v třiceti šesti letech zvolen jako nejmladší kandidát akademie.  V roce 1943 Poppe pracoval v nacisty okupovaném Karačajevsku-Čerkesku, působil jako překladatel mezi místními a německými okupanty. Poppe při stahování Němců z oblasti využil situaci a odstěhoval se i s rodinou do Berlína, kde pracoval ve Wannsee-Institutu, který měl blízko k SS a probíhala tam studia o Sovětském svazu.  Po porážce Německa byl sovětskými úřady obviněn z válečných zločinů, pracoval nejprve pro Brity a později pro americkou tajnou službu, až konečně v roce 1949 odešel do Spojených států. Tam žil pod falešným jménem, pracoval pro ministerstvo zahraničí a poté učil až do svého odchodu do důchodu v roce 1968 na University of Washington. Ve stejném roce obdržel čestný doktorát na Univerzitě v Bonnu.  Za mccarthismu se účastnil protikomunistické propagandy proti kolegům z řad akademických pracovníků a zaměstnanců ministerstva zahraničí, mimo jiné proti Owenu Lattimorovi.

Dílo.

Poppe se věnoval studiu jazyků altaiské jazykové rodiny, zvlášť chalchské a burjatskté mongolštiny, dále se věnoval folklóru mluvčích těchto jazyků. Napsal návody a gramatiky psané i mluvené chalchské, burjatské mongolštiny, jakutštiny, alarského dialektu a baškirštiny.  V letech 1924 až 1987 publikoval 49 knih, k tomu řadu článků a recenzí. Po roce 1949 začal vedle ruštiny psát Poppe v němčině a angličtině. Bez ohledu na to, v jakém jazyce psal, je jeho dílo hodnoceno jako jednoduché a jasné. Tím pádem napsal dílo užívané jak odborníky, tak neodborné zájemce o téma. Mezi lety 1949 a 1968 navíc učil mezi 16 a 17 hodinami na Washingtonské univerzitě za týden celý rok krom tří měsíců prázdnin, které užíval pro výzkum.  Mimo jiné vydal jedenáct dílů mongolských eposů, sbírku mongolských vyprávění, písní a pohádek ("Mongolische Epen", díly 1–11, 1975–86), dále mongolských variant děl v sanskrtu. Ve svém syntetickém díle "Vergleichende Grammatik der altaischen Sprachen" (1960) se také pokusil rekonstruovat altajský prajazyk.  V květnu 1989 zahájili graduovaní studenti Washingtonské univerzity se zájmem o centrální a vnitřní Asii Nikolaus Poppe Symposium, toto sympozium se koná doposud.

Nikolaus Poppe, Nicholas Poppe, rusky, "Nikolaj Nikolajevič Poppe" (27. července 1897 Jen-tchaj – 8. srpna 1991 Seattle, Washington) byl ruský všestranný lingvista specializující se na mongolštinu a altajskou jazykovou rodinu. Až do roku 1943 pracoval Poppe v Sovětském svazu, poté v Německu a Spojených státech.

Nicolas Poppe (en, "" ; en ), né en Chine à Yantai, dans la province du Shandong, sous la Dynastie Qing, le et mort à Seattle aux États-Unis, le, est un linguiste russe, puis soviétique spécialisé dans les langues mongoles et plus généralement dans les langues altaïques.


Pozadí krize v USA.

Finanční pokles, který začal v září 1857, netrval dlouho, nicméně úplné zotavení ekonomiky přišlo až s Americkou občanskou válkou roku 1861. Potopení nákladní lodi SS Central America k této krizi přispělo, protože newyorské banky čekaly na velkou a potřebnou zásilku zlata. Americké banky se zotavily až po občanské válce. Po krachu Ohijské depozitní banky se finanční krize vlivem řetězové reakce rychle rozšířila na další podniky po celých Spojených státech. Železniční průmysl zažíval mohutný finanční propad a stovky pracovníků byly propuštěny. Protože roky bezprostředně předcházející krizi z roku 1857 byly symbolem prosperity, mnoho bank, obchodníků a zemědělců využilo příležitosti vystavit své investice riziku. Jakmile však tržní ceny začaly klesat, rychle pociťovali dopady finanční krize na vlastní kůži. Na počátku 50. let 20. století Spojené státy velmi ekonomicky prosperovaly. Do značné míry tuto prosperitu stimulovalo velké množství zlata, které bylo objeveno a těženo v Kalifornii při takzvané Zlaté horečce, díky čemuž značně vzrostlo množství peněz v oběhu. V polovině 50. let 20. století začalo klesat množství těženého zlata, což znejistělo západní bankéře a investory. Banky na východě USA začaly být opatrné s půjčkami putujícími na západ a některé dokonce odmítly přijímat papírové bankovky vydávané západními bankami.

Pokles akciového trhu.

V červenci roku 1857 hodnoty akcií železnic dosáhly vrcholu. 11. srpna 1857 zkrachovala N. H. Wolfe and Company, nejstarší společnost v New Yorku zpracovávající mouku a obilí. Toto selhání otřáslo důvěrou investorů a započalo hromadný rozprodej akcií, který pokračoval až do konce srpna.

Krach Ohijské depozitní banky (Ohio Life Insurance and Trust Company).

Ráno 24. srpna roku 1857 prezident Ohijské depozitní banky vyhlásil, že její newyorská pobočka pozastavila veškeré platby. Ohio Life byla velká banka sídlící v Ohiu s druhou hlavní centrálou v New Yorku. Tato společnost patřila mezi největší věřitele a byla propojena s dalšími ohijskými investičními bankami. Ohio Life zkrachovala z důvodu podvodných aktivit vysokého managementu banky. Její selhání rovněž vystrašilo ostatní banky, které se bály podobného osudu, nebo ještě hůř, že lidé začnou masově vybírat své úspory z bank. Podle dobového článku v New York Daily Times pobočky Ohijské depozitní banky v New Yorku a Cincinnati, které byly suspendovány, měly závazky v hodnotě sedm milionů dolarů. Banky napojené na Ohijskou depozitní banku byly naštěstí odškodněny a vyhnuly se masovému vybírání peněz vzájemnou spoluprací. Selhání Ohijské depozitní banky upozornilo na finanční stav železničního průmyslu a trhu s půdou. Díky tomu se tato finanční krize dostala do povědomí veřejnosti.

Následky.

Během jara 1858 museli obchodníci na západě Spojených států okleštit své investice. Důsledkem omezeného nákupu na západě začali pokles v prodejích a ziscích pociťovat obchodníci po celé zemi. Ekonomika USA byla vlivem železničního průmyslu provázaná. Vzhledem k tomu že mnoho bank financovalo nákupy půdy a železnic, začaly pociťovat tlak klesající hodnoty jejich akcií. The Illinois Central ; Erie ; Pittsburgh, Fort Wayne a Chicago ; a Reading Railroad byly všechny nuceny zavřít kvůli finančnímu poklesu. Jiným společnostem nezbylo než vyhlásit bankrot. Ke klesající ceně akcií železnic se přidala neschopnost farmářů na západě splácet pronajatou půdu, což vytvořilo ještě větší tlak na banky.  Ceny obilí významně poklesly, díky čemuž farmáři zaznamenali ztráty vedoucí k tomu, že banky byly nuceny farmářům zkonfiskovat pronajatou půdu. Cena obilí totiž v roce 1855 vlivem Krymské rapidně stoupla a farmáři začali s vidinou velkých zisků kupovat půdu za účelem zvýšení produkce. Nicméně o tři roky později klesla cena obilí pod polovinu ceny z roku 1855 vlivem přílivu levnějšího obilí z Ruska do Evropy. Jako důsledek poklesu cen dramaticky klesla poptávka po půdě a dočasně se zastavila expanze západním směrem. Farmáři i obchodníci začali strádat kvůli finančním riskům z časů, kdy byly ceny obilí vysoké.

Náprava.

Během roku 1859 se krize srovnala a ekonomika se začala stabilizovat. Prezident James Buchanan se po oznámení, že zárodkem pro tuto krizi byly papírové peníze, rozhodl zrušit používání všech bankovek s hodnotou menší než 20 dolarů. Prezident Buchanan rovněž nabádal Kongres, aby schválil právo okamžitého zrušení koncese bankám v případě, že by suspendovaly platby kovovými penězi. Mimo jiné Buchanan banky požádal, aby si nechaly 1 dolar v mincích za každé 3 dolary, které emitují ve formě bankovek. Prezident také odrazoval od používání státních a federálních dluhopisů jako zálohy za papírové peníze, aby se Spojené státy vyhnuly budoucí inflaci.

Výsledky.

Výsledkem krize z roku 1857 byl takový, že převážně agrární ekonomika jihu, stojící zejména na exportu bavlny, utrpěla jen malé škody v porovnání s ekonomikou severu, která dostala tvrdou ránu a jen pomalu se zotavovala. Nejvíce zasaženým regionem pak byla oblast Velkých jezer. Realita byla krutá. Řada lidí přišla o práci nebo úplně zbankrotovala. Chudoba a hlad byly na denním pořádku. Přesto, jak už to u podobných krizí bývá, se našli spekulanti, kteří nákupem akcií hluboko pod cenou zbohatli (Moses Taylor nebo Cornelius Vanderbilt). Těch však bylo pomálu. Po zhruba roce se převážná část ekonomiky severu zotavila, stejně jako celý jih.  Ke konci krize v roce 1859 eskalovalo napětí mezi Severem a Jihem kvůli otázce otroctví. Krize roku 1857 povzbudila ty jižany, kteří věřili v ekonomickou závislost severu na jihu. Díky tomu hlasy volající po oddělení na chvíli utichly. Jižané věřili, že krize učinila Sever přístupnější jižanským požadavkům, zejména v záležitostech otroctví. Realita však byla odlišná. Krize z roku 1857 naopak posloužila jako rozbuška občanské války vypuknuvší v roce 1861.

Ekonomická krize z roku 1857 byla finanční krizí ve Spojených státech amerických způsobená klesající poptávkou po americkém zboží na evropských trzích a přílišnou expanzí domácí ekonomiky. Kvůli vzájemnému propojení světové ekonomiky v 50. letech 19. století se tato finanční krize stala první celosvětovou hospodářskou krizí. V Británii tehdejší Palmerstonova vláda obcházela požadavky Peelova zákona z roku 1844 (zákona o bankovní chartě), který vyžadoval potřebné zásoby zlata a stříbra, aby pokryl množství peněz v oběhu. Zprávy o tomto obcházení pravidel vypluly na povrch a odstartovaly krizi v Británii.

La panique financière de 1857 est une crise financière et économique qui frappe d'abord les États-Unis, puis, la Grande-Bretagne, et se propage à d'autres régions. Historiquement, c'est la première crise économique de dimension mondiale.


Způsoby dosažení uhlíkové neutrality.

Uhlíkově neutrální stav lze dosáhnout dvěma způsoby:  Koncept uhlíkové neutrality může být rozšířen tak, aby zahrnoval i další skleníkové plyny (GHG) započítávané z dle jejich ekvivalentu oxidu uhličitého. Výraz "uhlíková neutralita" se poprvé objevil v americkém Novém Oxfordském slovníku (New Oxford America Dictionary) v roce 2006. Výraz klimaticky neutrální odráží širší začlenění dalších skleníkových plynů do změny klimatu, i když CO je nejhojnější. Výrazy bývají často zaměňovány.

Proces dosažení uhlíkové neutrality.

Snahu dosáhnout uhlíkovou neutralitu mohou vyhlásit uskupení států, jednotlivé státy, regiony, města, organizace, firmy či jednotlivci. Pokud tato vyhlášení mají být seriózní, postupují většinou v následujících krocích.

Závazek.

V případě jednotlivců může být rozhodování jednoduché, ale pro složitější uspořádání (firmy, obce, státy) je potřeba celospolečenskou dohodu, aby mělo úsilí smysl.

Výpočet a analýza.

Výpočet a analýza emisí, které je třeba eliminovat, a posouzení možností, jak toho dosáhnout, jsou nejdůležitějším krokem v procesu přípravy uhlíkové neutrality. Tato část přípravy umožňuje stanovit priority – od výběru produktů po využití energie a způsoby dopravy. Je též nutné stanovit ukazatele, které umožní sledovat pokrok v plnění závazku.Toho lze dosáhnout prostřednictvím inventáře skleníkových plynů, jehož cílem je odpovědět na otázky, jako například:  Pro jednotlivce jsou užitečné tzv. kalkulačky uhlíkové stopy. Vstupní data do těchto kalkulaček obvykle bývají spotřeba elektřiny v kWh, množství a typ paliva používaného k ohřevu vody a topení v domě a počet ujetých a nalétaných kilometrů za rok v jednotlivých dopravních prostředcích. Jednotlivci mohou také stanovit různé limity systému, např. osobní emise skleníkových plynů, emise z domácnosti nebo emise společnosti, pro kterou pracují. K dispozici je mnoho on-line kalkulátorů uhlíkové stopy, které se výrazně liší ve uživatelské přívětivosti a v parametrech, které měří. Některé například zohledňují pouze spotřebu energie pro automobily, letadla a domácnost. Jiné zahrnují také domácí spotřebu nebo volný čas.

Realizace.

Podniky a obce mohou využít k dosažení klimatické neutrality systému environmentálního (nebo udržitelného) řízení (EMS) zavedeného mezinárodní normou ISO 14001 (vyvinutou Mezinárodní organizací pro normalizaci). Dalším možností je systém EMAS – Evropský systém pro ekologické řízení a audit, který používá mnoho společností v celé EU. Mnoho obcí používá systém řízení v určitých sektorech své správy nebo certifikuje všechny své činnosti.

Omezení emisí.

Jedním z nejsilnějších argumentů pro snížení emisí skleníkových plynů je to, že často ušetří peníze. Ceny energie po celém světě rostou, takže je stále obtížnější cestovat, vytápět a svítit domy a továrny a udržovat moderní ekonomiku vitální. Z tohoto důvodu je výhodné snižovat spotřebu energií:

Kompenzace.

Účelem použití kompenzací uhlíku je vyrovnat určitý objem emisí skleníkových plynů financováním projektů, které by měly dosáhnout stejného pohlcení emisí skleníkových plynů někde jinde, například výsadbou stromů. V rámci předpokladu „Nejprve omezte, co můžete, poté vyrovnejte zbytek“, lze kompenzaci provést podporou zodpovědného projektu snižujícího emise uhlíku nebo nákupem uhlíkových kompenzací. Takové možnosti využívají i místní samosprávy ve světě.  V roce 2015 UNFCCC, na základě mandátu Výkonné rady CDM, spustila specializovanou webovou stránku, na které mohou organizace, společnosti, ale i soukromé osoby, vyrovnat svou stopu. Hlavní cílem této iniciativy je usnadění účasti všech na procesu podpory udržitelnosti.  Kompenzace jsou někdy vnímány problematicky. Například James Hansen popisuje kompenzace jako „moderní odpustky, prodávané veřejnosti s rostoucími emisemi uhlíku, aby se zbavila svých klimatických hříchů“.

Vyhodnocení a opakování.

Tato fáze zahrnuje vyhodnocení výsledků a sestavení seznamu navrhovaných vylepšení s výsledky zdokumentovanými a nahlášenými, takže zkušenosti získané z toho, co funguje (a co ne), se sdílejí s těmi, kteří je také mohou dobře využít. A konečně, se vším, co bylo dokončeno, cyklus začíná znovu a znovu, pouze tentokrát s využitím získaných zkušeností. Věda a technologie postupují dál, regulace se zpřísňují, normy, které lidé požadují, rostou. Druhý cyklus tedy půjde dále než první a proces bude pokračovat, každá následná fáze bude stavět na tom, co šlo dříve, a co je třeba zlepšovat.

Přímé a nepřímé emise.

Aby byla organizace považována za uhlíkově neutrální, musí snížit svou uhlíkovou stopu na nulu. Určení toho, co je třeba zahrnout do uhlíkové stopy, závisí na organizaci a standardech, které dodržuje.  Obecně platí, že přímé zdroje emisí musí být zásadně omezeny a kompenzovány, zatímco nepřímé emise z nakupované elektřiny mohou být sníženy nákupem obnovitelné energie.  Přímé emise zahrnují veškeré znečištění způsobené výrobou, vozidly vlastněnými společností a proplacenými cestami, hospodářskými zvířaty a jakýmkoli jiným zdrojem, který je přímo ovládán vlastníkem. Nepřímé emise zahrnují všechny emise, které jsou výsledkem používání nebo nákupu produktu. Například, přímé emise letecké společnosti jsou tvořeny veškerým spáleným leteckým palivem, zatímco nepřímé emise zahrnují výrobu a likvidaci letadel, veškerou elektřinu používanou k provozu kanceláře letecké společnosti a denní emise z cestování zaměstnanců do práce a z práce. V jiném příkladu má energetická společnost přímé emise skleníkových plynů, zatímco úřad, který ji nakupuje, ji považuje za nepřímé emise.

Společenská odpovědnost.

Být uhlíkově neutrální je stále více vnímáno jako dobrá firemní či státní společenská odpovědnost a a stále více firem a států ohlašují rok, kdy mají v úmyslu stát se zcela neutrální. Události, jako je summit G8 a organizace, jako je Světová banka využívají také kompenzační schémata, aby se staly neutrálními z hlediska uhlíku. Umělci jako The Rolling Stones a Pink Floyd vydali alba nebo uskutečnili zájezdy na uhlíkově neutrální.

Společnosti a organizace.

Mezi korporátní příklady samostatně prohlášených uhlíkově neutrálních a klimaticky neutrálních iniciativ patří společnost Dell, Google, HSBC, ING Group, PepsiCo, Sky, a Tesco,  Organizace spojených národů se pod vedením generálního tajemníka Ban Ki-muna zavázala v prosinci 2007 usilovat o klimatickou neutralitu. Program OSN pro životní prostředí (UNEP) oznámil, že se v roce 2008 stal klimaticky neutrální a v prosinci zahájil program Climate Neutral Network (CNC) na podporu uhlíkové neutrality.  Olympijské a paralympijské zimní hry ve Vancouveru 2010 byly první uhlíkově neutrální hry v historii.  Budovy jsou největším samostatným přispěvatelem k produkci skleníkových plynů. Závazek AIA 2030 Amerického institutu architektů (American Institute of Architects) je dobrovolný program pro členské organizace AIA a další subjekty v urbanizovaném prostředí, který se snaží aby se členské organizace zavázaly navrhovat do roku 2030 všechny své budovy jako uhlíkově neutrální.

Státy.

Dva státy dosáhly uhlíkové neutrality:  Další země přislíbilo uhlíkovou neutralitu, například:

Kanada.

V červnu 2011 oznámila kanadská provincie Britská Kolumbie, že se oficiálně stala první provinční/státní jurisdikcí v Severní Americe k dosažení uhlíkové neutrality v operacích veřejného sektoru: každá škola, nemocnice, univerzita a vládní úřad, hlásí a kupujíuhlíkové kompenzace pro všechny emise skleníkových plynů od roku 2010, jak vyžadují právní předpisy. Místní vlády napříč BC také začínají vyhlašovat uhlíkovou neutralitu.

Kostarika.

Cílem Kostariky je být do roku 2050 plně uhlíkově neutrální. Plánuje to ještě rychleji, konkrétně do roku 2021 (200. výročí jeho nezávislosti). V roce 2004 pocházelo 46,7 % primární energie Kostariky z obnovitelných zdrojů zatímco 94 % její elektřiny v roce 2006 bylo vyrobeno z vodní energie, větrných farem a geotermální energie v roce 2006. Daň z benzínu ve výši 3,5% se používá k platbám za účelem kompenzace vlastníků půdy za pěstování stromů a ochranu lesů a její vláda připravuje další plány na snížení emisí z dopravy, zemědělství a průmyslu.

Evropská unie.

Od května 2019 má EU střednědobé cíle, 11. prosince představila Evropská komise Zelenou dohodu pro Evropu, která která přináší konkrétní opatření na zmírnění klimatické krize, se také proto stala jedním z hlavních cílů agendy nové předsedkyně Evropské komise Ursuly von der Leyenové. Podle jejích plánů by se měly krátkodobé cíle do roku 2030 upravit tak, aby v roce 2050 Evropa dosáhla uhlíkové neutrality. Dne 13. prosince 2019 schválila Evropská rada uhlíkovou neutrality EU do roku 2050, výjimku zatím dostalo Polsko.

Francie.

Dne 27. června 2019 hlasovalo Francouzské národní shromáždění v zákoně první článek klimaticko-energetického balíčku, který stanoví Francii cíle snížit emise skleníkových plynů a do roku 2050 dosáhnout uhlíkově neutrální hodnoty v souladu s Pařížskou dohodou o klimatu z roku 2015. Toto bylo schváleno francouzským senátem dne 18. července 2019.

Island.

Island také směřuje ke klimatické neutralitě. Více než 99 % výroby elektřiny a téměř 80 % celkové výroby energie pochází z vodní energie a geotermální energie. Žádný jiný národ nevyužívá tak vysoký podíl obnovitelných zdrojů energie. V únoru 2008 byly Kostarika, Island, Nový Zéland a Norsko prvními čtyřmi zeměmi, které se připojily k síti neutrálních klimatických změn, což je iniciativa vedená v rámci Programu OSN pro životní prostředí (UNEP), která katalyzuje globální kroky směřující k nízkouhlíkovým ekonomikám a společnostem.

Maledivy.

Bývalý prezident Malediv se zavázal učinit svou zemi uhlíkově neutrální do deseti let přechodem na větrnou a sluneční energii. Maledivy, země skládající se z velmi nízko položených ostrovů, by byly kvůli vzestupu hladiny moře jednou z prvních zemí, které byly ponořeny. Maledivy předsedaly založení fóra pro ochranu klimatu.

Nový Zéland.

Dne 7. listopadu 2019 schválil Nový Zéland zákon, který požaduje, aby země do roku 2050 byla uhlíkově neutrální (s výjimkou biogenního metanu, s plány snížit do roku 2050 o 24–47 % pod úroveň roku 2017).

Norsko.

V lednu 2008 norská vláda deklarovala cíl, aby do roku 2030 bylo Norsko uhlíkově neutrální. Vláda však nepřijala konkrétní opatření; plán byl založen na nákupu kompenzací uhlíku z jiných zemí a ve skutečnosti bylo provedeno jen velmi málo pro snížení norských emisí, kromě velmi úspěšné politiky pro elektrická vozidla.

Švédsko.

Cílem Švédska je stát se uhlíkem neutrálním do roku 2045. Vize je taková, že čisté emise skleníkových plynů by měly být nulové.

Vatikán.

V červenci 2007 oznámilo město Vatikán plán stát se prvním uhlíkově neutrálním státem na světě, v návaznosti na politiku papeže bojovat proti globálnímu oteplování. Cíle mělo být dosaženo podporou vatikánského klimatického lesa v Maďarsku. Les by měl být dimenzován tak, aby kompenzoval roční emise oxidu uhličitého. Od roku 2008 však nebyly vysazeny žádné stromy. Společnost KlimaFa již neexistuje a nesplnila své sliby. V listopadu 2008 také městský stát nainstaloval a uvedl do provozu 2 400 solárních panelů na střeše audienční síně Centra Pavla VI.

Spojené království.

Jak doporučil Výbor pro změnu klimatu (CCC), vláda se právně zavázala k čistým nulovým emisím skleníkových plynů ve Spojeném království do roku 2050 a Energetická a klimatická zpravodajská jednotka (ECIU) uvedla, že tento cíl je reálný. K vyvážení emisí ze zemědělství a letectví bude zapotřebí řada technik, včetně propadů uhlíku (odstraňování skleníkových plynů). Mezi tyto propady uhlíku může patřit zalesňování, obnova stanovišť, sekvestrace uhlíku v půdě, bioenergie se zachycováním a ukládáním uhlíku a dokonce i přímé zachycování vzduchu.

Skotsko.

Skotsko si stanovilo cíl do roku 2045.

Certifikace.

Ačkoli v současné době neexistuje žádný mezinárodní certifikační systém pro uhlíkovou nebo klimatickou neutralitu, některé země zavedly národní certifikační systémy. Příklady zahrnují norský ekologický pilotní program a National Carbon Offset Standard (NCOS) australské vlády.  Certifikace jsou k dispozici také od CEB, BSI (PAS 2060) a The CarbonNeutral Company (CarbonNeutral).

Uhlíková neutralita, tedy čisté nulové emise uhlíku, znamená dosažení rovnováhy mezi emisemi uhlíku a jejich pohlcováním z atmosféry do takzvaných úložišť uhlíku. K dosažení tohoto cíle musí být celosvětové emise skleníkových plynů vyváženy zachycováním uhlíku. Pojem „uhlíková neutralita“ se používá v souvislosti s procesy uvolňování oxidu uhličitého spojenými s dopravou, výrobou energie, zemědělstvím a průmyslovými procesy. Potřeba dosáhnout uhlíkové neutrality vyplývá z potřeby snížení dopadů globálního oteplování. Podle zjištění vědců zkoumající klimatické změny, jejichž poznatky jsou shrnuty ve zprávách Mezivládního panelu pro změnu klimatu, je potřeba pro udržení oteplení pod 2 °C dosáhnout v rozvinutých zemích uhlíkové neutrality do roku 2050. Tento cíl také stanovuje Pařížská dohoda.

En climatologie et en matière de politique climatique, la neutralité carbone à l'intérieur d'un périmètre donné, est un état d'équilibre à atteindre entre les émissions de gaz à effet de serre d'origine humaine et leur retrait de l'atmosphère par l'homme ou de son fait. La différence entre les gaz émis et extraits étant alors égale à zéro, la neutralité carbone est également désignée par l’expression zéro émissions nettes (Zen).


Původ názvu.

Jméno ostrova pochází z tamilštiny, ze slovního spojení "naraka-kundram" ("நரககுன்றம்"), což v překladu znamená "Pekelná jáma". Je však možné, že původně byl takto pojmenován aktivní vulkán Barren.

Geografie.

Narkondam je nejvýchodněji položeným ostrovem Andaman. Nachází se v Andamanském moři, od východního pobřeží ostrova Severní Andaman je vzdálen zhruba 130 km. Město Port Blair, správní centrum Andaman a Nikobar, je od ostrova vzdáleno 255 km. Od delty řeky Iravádí v Myanmaru dělí Narkondam asi 270 km, nejbližší velké indické město na asijském kontinentě je dvoumiliónový Višákhapatnam, vzdálený napříč Bengálským zálivem zhruba 1260 km.  Ostrov je sopečného původu, jeho nejvyšší bod je v nadmořské výšce 710 metrů, po masívu Saddle Peak (731 m n. m.) ve stejnojmenném národním parku na Severním Andamanu je to druhý nejvyšší vrchol Andaman a Nikobar. Narkondam je součástí malé ostrovní skupiny Východních sopečných ostrovů. Hlavními horninami jsou andezit, amfibolický andezit a porfyrický dacit. Základna sopky se nachází zhruba v hloubce 1 km na dně Andamanského moře.  Ostrov Narkondam, který je klasifikován jako spící sopka, je součástí sopečného oblouku, táhnoucího se od Sumatry k Myanmaru na rozhraní indické a barmské tektonické desky. Jediná aktivní indická sopka, ostrov Barren, leží od Narkondamu 135 km směrem na jih.  Podle oficiálních statistických údajů v roce 2011 žilo v malé osadě na severovýchodě ostrova 16 osob, příslušníků policie, pobřežní a lesní stráže.

Ochrana přírody.

Ostrov je chráněn jako přírodní rezervace od roku 1972, zároveň má status významné ptačí oblasti ("Important Bird Area").

Fauna.

Hlavním předmětem ochrany je zoborožec narkondamský (lat. "Aceros narcondami", uváděný též jako "Rhyticeros narcondami",anglicky "Narcondam Hornbill"), endemický druh zoborožce, který se vyskytuje pouze na Narkondamu. Zoborožec narkondamský je zapsán jako ohrožený druh na Červeném seznamu IUCN. Podle údajů z roku 2015 na ostrově žilo asi 350 jedinců tohoto vysoce ohroženého druhu zoborožců.  Na Narkondamu žijí i další endemické druhy živočichů, které se vyskytují pouze na Andamanech a Nikobarech: puštík andamanský, místní druhy kaloňů z rodu pteropus (lat. "Pteropus faunulus", anglicky "Nicobar flying fox," a "Pteropus hypomelanus", anglicky "Narcondam Small Flying Fox") a z plazů dva specifické andamanské druhy gekonů – "Cnemaspis kandiana" a "Phelsuma andamanense". V okolních vodách se vyskytuje mořský had "Laticauda laticaudata". Jediným větším predátorem v této odlehlé lokalitě je andamanský vodní varan "Varanus salvator andamanensis".

Flóra.

Většina ostrova je pokryta deštným pralesem, pobřežními vlhkými lesy a mangrovy. Vyskytují se zde stromy rodu "Dipterocarpus", "Ficus" a železovce (darmota, lat. "Sideroxylon"). Jižní a jihovýchodní sopečné svahy ve vyšších polohách jsou travnaté. Vegetace ve vrcholových partiích je převážně stále zelená a rostou zde i některé epifyty. Na pobřeží jsou pro místní potřebu pěstovány banánovníky a kokosové palmy.

Ostrov Narkondam, hindsky नर्कोन्दम द्वीप ("Narkondam Dvíp"), anglicky Narcondam Island, je jedním z více než pěti set ostrovů Andamanského souostroví v Bengálském zálivu Indického oceánu. Administrativně náleží ostrov Narkodam do districtu Severní a Střední Andaman indického svazového teritoria Andamany a Nikobary. Do roku 1986 si na teritorium ostrova činila nárok Barma. Narkondam, který je chráněn jako přírodní rezervace ("Narcondam Island Wildlife Sanctuary"), byl v roce 2014 navržen indickými orgány na zápis do seznamu Světového dědictví UNESCO.

Narcondam ou "Narcondum" est une petite île volcanique (de sur 4) inhabitée de l'océan Indien, localisée dans la mer d'Andaman, à 126 kilomètres à l’est de l'île Smith, dans les îles Andaman. Elle appartient administrativement au territoire des îles Andaman-et-Nicobar, inclus dans la république de l'Inde. Son nom signifie le "puits de l'enfer", mais il semble que ce qualificatif se rapporte plutôt au volcan actif de l'Île Barren, située à 133 kilomètres au sud–sud-ouest.


Teorie kapitalismu dohledu.

Shoshana Zuboffová v roce 2014 v eseji „"A Digital Declaration: Big Data as Surveillance Capitalism"" označila data získána za pomocí sledování jako „sledovací aktiva“ (surveillance assets). Ta na sebe následně přitahují významný kapitál a investice, označené jako „sledovací kapitál“ (surveillance capital). Na základě toho charakterizovala kapitalismus dohledu jako „radikálně extraktivní variantu informačního kapitalismu“.  Za průkopníka kapitalismu dohledu označila Google. Přirovnala jej k firmám Ford a General Motors, které ve 20. století zavedly ve větším měřítku masovou produkci a administrativu řízenou profesionálním managementem (managerial capitalism).  Tuto novou formu informačního kapitalismu kritizuje, neboť se snaží předpovídat a modifikovat lidské chování za účelem generovaní zisku a zajištění dominantního postavení na trhu. Nedostatek regulace v tomto odvětví pak korporacím umožňuje svobodně rozhodovat, jaká data sbírat, jakým způsobem je sbírat a jak taková data pak následně použít.  S. Zuboffová dále upozorňuje, že takové praktiky sbírání dat už nejsou výsadou velkých internetových společností,j ale jsou integrální součástí i nových internetových startupů.

Problémy kapitalismu dohledu.

Kapitalismus dohledu zasahuje hlavně do reklamní inzerce na webových stránkách nebo sociálních sítích. Společnosti poskytující reklamní místa potřebují uživatele na svých stránkách nebo aplikacích udržet co nejdéle. A k tomu využívají znalosti lidské psychologie. IT společnosti, které se specializují na sběr uživatelských dat, sbírají data o uživatelích a přiřazují je k určitým skupinám. Dokáží také účinně předvídat chování uživatele. Reklama se tak stává účinnější, pokud je zaměřena na lidi, kteří na ni s větší pravděpodobností zareagují.  Sbírání osobních dat stojí proti principům ochrany soukromí, neboť chybí kontrola nad transparentností sběru dat, typem dat a jejich dalším použitím nebo předáním dál.  IT společnosti, které data sbírají, je často využívají k předpovídání a manipulování chování uživatele, což vede v těchto firmách k nepřiměřenému zisku.  Náš současný ekonomický systém je zaměřený na nekonečný ekonomický růst. Proto může reklama, získaná za pomocí osobních dat a cílená přímo na zákazníka, uměle zvyšovat jeho uměle vytvořené potřeby a tím mít negativní dopad na udržitelnost vývoje.

Kapitalismus dohledu je termín, který od roku 2014 používá psycholožka Shoshana Zuboffová. Definuje jej jako formu kapitalistického systému, který využívá sbírání osobních dat uživatelů za účelem získání informací o jejich chování a následné analýzy těchto informací pro vytvoření behaviorální predikce, která se pak využívá k nabývání zisku.

L'économie de la surveillance désigne le rôle économique grandissant des modes de surveillance de la population comme nouvelles sources de profit pour des secteurs variés de l'économie. À titre d'exemple, le secteur du courtage des données personnelles représente à lui seul un chiffre d'affaires annuel estimé en 2013 à de dollars ( d'euros) aux États-Unis, soit près du triple du budget total annuel alloué par le gouvernement américain à ses services de renseignement.


Dějiny.

Práce byla přisouzena Dürerovi v roce 1957 na základě podobnosti mezi zobrazením lva a podobným zvířetem na kresbě z umělcovy druhé cesty do Benátek, nyní ve sbírkách Hamburger Kunsthalle. Lev byl téměř jistě zobrazen podle podoby lva svatého Marka v Benátkách.  Obraz byl dříve ve Fitzwilliamově muzeu v Cambridge a později jej koupilo londýnské muzeum.  Svatý Jeroným byl v té době běžným námětem uměleckých děl. Dürera k tomuto obrazu pravděpodobně inspiroval podobnou tvorbou Giovanni Bellini nebo jiní umělci, jež ovlivnil Andrea Mantegna.

Popis.

Jeroným je zobrazen před svou poustevnou, obklopen všemi symboly, které mu byly tradičně připisovány: zkrotlý lev, klobouk a kardinálský oděv na zemi (symbol odmítnutí pozemských poct), kniha (Jeroným byl překladatelem Vulgáty), kámen, kterým se zraňoval, a krucifix, který používal při modlitbách.  Vyobrazení přírody je typické pro severoevropské umění, s četnými detaily, jako jsou malí ptáci, bílý motýl ve spodní části, jakož i jemné vykreslení kůry kmene nebo zobrazení stébel trávy. Obloha v pozadí je podobná Dürerově akvarelu "Rybník v lese", který se dnes nachází ve sbírkách Britského muzea.

Zadní strana malby.

Na zadní straně obrazu je zajímavý výjev, pravděpodobně meteor nebo kometa. Dürerovou inspirací mohlo být zobrazení komety v "Norimberské kronice" z roku 1493. Tyto dřevoryty jsou však velmi stylizované a nemají za účel zobrazit skutečnou podobu komety, zatímco Dürerův obraz vyvolává dojem skutečného pozorování, stejně jako planoucí hvězda v Dürerově tajemné rytině "Melancholie I", publikované v roce 1514.  Jestliže Dürerův obraz představuje skutečný nebeský úkaz, přicházejí v úvahu tři možné náměty:  Prvním námětem je kometa z roku 1491. Dr. Sten Odenwald uvedl, že „pravděpodoně šlo o kometu 1491 B1 v únoru toho roku, ale oběžné dráhy této komety jsou velmi nejisté“; Web NASA souhlasí s Odenwaldovým komentářem k oběžné dráze.  Druhým možným námětem je Ensisheimův meteorit. Toto vysvětlení navrhla Ursula B. Marvin ve vztahu k rytině "Melencolia I." Meteorit dopadl v Alsasku dne 7. listopadu 1492.  Třetím možným námětem je kometa z roku 1493, uvedená v hesle "Chronologie" díla Sira Davida Brewstera "Edinburská encyklopedie," k níž autor upřesňuje, že „kometa byla viditelná před a po průchodu poledníkem.“

Svatý Jeroným v pustině je oboustranný obraz, olej na desce z hruškového dřeva německého renesančního umělce Albrechta Dürera, vytvořený kolem roku 1496, nyní ve sbírkách Národní galerie v Londýně. Velikost obrazu je 23,1 cm × 17,4 cm.

Saint Jérôme pénitent est un tableau d'Albrecht Dürer. Il s'agit d'une peinture à l'huile sur bois de poirier réalisée en 1496.


Historie.

Za občanské války se vláda odklonila od zlatého standardu a začala emitovat nekryté bankovky, známé jako Greenbacks. Po skončení války se vládní administrativa přikláněla ke znovuzavedení zlatého standardu, jelikož věřila, že peníze kryté zlatem budu mít větší vnitřní hodnotu, stejně jako pozdější vládní dluhopisy. To však způsobilo deflaci, která zasáhla jižanské zemědělce; museli produkovat větší množství plodin za stejný zisk.  Nespokojení farmáři si přáli návrat k vydávání nekrytých bankovek. Pro své požadavky však nenašli pochopení ani u Demokratické strany, ani u strany Republikánské, které již tehdy byly hegemony americké politické scény. Hájit zájmy farmářů a dalších podporovatelů Greenbacks se pokusila tzv. Greenback party, založená v 70. letech 19. století. Kvůli nedostatečné podpoře však ukončila činnost již v následující dekádě.

Aliance farmářů.

Aliance farmářů ("Farmers’ Alliance") byla zemědělská skupina vytvořená roku 1877 v Lampasasu v Texasu, která se velmi rychle rozšířila do okolních států. Cílem bylo podporovat kolektivní hospodářskou akci zemědělců s cílem vypořádat se se zástavním režimem, který nechával ekonomickou moc v rukou obchodních elit, která poskytovala úvěry. Aliance farmářů se snažila zlepšovat jak ekonomické podmínky pro zemědělce vytvořením družstev, tak jejich politickou obhajobu. Hnutí bylo tvořeno četnými místními organizacemi, které se sloučily do tří velkých uskupení.  Na americkém západě a středozápadě bylo zemědělství na konci 19. století ztíženo kombinací sucha a vysokých poplatků za skladování a přepravu zemědělského zboží na trh, úrokové sazby z půjček byly navíc taktéž značné. Zemědělci následně vytvořili různá sdružení, která se těmito otázkami zabývala. Jednou takovou organizací byla Národní zemědělská aliance (nazývaná také Severní aliance), dále na jihu Národní Aliance farmářů a Průmyslová Unie (též Jižní Aliance). Afroameričané na jihu, kterým bylo zakázáno členství v jižní alianci, vytvořili Národní Alianci a Družstevní Unii Colored Farmers. Tato organizace měla mnoho stejných cílů jako její bílý protějšek. První národní organizaci založil v roce 1880 farmářský novinář Milton George v Chicagu. Četné místní organizace vytvořili státních uskupení Národní Aliance farmářů. (National Farmers’ Alliance).

Vznik populistické strany.

Aliance farmářů podporovala ještě ve volbách roku 1890 mnohé úspěšné kandidáty zejména Demokratické strany. Dialog s demokraty a republikány byl však obtížný a v Alianci tak postupně sílila touha po vytvoření samostatné politické strany. Tak došlo roku 1892 k založení tzv. People’s Party, čili Lidové strany, obecně označované jako strana populistická. Její představitelé se ostře vymezili vůči ostatním stranám, kritizovali poměry ve společnosti a jako svůj cíl vyhlásili návrat moci do rukou prostého lidu.  Téhož roku 1892 se rovněž konal nominační sněm strany v Omaze, který se kromě výběru prezidentského kandidáta věnoval i vytvoření programu. Ve finanční oblasti byla důležitým požadavkem například státem regulovaná měna, odklon od krytí bankovek rezervami, či progresivní zdanění příjmů. Železnice měla být vlastněna i provozována státem a půda oproštěna od spekulantů a zahraničních investorů tak, aby mohla být opravdovým zdrojem bohatství státu.  Kandidátem Populistické strany v prezidentských volbách roku 1892 se stal generál James Weaver, který byl však poražen svým soupeřem z Demokratické strany. A ačkoliv populisté získali své zástupce alespoň v Kongresu, jejich počet nebyl dostatečný k přímému ovlivnění celoamerické politiky. Další těžkou zkouškou byl vznik hnutí takzvaných Silveritů, kteří podporovali volnou těžbu stříbra za účelem navýšení nabídky peněz v ekonomice a tudíž vyřešení sociálních problémů plynoucích z nerovnosti. Otázka podpory tohoto hnutí rozdělila Populistickou stranu na dva tábory. Nakonec se v roce 1896 rozhodla podpořit demokratického prezidentského kandidáta a silveritu Williama Jenningse Bryana, který však prohrál s republikánským soupeřem a předznamenal tím postupný rozpad první americké populistické strany.

Zánik.

Od roku 1896 se populisté už nikdy nepostavili na nohy. Zánik byl převážně způsoben národním sjednocením s Demokratickou stranou. Populistická strana upadala po celých Spojených státech, ať už to bylo kvůli fúzi s demokraty nebo kvůli klesajícímu počtu členů ve straně. Populistická strana byla rozdělena i názorově, zda bojovat proti regionálnímu nepříteli (demokratům), nebo nepříteli celostátnímu (republikánům a Wall Street).  V Severní Karolíně došlo dokonce k drsné propagandě mířené silně proti zdejším populistům. Výsledkem byl suverénní návrat demokratů k moci roku 1898.  V roce 1900 většina populistů ve volbách podporovala znovu Bryana, zbytek populistů se pokusil o nominaci svých kandidátů Whartona Barkera a Ignatia L. Donnellyho. Ovšem zcela neúspěšně. Strana se znovu rozpadla. Mnoho populistů již úplně odešlo z politiky, někteří se připojili k Socialistické straně.  Posledním pokusem populistů o prosazení byly prezidentské volby v roce 1904 a 1908, kdy kandidoval Thomas E. Watson. Poté se strana kompletně rozpustila.  Část programové agendy populistů přejala pozdější Pokroková strana.

Lidová strana (anglicky "People’s Party"), běžně však nazývána Populistická strana ("Populist party") byla agrární politická levicová strana ve Spojených státech amerických. Vnikla v roce 1892 na základech Aliance farmářů ("Farmers’ Alliance"), zemědělského hnutí, které se po volbách ve zmíněném roce přeměnilo na plnohodnotnou politickou stranu. Vedle ruského hnutí Národnictví je Populistická strana považována za jedno z prvních organizovaných populistických uskupení.

Le Parti populiste "(Populist Party)" a longtemps été le troisième parti politique des États-Unis, représenté par le vert dans les couleurs attribuées aux partis politiques américains. Fondé en 1876 par les milieux paysans américains, il eut son heure de gloire en 1892 quand son candidat aux présidentielles rafla plusieurs États, dont l'Idaho, le Colorado, le Kansas et le Nevada ainsi qu'une part de l'Oregon et du Dakota du Nord. Il cessa toute activité en 1908.


Příčiny.

Příčin růžové daně může být mnoho, například cla, produktová diskriminace nebo produktová diferenciace.  Produktová diferenciace může být zčásti důvodem pro rozdílnou cenu výrobků a služeb pro ženy a muže. Výrobky jako koloběžka Radio Flyer mohou stát více kvůli mírné změně výrobku. Například růžová koloběžka může stát více než červená z toho důvodu, že je dražší nabarvit koloběžku na růžovo než na červeno, protože červených koloběžek se prodá více než růžových.  Podobně můžeme nahlížet i na jiné oblasti výroby či služeb, například na kadeřnictví nebo čistírny. Ženské kadeřnictví může být dražší proto, že ženské účesy vyžadují více práce a zaberou více času. Co se týče čistíren, mužské oblečení je často jednoduššího střihu než ženské a vyžaduje méně práce a času, což může být důvodem nižší ceny. Čisticí stroje byly také původně vyráběny pro mužské oblečení, proto může být náročnější – a tím pádem dražší – ženské prádlo čistit.  Důvodem, proč je růžová daň, podle lidí angažujících se proti ní, tak problematická, je její diskriminační princip. Tito kritici říkají, že například mužské a ženské holicí žiletky jsou v podstatě identické a rozlišování dle pohlaví je pouze marketingová strategie. Zatímco fyzický rozdíl mezi ženskými a mužskými žiletkami je minimální, ten marketingový je obrovský. Marketingoví odborníci zjistili, že ženy se méně zaobírají cenou výrobků, což znamená že jsou obecně ochotnější zaplatit vyšší cenu než muži. Dalším důvodem, proč ženy platí za určité výrobky více je potřebnost řečených výrobků. Lidé, kteří daný produkt nutně potřebují jsou ochotni platit mnohem víc, což zase vede k cenové diskriminaci. Tomuto jsou vystaveny například ženy na trhu hygienických potřeb. Ženy bezpodmínečně potřebují vložky nebo tampony, a proto si obchodník může nastavit vysokou cenu, protože svoje výrobky prodá. Pro obchodníky a marketingové odborníky jsou ženy méně elastické než muži, což znamená, že se míně zabývají cenou produktu než muži.

Tamponová daň.

Přestože v zemích Evropské unie platí od roku 2007 evropské právo, které umožňuje „tampónovou daň“ snížit na minimální hranici 5 %, třináct členských zemí stále využívá standardní DPH, kterou se v dané zemi zdaňují produkty považovány za luxusní zboží jako třeba šperky, tabák nebo alkohol. Česká republika, Skandinávské země, Maďarsko, Švýcarsko a Chorvatsko pak patří k 10 zemím, kde zdanění těchto produktů přesahuje 20 %. Ovšem existují i výjimky, například ve Francii daň na ženské hygienické produkty klesla z 20 % na 5,5 %, ve Španělsku a Německu se již v roce 2020 budou vložky a tampony považovat za „nezbytné produkty“ a jejich daň se taktéž sníží. Vláda Velké Británie, kde se tato daň doposud pohybovala na minimální povolené hranici, plánuje po ujednání Brexitu její úplné zrušení.  V celosvětovém rámci je na tom nejlépe Keňa, která v roce 2004 jako první zrušila zdanění tamponů a podobných potřeb a nyní zdarma poskytuje menstruační pomůcky pro mladé dívky. Od zdanění je pak osvobozena například i Kanada, Indie, Uganda či Nikaragua.  Ve Spojených státech opět není žádná oficiální úřední daň na tampony a jiné hygienické pomůcky pro ženy. Ve státech, kde jsou vybírány daně z obratu, hygienické pomůcky pro ženy jsou zdaněny stejně jako ostatní výrobky, které nebyly od daní osvobozeny. V poslední době byl ve Spojených státech vyvíjen tlak na zahrnutí hygienických pomůcek pro ženy do produktů osvobozených od daně. S postupem času narůstá však počet států, kde se daň na tampony již neplatí. V roce 2019 je to aktuálně 18 mezi nimž je například: Connecticut, Florida, Maryland, Massachusetts, Pensylvánie, Minnesota, New Jersey, Illinois a New York. Od roku 2015 je navíc v New Yorku, a později i ve státě Illionois, zavedeno opatření, díky kterému jsou všechny tamní veřejné školy povinny nabízet hygienické potřeby zdarma.

Ekonomické důsledky.

Ekonomický dopad růžové daně je hlavně v nižší kupní síle žen, zvláště ve spojení s pay-gapem. Rozdíl v odměnách mezi muži a ženami již teď staví ženy do nevýhodného postavení, co se týče kupní síly. Dle dokumentu zveřejněném 31. října 2019 Evropskou komisí ženy v České republice vydělávají o 21,1 % méně než muži, což je výrazně nad průměrem Evropské unie s 16 % a staví tak Česko na druhou příčku zemí EU s největším genderovým pay-gapem (Na prvním místě je Estonsko s 25,6 %). Taktéž ve Spojených státech statistiky ukazují, že ženy vydělají v průměru 89 centů za každý 1 americký dolar, co vydělají muži. Ženy mají tedy průměrně méně peněz než muži a tím pádem menší kupní sílu. Růžová daň následně přispívá k ekonomické nerovnosti mezi muži a ženami. To, že ženy platí za produkty více, a přitom vydělávají méně peněz znamená, že muži mají v ekonomice drtivou většinu kupní síly. Daně na produkty, které si ženy kupovat musí a muži ne, nadále k rozdílu v kupní síle přispívají.

Snahy o změnu.

Pokud o zrušení růžové daně.

Osmého července 2016 kongresmanka Jackie Speier představila H.R 5686, vyhlášku o zrušení růžové daně, to the House floor. Obecný záměr vyhlášky o zrušení růžové daně bylo ukončení cenové diskriminace založené na genderové diskriminaci. Jackie Speier byla hlavní představitelkou a tato vyhláška byl považována za první verzi.  10. dubna roku 2018, Speier představila upravenou verzi vyhlášky o zrušení růžové daně, H.R. 5464. Očekávalo se, že sto patnáctý kongres posoudí verzi z roku 2018. Skopos Labs, společnost, která předpovídá rizika a možnosti, přiřadila vyhlášce 1% šanci na schválení. Vyhláška o zrušení růžové daně měla zajistit, že jakékoliv srovnatelné produkty pro ženy a muže budou naceněny stejně. Vyhláška schválena nebyla. I když sama Speier se nechala slyšet, že nečekala, že by zákon prošel, alespoň se díky němu pokusila rozpoutat diskuzi o genderové cenové diskriminaci.

Pokus o zrušení genderové daně.

Když byla Speier na shromáždění ve státě Kalifornie, představila v roce 1995 vyhlášku číslo 1088, také známou jako vyhláška o zrušení genderové daně. Byla velmi podobná vyhlášce o zrušení růžové daně, na rozdíl od té se však soustředila na genderovou cenovou diskriminaci ve službách. Vyhláška ustanovovala, že podniky jako krejčovství, kadeřnictví, čistírny nesmí cenit své standardní služby podle pohlaví zákazníka nebo podle pohlaví, pro které je oblečení určeno bez validního, podloženého a viditelně umístěného upozornění. Vyhláška prošla a nabyla účinnosti. Podobná vyhláška zaměřená na produkty byla navržena brzy po té první, ta se však setkala s velkým odporem výrobních firem. Hlavním argumentem proti vyhlášce byl ten, že uvedení vyhlášky do praxe by vedlo k soudním sporům a zvýšení cen.

Kritika.

Kritici principu růžové daně vycházejí z přesvědčení, že pokud by růžová daň byla reálná, pak by to znamenalo, že ženy jsou tak jednoduše zmanipulovatelné marketingem, že volí cenově dražší a kvalitou srovnatelné výrobky jen kvůli tomu, že jsou označené jako „ženské“. Namísto toho přisuzují rozdíl v cenách tržním vlivům a říkají, že pokud ženy pokračují v nákupu dražších „ženských“ výrobků, je to proto, že v těchto výrobcích vidí smysl a jsou ochotné si je koupit i přes jejich vyšší cenu za vědomí toho, že ekvivalent pro muže je levnější. Výrazné rozdíly v ceně naznačují rozdíly v prodejnosti různých produktů.  Odpor proti aktu zrušení růžové daně přicházel od maloobchodníků a výrobců dámských produktů a oblečení. Hlavní argument proti aktu zrušení růžové daně říkal, že tento akt by bylo složité legislativně prosadit a následovaly by soudní spory. Další argument říká, že rozdíl mezi mužskými a ženskými produkty není vždy rozeznatelný, a proto by odstranění cenového rozdílu bylo subjektivní. Zrušení růžové daně a s tím spojené snížení ceny ženských výrobků by údajně vedlo k propouštění zaměstnanců.  V USA konzervativní Republikánská strana svůj odpor proti zrušení tamponové daně ve Virginii podpořila argumentem, že daňovou diskriminaci ženských produktů je nutné vyřešit obecně daňovou reformou. Dodávají však, že podporují celkové odstranění daně z obratu.  Satirická karetní hra „Cards against humanity“ (Karty proti lidskosti) vydala speciální edici „for Her“ (pro ni), která je ve všech ohledech úplně stejná, až na to, že je zbarvená do růžova a je dražší. Vydání této edice byla satirou právě na růžovou daň s cílem podpořit EMILY’s List, což je politický výbor ze Spojených států, která podporuje ženské pro-choice (názor obhajující právo žen se rozhodnout pro potrat) demokratické kandidáty.

Růžová daň (z angl. "pink tax") je ekonomický fenomén, kterému jsou připisovány charakteristiky genderové diskriminace. Poprvé se pojem „růžová daň“ objevil v roce 1990 v Kalifornii pod názvem „Woman tax“ (ženská daň). Jméno je odvozeno od faktu, že většina produktů, kterých se růžová daň týká, se vyrábí v růžových barvách. Tato daň není zavedený úřední termín, nýbrž označení jevu, kdy výrobky, které jsou prodávány jako výrobky speciálně pro ženy, stojí více než ekvivalentní výrobky pro muže. Newyorská organizace pro ochranu práv pracovníků a spotřebitelů – The New York City department of Consumer and Worker protection (DCWP) provedla studii, ze které vyplývá, že výrobky označené jako „pro ženy“ jsou obecně dražší, než výrobky označené jako „pro muže“ – a to bez smysluplného důvodu. Příčiny tohoto jevu jsou různé a patří mezi ně například tzv. tamponová daň, produktová diferenciace, nebo názor, že ženy jsou méně cenově elastické než muži.

Taxe rose, en anglais pink tax ou woman tax, désigne une différence de prix entre les produits et services étiquetés pour femme et ceux étiquetés pour homme, au détriment des consommatrices. Le nom provient du fait que le produit pour femme est souvent présenté dans un packaging de couleur rose, cette couleur pouvant représenter la seule différence avec le produit pour homme. La campagne de communication autour de la taxe tampon, très proche, pose la question de savoir si les tampons et serviettes hygiéniques doivent être considérés comme des produits de première nécessité et donc se ramènent aux taxes d'État, dans la mesure où ils sont indispensables à l'hygiène féminine.


Systém Urubupunga.

Vodní dílo se nalézá ve zúžení řečiště řeky Paraná v místech, kde řeka vytvářela mohutné vodopády Urubupunga. Tyto vodopády patřily mezi nejmohutnější vodopády světa. Spolu s ještě většími vodopády Sete Quedas tvořily na řece nejatraktivnější kaskádu vodopádů v Jižní Americe.  Přes stejný zlom, přes který padala Paraná na vodopádech Urubupunga, přepadal v blízkosti i její levostranný přítok Tieté na vodopádech Itapura. Přes stěnu vysokou 13 metrů přepadávala Paraná o průměrném průtoku 6 700 m/s na šířce 2 000 metrů a Tieté o průtoku přes 600 m/s na šířce 500 metrů. Oba vodopády byly turistickou atrakcí a jejich energie byla částečně využita vodní elektrárnou Eloy Chaves, zásobující město Três Lagoas. Vodopády na obou řekách, elektrárnu Eloy Chaves i historické město Itapura pohltila přehradní nádrž Jupiá, napuštěná v roce 1968.  Hladina nádrže o ploše 330 km dosahuje pat elektráren Ilha Solteria na Paraná i Três Irmãos na Rio Tietê a tvoří tak jejich spodní pracovní hladinu. Elektrárny Ilha Solteria a Três Irmãos pracují se stejnou horní hladinou spojenou umělým kanálem. Všechny tři elektrárny tak tvoří jediný komplex vodních děl, které se svým provozem vzájemně ovlivňují a který byl vybudován ve stejné době. Po věhlasném zaniklém přírodním díle nese název Systém Urupubunga.

Popis.

Přehradní těleso o celkové délce 5495 metrů se skládá z kamenité sypané hráze a gravitačních betonových částí přelivu a elektrárny. Maximální výška hráze je 53 metrů.  Přeliv je určen pro převod průtoku 44 960 m/s.  Ve strojovně při pravém břehu pracuje na optimálním spádu 21,3 metrů 14 Kaplanových turbín o výkonu 110 MW. Výkon hlavních jednotek doplňují dvě jednotky o výkonu 5 MW, pro vlastní provoz stanice.  Plavební systém je jednokomorový jednocestný o rozměrech komory 210 x 17 metrů.  Stavební práce započaly v roce 1951 a v letech 1968 – 1974 byly instalovány hydroagregáty. Plavební systém byl uveden do provozu v roce 1998.

Vodní elektrárna Jupiá (portugalsky "Usina Hidrelétrica Jupiá") je vodní dílo na řece Paraná v Brazílii. Instalovaným výkonem patří mezi největší vodní elektrárny v zemi.

Le barrage de Jupiá est un barrage brésilen situé sur le Rio Paraná dans l'État de São Paulo. Il est situé au kilomètre 2.617 au départ de Buenos Aires, un peu en aval du confluent entre le Rio Paraná et le Rio Tietê.


Životopis.

Georgův otec.

George Read byl synem Johna a Mary Read. Georgeův otec John se narodil v Dublinu v Irsku v anglické rodině s velkým jměním. Patřil do rodiny Read of Berkshire, Hertfordshire a Oxfordshire. John Read emigroval do amerických kolonií s cílem vstoupit do podnikání v Marylandu a Delaware. Brzy po svém příjezdu do Ameriky zakoupil John Read rozsáhlé pozemky v Cecil County v Marylandu. Založil spolu se šesti společníky společnost se záměrem vytvořit nové trhy a pomáhal rozvoji Marylandu budováním železáren Principio Company. O podnik se zajímaly také starší generace rodiny Washingtonů a později také generál George Washington. Během svého života zastával John Read různé vojenské funkce a ve svých pozdějších letech bydlel na své plantáži v New Castle County, Delaware.

Mládí.

George Read se narodil v Cecil County v Marylandu 18. září 1733. Brzy po jeho narození se rodina přestěhovala do New Castle County v Delaware a usadila se poblíž vesnice Christiana. V mládí se George Read přátelil s Thomasem McKeanem v New London v Pensylvánii. Studoval právo ve Filadelfii u Johna Molanda. V roce 1754 se vrátil domů, aby si založil praxi v New Castle v Delaware. V roce 1763 se oženil s Gertrudou Ross Till, dcerou George Rosse. Měli čtyři děti, Johna, George juniora, Williama a Mary. Bydleli v New Castle a jejich dům nyní vlastní Delaware Historical Society. Byli členy metodistické církve. V roce 1763 guvernér státu Pensylvánie John Penn jmenoval Reada generálním prokurátorem pro tři hrabství Delaware. Read působil v této pozici až do svého zvolení jako delegáta na kontinentální kongres v roce 1774. Také se zúčastnil dvanácti zasedání koloniálního shromáždění v letech 1764/65 až 1775/76.

Americká revoluce.

V 18. století byl Delaware politicky rozdělen na dvě frakce. Strana známá jako „Soudní strana“ byla většinová, nejsilnější byla v Kent County a Sussex County, spolupracovala dobře s koloniální britskou vládou, a byla pro smíření s britskou vládou.  „Venkovská strana“ byla menšinová, z velké části v kraji Ulster-Scot, soustředěná v New Castle County a silně obhajovala nezávislost na Britech. Read byl vůdcem frakce Soudní strany a jako takový byl v opozici vůči Caesaru Rodneymu a jeho příteli a sousedovi Thomasi McKeanovi.  Read, stejně jako většina lidí v Delaware, byla pro pokus o diplomatické řešení sporů s Velkou Británií. Byl sice proti Kolkovému zákonu a podobným opatřením parlamentu, ale podporoval anti-import opatření a důstojné protesty. Nebyl přesvědčen o výhodách naprosté nezávislosti. Nicméně, od roku 1764, vedl v Delaware Committee of Correspondence a byl zvolen jako delegát spolu s radikálnějšími McKeanem a Rodneym do prvního a druhého kontinentálního kongresu v letech 1774 a 1777. Často byl nepřítomen, a když kongres hlasoval o americké nezávislosti 2. července 1776, Read mnoho delegátů překvapil tím, že hlasoval pro podepsání Deklarace. Rodney musel cestovat celou noc do Filadelfie, aby prolomil patovou situaci v otázce podpisu Deklarace delawarské delegace. Když však byla Deklarace nezávislosti Spojených států přijata, Read dokument podepsal navzdory své přirozené opatrnosti.

Vláda Delaware.

Před očekáváním podpisu prohlášení o nezávislosti vyhlásilo General Assembly (Valné shromáždění) Lower Counties dne 15. června 1776 v New Castle Court House oddělení od britské vlády. Jakmile byla Deklarace nezávislosti skutečně přijata, vyzvalo Valné shromáždění k volbám do ústavní komise Delaware za účelem návrhu ústavy pro nový stát. Read byl zvolen do této komise, stal se jejím prezidentem a spolupracoval na dokumentu vypracovaném McKeanem, který se stal Delaware Constitution of 1776 (Ústava státu Delaware z roku 1776).  Read byl poté zvolen do první legislativní rady General Assembly v Delaware a byl zvolen jako mluvčí obou zasedání, v letech 1776/77 a 1777/78. V době zajetí uvernéra státu Delaware Johna McKinlyho byl Read ve Filadelfii na kongresu; poté, co i on těsně unikl zajetí při návratu domů stal se guvernérem on a byl jím od 20. října 1777 až do 31. března 1778. Britové obsadili Filadelfii a měli kontrolu nad řekou Delaware. Readův pokus najmout další vojáky a chránit stát před útoky britských vojáků z Filadelfie nebyl úspěšný. Zasedání delawarského General Assembly v letech 1777/78 muselo být kvůli bezpečnosti přesunuto do Doveru v Delaware.  Poté, co byl Rodney zvolen, aby Reada nahradil jako guvernéra, Read pokračoval v práci v legislativní radě až do zasedání 1778–79. Po jednoletém odpočinku ze zdravotních důvodů byl zvolen do sněmovny shromáždění na zasedání 1780/81 a 1781/82. Na zasedání 1782/83 se vrátil do legislativní rady a do zasedání 1787/88 působil ve dvou funkčních obdobích. Dne 5. prosince 1782 byl volen soudcem Court of Appeals in Cases of Capture (odvolacího soudu v případech zajetí, první federální soud Spojených států amerických).  George Read zemřel v New Castle 21. září 1798 a je zde pochován na hřbitově biskupského kostela Immanuel. Jeho domov je nyní historickou památkou. Dům postavený jeho synem je ve vlastnictví Delaware Historical Society, je obnoven a otevřen pro veřejnost. V New Castle je po něm pojmenována škola a kolej na University of Delaware.

George Read (18. září 1733, North Ease – 21. září 1798 New Castle) byl americký právník a politik z New Castle County v Delaware. Byl signatářem Deklarace nezávislosti Spojených států, členem delegace na kontinentálním kongresu za stát Delaware, v roce 1787 spolupracoval na tvorbě "Constitutional Convention", byl prezidentem státu Delaware a členem "Federalist Party", působil jako vrchní soudce. Read byl jedním ze dvou státníků, kteří podepsali všechny tři hlavní státní dokumenty, na nichž je založena historie Ameriky:

George Read, né le dans le comté de Cecil et mort le à New Castle, est un juriste et homme politique américain ayant été gouverneur du Delaware.


Historie.

Jelínka baveánského popsal německý přírodovědec Salomon Müller (7. dubna 1804 – 29. prosince 1864) v roce 1840.

Výskyt.

Jelínek baveánský obývá pouze ostrov Bawean v Indonésii, v blízkosti Jávského moře. Tito malí savci žijí v lesích s hustým porostem, v kterém se dobře skryjí před predátory.

Popis.

Jelínci baveánští jsou jeleni malého vzrůstu. Dospělí samci nebývají vyšší než 70 cm, samice jsou ještě o trochu menší, měří asi 60 cm. Světle hnědá srst jelínků baveánských je krátká a velmi hebká. Na hlavě a na krku dospělých jedinců mají žluté skvrny, pod očima bílé a může se vyskytovat i bílá náprsenka. Mláďata mají po celém těle bílé skvrnky.

Chování.

Jelínek baveánský je aktivní v noci a přes den obvykle spí. Tito malí savci jsou býložraví a jejich strava se skládá převážně z trávy, bylin, větviček a listů. Vytváří malé skupiny o čtyřech nebo pěti jedincích; většinou se jedná o dva samce, jednu samici a mládě. Samec se vůči cizím samcům, kteří nepatří do jeho skupiny, chová často velmi agresivně a snaží se je postříkat sekrety, které vylučují speciální žlázy na jeho těle. Těmito sekrety značkuje také své území. Při útěku kluše a má přitom hlavu nízko u země. Jde-li o útěk před predátorem, skupina se rozdělí; mládě běží se samci na jednu stranu a samice běží jinam.  Samice je březí 225 až 230 dní a rodí jedno mládě. Většina mláďat je přivedena na svět mezi únorem a červnem.

Ohrožení.

Jelínek baveánský v minulosti téměř vyhynul. Bylo to způsobeno z části tygrem balijským ("Panthera" "tigris" "balica") a z části lidmi, kteří je lovili kvůli parohům a kožešině. V 21. století je jelínek baveánský chráněn zákonem a má méně přirozených nepřátel, mezi nimiž jsou velcí draví ptáci, leopardi, krajty a krokodýli. Ohrožen je ale ztrátou přirozeného prostředí, které se mění v zemědělskou půdu. Světový fond na ochranu přírody uvedl, že některé z faktorů, které vedou k mizení druhu, jsou způsobeny klimatickými změnami; jedná se hlavně o stoupání hladiny moře a dlouhodobá sucha.

Snaha o zachování.

Indonéská vláda schválila v roce 1977 návrh zákona o ochraně jelínka baveánského, a v důsledku přísného dodržování tohoto zákona se jejich počet zvýšil. Mezinárodní unie pro ochranu přírody (IUCN) přesto tento druh řadí na svém Červeném seznamu ohrožených druhů jako kriticky ohrožený, což znamená, že ve volné přírodě může jelínek baveánský v blízké budoucnosti vyhynout.

Jelínek baveánský ("Hyelaphus" "kuhlii", případně "Axis kuhlii") je kriticky ohrožený endemit z čeledi jelenovitých, který se vyskytuje pouze na ostrově Bawean v Indonésii. Mláďata těchto malých savců mají světle skvrnitou srst, což odlišuje jelínka baveánského od jeho příbuzných druhů z rodu "Hyelaphus", například jelínka vepřího ("Hyelaphus porcinus)".

Le Cerf de Bawean (Axis kuhlii) ou Cerf-cochon de Bawean est un cervidé endémique de l'île de Bawean classée comme espèce en voie d'extinction par l'IUCN depuis 2008 en raison de faibles effectifs et d'une zone d'habitat restreinte entre autres. La population de l'espèce est estimée à la fin des années 2000 à environ 250 individus.


Život.

Narodil se v Parmě do rodiny rakouského původu. Jeho dědeček Michael Pär byl voják. Byl členem pluku sídlícím v Peterwardein (dnes Petrovaradín, městská část Nového Sadu). Jeho otec Giulio Paer byl trumpetista hudby parmské vévodské gardy a vystupoval také na církevních a dvorních akcích. Jeho matkou byla Francesca Cutica. Studoval teorii hudby u houslisty Ghirettiho, žáka Conservatorio della Pietà dei Turchini v Neapoli. Jeho první opera "Circe" byla uvedena v Benátkách během karnevalu v roce 1792. V rychlém sledu zkomponoval několik dalších oper, které měly vesměs u obecenstva úspěch. V roce 1797 odešel do Vídně, kde jeho budoucí manželka, zpěvačka Francesca Riccardi, získala angažmá. Stal se hudebním ředitelem divadla Theater am Kärntnertor, kde působil až do roku 1801. Uvedl zde řadu oper italských autorů, včetně svých vlastních ("Camilla" – 1799, "Achille" – 1801). V roce 1802 byl jmenován dvorním skladatelem v Drážďanech v divadle Morettisches Opernhaus, kde zpívala také jeho manželka. V roce 1804 byl Fridrichem Augustem I. jmenován doživotním dvorním dirigentem.  V roce 1804 měla v Drážďanech premiéru opera "Leonora" (1804), která je založena na stejném příběhu jako Beethovenův Fidelio. První verze Beethovenovy opery byla poprvé uvedena o rok později ve Vídni.  Poté co Napoleon Bonaparte obsadil Prusko vstoupil Paër do jeho služeb. Odcestoval s ním do Varšavy a posléze do Paříže. Napoleon jej jmenoval Kapelníkem jeho císařského veličenstva, «maître de chapelle de la cour de Sa Majesté Impériale», s platem 28 000 franků. Paër pro Napoleona zkomponoval svatební pochod ke svatbě s Marií Luisou Habsbursko-Lotrinskou, která se konala 2. dubna 1810 v kapli paláce Louvre.  V roce 1809 složil svou nejslavnější operu, "Agnese", dramatické semiserio ve dvou aktech. Měla mimořádný úspěch a byla záhy uvedena v nejdůležitějších divadlech Evropy (Milán, Neapol, Řím, Vídeň, Londýn a Paříž). Opera měla hluboký vliv na následující generace skladatelů a vzbudila obdiv mnoha slavných hudebníků a hudebních kritiků, jako byli Stendhal, Berlioz, Castil-Blaze nebo Chopin. Hlavním důvodem tohoto úspěchu je bezpochyby vysoká kvalita hudby, ale i dramaturgická struktura a dramatičnost děje.  V roce 1812, vystřídal Gaspare Spontiniho ve funkci hlavního dirigenta Théâtre Italien de Paris. V této funkci setrval i po Restauraci Bourbonů. Kromě toho komponoval komorní skladby pro krále Ludvíka XVIII. a řídil soukromý orchestr vévody Ludvíka Filipa Orleánského. Z Théâtre Italien odešel v roce 1823. Ve funkci hlavního dirigenta ho nahradil Gioacchino Rossini. V této době učil kompozici mladého Franze Liszta.  V roce 1831 byl Paër zvolen do Académie des Beaux-Arts a o rok později byl jmenován dirigentem královského orchestru krále Ludvíka Filipa. Zemřel v Paříži v roce 1839 v 67 letech.

Dílo.

Paer napsal celkem 55 oper v italském klasickém stylu Paisiella a Cimarosy. Kromě toho zkomponoval řadu náboženských skladeb a kantát, mnoho písní a několik orchestrálních komorních skladeb.

Ferdinando Paër (původně se psal Pär – 1. července 1771 Parma – 3. května 1839 Paříž) byl italský hudební skladatel známý především svými operami a oratorii.

Ferdinando Paër est un compositeur italien, né à Parme le et mort à Paris le. Avec Simon Mayr, il est l'un des principaux représentants de la génération de compositeurs qui domina la scène lyrique italienne entre la mort de Cimarosa et la retraite de Paisiello et l'avènement de Rossini.


Historie.

Před vynalezením lavinových vyhledávačů se k urychlení nalezení zasypaného užívalo lavinových šňůr. To byly 20 až 30 metrů dlouhé, červeně zbarvené šňůry, které tahali lyžaři při lyžování ve volném terénu za sebou. Při jejich zasypání pak byla šance, že část šňůry zůstane na povrchu sněhu, a pomocí ní pak hledající rychle najde zasypaného. Nicméně tento systém nebyl příliš praktický a stávalo se, že lavina zasypala lyžaře včetně šňůry v celé její délce. A tak i v době před lavinovými vyhledávači část lyžařů ve volném terénu lavinové šňůry nevyužívala.  V roce 1968 vynalezl na Cornellově letecké laboratoři John Lawton první funkční lavinový vyhledávač. Ten se dostal do komerčního prodeje v roce 1971 pod názvem Skadi. Tento vyhledávač fungoval na frekvenci 2,275 kHz, která je slyšitelná pro lidský sluch. Díky tomu odpadla nutnost převodu neslyšitelného signálu na slyšitelný a vyhledávač tak nemusel být natolik komplexní – pouze signál zachycoval a převáděl zvuk do malého sluchátka. Signál – a tedy i produkovaný tón – byl tím silnější, čím blíže byl druhému, hledanému přístroji. Tímto způsobem bylo možno lokalizovat zasypaného.  V roce 1986 stanovila Mezinárodní komise pro horskou záchranu (ICAR) za standard pro lavinové vyhledávače frekvenci 457 kHz, tedy odlišnou od frekvence původních přístrojů. Vyšší frekvence měla výhodu většího dosahu, nicméně ve vyhledávači nyní bylo nutné zajistit převod signálu na tón, který bude pro lidské ucho slyšitelný. V roce 1996 přijala tuto frekvenci za standard i Americká společnost pro testování a materiály (ASTM), čímž se efektivně stala standardem celosvětovým. Technické standardy pro lavinové přístroje byly definovány následovně:  Vyhledávání s přístroji s jednou anténou a čistě analogově šířeným signálem bylo poměrně náročné, neboť jediným způsobem indikace byla hlasitost pípání, vyhledávač neměl žádný ukazatel směru ani vzdálenosti. Po zavedení celosvětového standardu ve vysílání se tak upřela pozornost na uživatelské usnadnění vyhledávání. V roce 1997 vyrobila firma BCA první vyhledávač s mikroprocesorem a přenosem digitalizované formy signálu. To umožnilo zahrnout informace o směru k zasypanému a vzdálenosti k němu. K přesnějšímu určení směru a vzdálenosti byly u pozdějších modelů různých výrobců přidávány další antény. V roce 1998 model Barryvox od firmy Mammut zavedl druhou anténu, v roce 2003 model DSP od firmy Pieps anténu třetí. V současnosti (2019) jsou zpravidla používány tříanténové vyhledávače zpracovávající digitalizovaný signál, analogový signál se vedle digitalizovaného jako doplněk používá pouze u high-end modelů k odlišení dvou vyhledávačů pohřebných velmi blízko u sebe, kde může signál interferovat.  Dále byla u vyhledávačů vyvinuta funkce skenování, pomocí které lze identifikovat nejen počet zasypaných, ale také okruh, v jakém se nacházejí, a funkce "MARK", umožňující zaslepení signálu z již lokalizovaného vyhledávače.

Lavinový vyhledávač je zařízení vyvinuté k nalezení člověka zasypaného lavinou. Pracuje na principu radiového přijímače a vysílače operujícího na celosvětově sjednocené frekvenci 457 kHz. Lavinový vyhledávač je často využíván při aktivitách zahrnující pohyb v lavinovém terénu, jako je skialpinismus, freeride, zimní turistika a podobně. Ve chvíli, kdy se uživatel chystá vstoupit do lavinového terénu, zařízení aktivuje, a to pak vysílá nízkoenergetické pulzy na dané frekvenci. V případě pádu laviny a zasypání jiného uživatele, a za předpokladu, že se sám nachází v bezpečí, pak zařízení přepne do módu vyhledávání, což znamená, že zařízení přestane vysílat a začne přijímat. Lavinový vyhledávač pak směruje uživatele do míst, odkud přichází signál jiného zařízení, a umožní tak zasypaného lokalizovat. Lavinový vyhledávač je aktivní zařízení, které pro své fungování potřebuje baterie. Ke stejnému účelu nalezení zasypaného pod lavinou, ale na odlišném principu, funguje i pasivní systém RECCO, jehož odrazky mohou být zašívány do lyžařského oblečení.

Un détecteur de victimes d'avalanches (DVA), ou appareil de recherche de victimes d'avalanche (ARVA, marque déposée), est un appareil électronique émetteur-récepteur d'un signal radio particulier, destiné à localiser rapidement son porteur si celui-ci est enfoui sous une avalanche de neige, par un autre DVA manipulé à proximité par une personne portant secours.


Život.

Podle dochovaných dokumentů pocházela z města Tver. Roku 1911 ji bylo 31 což znamená že se narodila kolem roku 1880. Hovořila plynně rusky, anglicky a německy.  Tato žena žijící v Tveru byla přímo spojena s Malým nikolajevským palácem, sídlem velkokněžny Alžběty.  Dne 20. srpna 1910 dorazila z Jalty do monastýru sv. Marty a Marie. Tím se stala jednou z prvních sester monastýru. Podle igumena Serafima (Kuzněcova) byla sestrou skromnosti a poslušnosti. Po vstupu do monastýru se stala kelejnicí zakladatelky monastýru velkokněžny Alžběty.  Po zatčení velkokněžny bolševiky dne 7. května 1918 ji následovala do exilu v Permu. Poté co Alžbětu odvezli do Jekatěrinburgu byla Varvara stále sní.  Varvara byla zabita 5. července 1918 ve městě Alapajevsk spolu s dalšími Alapajevskými mučedníky. Její tělo bylo vhozeno do opuštěného dolu.  Dne 22. října 1918 bylo její tělo a těla ostatních nalezeny admirálem Alexandrem Vasiljevičem Kolčakem. Těla byla ukryta před bolševiky. V Pokrovském monastýru v Čitě bylo tělo sestry Varvary oblečeno do řeholního roucha a roku 1920 bylo převezeno do Pekingu, kde bylo pohřbeno v kryptě chrámu sv. Serafima Sarovského. Brzy poté bylo podle touhy Alžběty Ruské odvezeno její tělo i tělo sestry Varvary do Jeruzaléma. To se stalo v lednu roku 1921. Dne 30. ledna 1921 sloužil jeruzalémský patriarcha Damianos zádušní bohoslužbu a Alžběta i Varvara byly pohřbeny v kryptě chrámu sv. Marie Magdalény v Getsemanské zahradě.  Dne 1. listopadu 1981 Ruská pravoslavná církev v zahraničí svatořečila Alžbětu i sestru Varvaru. Dne 1. května 1982 byli jejich ostatky slavnostně přeneseny z krypty do chrámu. Dne 4. listopadu 1992 je svatořečila i Ruská pravoslavná církev a zařadila je mezi Sbor všech novomučedníků a vyznavačů ruských.  Její svátek je připomínán 5. července.

Svatá Varvara (světským jménem: Varvara Alexejevna Jakovleva; asi 1880, Tver – 5. července 1918, Alapajevsk) byla první ze sester Monastýru sv. Marty a Marie v Moskvě, kelejnice (služebnice v mnišské cele) zakladatelky monastýru Alžběty Ruské a mučednice.

Sainte Barbara d'Alapaïevsk, en russe Varvara Yakovleva, (Варвара (Яковлева), moniale russe née vers 1882, morte martyre le à Alapaïevsk. Varvara Yakovleva est l'une des premières sœurs à entrer dans l'ordre monastique de "Sainte Marthe et Marie" fondée par la grande-duchesse Elizaveta Fiodorovna en 1909. Elle fut déclarée sainte et martyre et canonisée par l'Église orthodoxe russe de l'étranger en 1981, puis par l'Église orthodoxe russe en 1992.