Přehled.

Thatcherismus se snaží propagovat nízkou inflaci, nízkou míru vládních zásahů do veřejné politiky a soukromého sektoru, volný trh skrze přísnou kontrolu nad zdroji peněz, privatizaci a omezení pohybu práce. Thatcherismus je často zmiňován v souvislosti s reaganomikou v USA, ekonomickým nacionalismem v Austrálii a rogernomikou na Novém Zélandu jakožto klíčová část ekonomického liberalismu.  Nigel Lawson, kancléř státní pokladny za vlády Thatcherové, definoval ideály thatcheritů jako volný trh, finanční kázeň, přísná kontrola nad veřejnými výdaji, snížení daní, nacionalismus, „viktoriánské hodnoty“, privatizace a trošku populismu (ang. "free markets, financial discipline, firm control over public expenditure, tax cuts, nationalism, 'Victorian values' (of the Samuel Smiles self-help variety), privatisation and a dash of populism"). Thatcherismus je často asociován s klasickým liberalismem.  Pole slov Ellen Meskins Woodové byl kapitalismus Thatcherové kompatibilní s britským politickým uspořádáním, Jako premiérka Thatcherová nezpochybňovala prastaré aspekty jako je monarchie nebo Sněmovna lordů, ale některé z novějších, jako třeba odbory. Thatcherová byla také velkým kritikem komunismu, marxismu a socialismu.

Thatcherismus před Thatcherovou.

Mnoho reportérů stopovalo počátky thatcherismu v poválečně britské politice. Historik Ewen Green tvrdil, že došlo k odporu k inflaci, daním a omezení dělnického hnutí, což bylo spojováno s takzvaným Buttskellitským konsenzem (ang. Buttskellite consensus) v době, než se Thatcherová dostala do popředí dění. Přestože se vedení konzervativců smířilo s poválečnými reformami Clementa Attleeho a jeho vlády, byl zde neustálý tlak pravicové opozice, níže postavené v hierarchii strany – např. Middle Class Alliance a Poeple’s League for Defence of Freedom. Dalším příkladem mohou být volby v roce 1945, kdy předseda konzervativní strany Ralph Assheton chtěl 12,000 zkrácených kopií knihy "Cesta do Otroctví" (The Road to Serfdom) od anti-socialistického ekonoma Friedricha Hayeka (který byl později často asociován s thatcherismem). Tato objednávka zabrala 1,5 tuny z přídělu papíru pro jejich stranu a byla využita na propagandu. Již v roce 1950 Thatcherová souhlasila s tehdejším konsenzem o sociálním státu, přičemž v proslovu uznala, že nárok na uznání patří konzervativcům.

Libertarianismus.

Thatcherismus je většinou popisován jako libertariární ideologie. Sama Thatcherová se snažila vytvořit libertariární hnutí, přičemž zamítala tradiční toryismus. Thatcherismus je spojován s libertarianismem v rámci Konzervativců, ačkoli jeden z libertariánských cílů byl dosažen přísným a mnohdy autoritářským vedením. Britský politický reportér Andrew Marr nazval libertarianismus dominantní, avšak neoficiální charakteristikou thatcherismu.  Dalším důležitým aspektem thatcherismu je styl vlády. Británie v 70. letech byla často nazývána „ungovernable“, což by se dalo přeložit jako neovladatelná, nebo nehostinná pro vládu. Thatcher se snažila toto změnit centralizováním značné části moci do svých rukou jakožto premiérky, častokrát to však znamenalo obcházení tradiční struktury kabinetů, například kabinetu odborů. Tento osobní přístup byl také ztotožňován se silou její osobnosti v souvislosti s událostmi jako Falklandská válka.

Hospodářství.

Ekonomika thatcheriů.

Thatcherismus je spojován s monetární politikou. Na rozdíl od tehdejší vládní politiky, monetární politika se více soustředí na míru inflace než na redukování počtu nezaměstnaných. Podle teorie monetarismu je inflace výsledkem velkého množství peněz v oběhu, vláda by měla regulovat množství oběživa a kontrolovat inflaci. Do roku 1979 to nebyli pouze Thatcherité, kteří hlásali po přísnějším kontrolováním inflace. Kancléř Denis Healey přijal některé postupy z monetární politiky, jako je snížení veřejných výdajů a prodej vládních akcií v BP (British multinational oil and gas company). Nicméně thatcherismus nebyl v praxi tak striktně monetaristický jak hlásal. Společné téma se zaměřuje na střednědobou finanční strategii vydanou v rozpočtu na rok 1980, která se skládá z cílů pro snížení růstu peněžní zásoby v následujících letech. Za vlády Thatcher se nepodařily některé cíle naplnit, z toho důvodu byly roku 1982 revidovány. Ekonomové tuto skutečnost interpretovali jako přijetí porážky v boji o vyšší kontrolu oběživa. Zásady monetarismu byly opuštěny. Thatcherismus je také spojován s ekonomikou na straně nabídky. Zatímco keynesiánská ekonomika se domnívá, že vláda by měla stimulovat ekonomický růst zvýšením poptávky, a to díky navýšení úvěrů a zvýšeným veřejným výdajům, naopak na straně nabídky tvrdí, že vláda by měla dopomoci k vytvoření volného trhu snížením daní a privatizací státního průmyslu.

Odborová legislativa.

Snížení síly odborových svazů bylo provedeno postupně, na rozdíl od přístupu vlády Edwarda Heatha. Největší jednotná konfrontace s odbory byla stávka Národního svazu důlních pracovníků (NUM) z let 1984–1985, kdy byla sdružení horníků nakonec poražena. Existují důkazy, že tato konfrontace s odbory byla očekávána konzervativní stranou a NUM. Výsledek přispěl k obnovení síly kapitálu nad prací.

Domácí a sociální politika.

Morálka podle M. Thatcher.

Thatcherismus je spojován s konzervativním postojem k morálce. Marxistický sociolog a zakladatel New Left Review Stuart Hall tvrdil, že Thatcherismus by měl být považován za ideologický projekt podporující „autoritářský populismus“, protože je známý jeho respektem k „viktoriánských hodnotám“. David Marquand, podpůrce sociální demokracie, tvrdil, že Thatcher v sedmdesátých letech využívala „autoritářské populistické“ sentimenty. Norman Tebbit, blízký spojenec Thatcher, napsal v přednášce z roku 1985, co považuje za permisivní společnost, proti níž se měli konzervativci postavit.  Příklady této konzervativní morálky v praxi zahrnují vystrašené video, kde v reakci na morální paniku o dostupnosti řady provokativně pojmenovaných hororových filmů na videokazetě zavedla poprvé státní regulaci britského video trhu. Navzdory svému vztahu se sociálním konzervatismem, Thatcher hlasovala v roce 1966 k legalizaci homosexuality. V témže roce hlasovala také na podporu legálního potratu. V osmdesátých letech 20. století však vláda M. Thatcher přijala zákon č 28, který se postavil proti podpoře homosexuality místními úřady a podporoval výuku „přijatelnosti homosexuality jako předvídaného rodinného vztahu“ ve školách. Zákon byl kritizován mnoha obhájci práv za homosexuály, jako je Stonewall a OutRage!, zákon byl později zrušen vládou Tonyho Blaira v roce 2003. I tak byla ale Thatcher jedinou z mála z konzervativců, kteří hlasovali za zákon o sexuálních přestupcích v roce 1967.

Zahraniční politika.

Vztahy s USA.

Zatímco byla Thatcher předsedkyní vlády, byla otevřená transatlantickým vztahům. Často veřejně podporovala politiku Ronalda Reagana, i když jiní západní spojenci už tolik nesouhlasili. Například udělila povolení americkým letadlům, aby používaly britské základny pro nálety na Libyi, umožnila USA uložení raket na britské půdě v reakci na sovětské nasazení jaderných raket SS-20 zaměřených na Británii a jiné západoevropské národy.

Evropa.

Ke konci osmdesátých let byla Thatcher stále více slyšet v opozici proti Evropskému společenství. Ve známém proslovu v Bruggách v roce 1988 Thatcher prohlásila: „Nepodařilo se nám v Británii úspěšně převrátit hranice státu, jen abychom je viděli znovu na evropské úrovni s novou nadvládou v Bruselu“. I přes to, že euroskepticismus se pro mnohé stal znakem Thatcherismu, sama Thatcher se se stávala euroskeptickou až v posledních letech svého působení jako premiérka. Thatcher podpořila vstup Velké Británie do Evropského hospodářského společenství v roce 1973, dále podepsala i Jednotný evropský akt v roce 1986.

Neshody ohledně významu.

Často se tvrdí, že slovo „Thatcherismus“ bylo vytvořeno kulturním teoretikem Stuartem Hallem v článku „Marxism today“ z roku 1979. Nicméně „Thatcherismus“ byl poprvé použit v článku v Tribune dne 10. srpna 1973. Reakce na tento článek přišla od novináře T. E. Utleyho, který tvrdil, že „Neexistuje nic takového jako Thatcherismus“. Tvrdil, že tento termín vymysleli ti, kteří neměli příliš sympatií k „anglickým politickým tradicím“. Utley tvrdil, že svobodná a konkurenceschopná ekonomika, byla spíše než inovací Thatcherismu, více či méně „trvalou složkou moderní filosofie konzervativců“.  Levicoví kritici jako například Anthony Giddens tvrdí, že Thatcherismus byl čistě ideologií a že její politika označuje změnu, která byla diktována spíše politickými zájmy než ekonomickými důvody. Spíše než nějakou specifickou logikou kapitalismu, obrácení bylo způsobeno dobrovolným snižováním sociálních výdajů, vyššími daněmi nízkých příjmů a snižování daní z vyšších příjmů. To je také jeden z důvodů, proč členové nejvyšší společnosti měli více než polovinu veškerého bohatství.  Konzervativní historik Maurice Cowling také zpochybnil jedinečnost "Thatcherismu". Cowling tvrdil, že Thatcher použila "radikální variace na vlasteneckou souvislost svobody, autority, nerovnosti, individualismu a průměrné slušnosti a úctyhodnosti, které byly tématem Konzervativní strany nejméně od roku 1886". Cowling dále tvrdil, že "konzervativní strana pod paní Thatcher použila radikální rétoriku, aby poskytla intelektuální úcty k tomu, co konzervativní strana vždycky chtěla."  Historici Emily Robinsonová, Camilla Schofieldová, Florence Sutcliffe-Braithwaiteová a Natalie Thomlinsonová tvrdí, že Britové se v sedmdesátých letech snažili o definování a uplatňování svých individuálních práv, identit a perspektiv. Požádali o větší osobní autonomii a sebeurčení a méně vnější kontroly.

Kritika.

Kritici Thatcherismu tvrdí, že její úspěchy byly získány jen na úkor velkých společenských nákladů pro britskou populaci. V Británii bylo v roce 1984 téměř 3,3 milionu nezaměstnaných, ve srovnání s 1,5 miliony, když se poprvé dostala k moci v roce 1979, ačkoli tato hodnota se do konce roku 1990 vrátila na zhruba 1,6 milionu. Zatímco se Thatcher přisuzovalo oživení britské ekonomiky, Thatcher se obviňovala z toho, že v relativní míře chudobu zdvojnásobuje. Britská míra dětské chudoby byla v roce 1997 nejvyšší v Evropě. Když odstoupila v roce 1990, 28% dětí ve Velké Británii bylo řazeno do skupiny, která žila pod hranicí chudoby, což je ale počet, který se během vlády Thatcher nástupce John Major zvýšil a dosáhl maxima až téměř 30%.

Thatcher a její odkaz.

Míra, do jaké lze říci, že Thatcherismus má trvalý vliv na britský politický a ekonomický život, je nejasná. Pokud jde o moderní britskou politickou kulturu, lze říci, že existuje "post-Thatcheritický konsenzus", zejména pokud jde o hospodářskou politiku. V osmdesátých letech se nyní zaniklá sociální demokratická strana řídila "tvrdým a něžným" přístupem, ve kterém byly reformy M. Thatcher spojené s dodatečným sociálním zabezpečením. Nové labouristické vlády Tonyho Blaira a Gordona Browna byly označeny jako "Neo-Thatcherovské", protože mnohé z jejich ekonomických názorů napodobovaly ty Thatcher. Většina hlavních britských politických stran dnes přijímá odborovou legislativu, privatizaci a obecný přístup k vládě na volném trhu, kterou vláda Thatcher instalovala. V současné době žádná velká politická strana ve Spojeném království není odhodlána zvrátit vládní reformy zavedené za vlády Thatcher, i když v důsledku Velké recese od roku 2007 do roku 2012 vedoucí představitel labouristické strany Ed Miliband uvedl, že podpoří přísnější finanční regulace a politiku zaměřenou na průmysl v přechodu na smíšené hospodářství.  Ekonomický výkon Spojeného království se od zavedení této hospodářské politiky zlepšil. Vzhledem k tomu, že Thatcher rezignovala z postu premiérky v roce 1990, britský ekonomický růst byl v průměru vyšší než ostatní velké evropské ekonomiky (tj. Německo, Francie a Itálie). Navíc od počátku roku 2000 Spojené království také zaznamenalo nižší nezaměstnanost ve srovnání s některými jinými velkými ekonomikami.

Thatcherismus je označení pro ekonomické, sociální a politické přesvědčení členky britské konzervativní strany, Margaret Thatcherové, která vedla tuto stranu 1975 až 1990. Tento termín se také používá k popisu zásad britské vlády po dobu působení Thatcherové v čele této vlády od roku 1979 do 1990 a dále vlád Johna Majora, Tonyho Blaira a Davida Camerona. Zastánci thatcherismu jsou nazýváni "thatcherité" (). Thatcherismus reprezentoval systematické, rozhodné odmítnutí poválečného konsenzu (ang. Post-war consensus), kde se většina politických stran shodla na základních tématech keynesiánství, sociálního státu, zestátnění průmyslu a přísné regulace britské ekonomiky. Existuje jedna významná výjimka – NHS – Národní zdravotní systém, který byl velice populární. V roce 1982 slíbila britskému lidu, že NHS je v jejich rukou v bezpečí. Thatcherismus byl také popsán tehdejším kancléřem státní pokladny, Nigelem Lawsonem jako politická platforma zdůrazňující volný trh s omezenými vládními výdaji a snížením daní. Toto bylo spojeno s britským nacionalismem na domácí půdě i v zahraničí.

Le thatchérisme est le nom donné à l'ensemble des politiques assumées par Margaret Thatcher, Premier ministre du Royaume-Uni de 1979 à 1990, et notamment sa politique économique libérale.


Příběh.

Hra warface je multiplayer takže zde nemůžeme mluvit o příběhu. Téma (background story) ale warface rozhodně má:  "Tento text je "volný google translator" překlad z oficiální stránky."  Spiknutí, korupce a chaos.  Svět, se snaží vymanit se z desetiletí devastace. Je zbit a potlačen nejhlubším a nejdelším ekonomickým propadem v moderních dějinách - tato recese zasáhla nejsilnější národní identity a morální ideály. Stále menší procento silných jednotlivců ovládá stále větší procento globálního bohatství. Aby tato vládnoucí menšina neztratila své peníze a neregulovatelnou moc, vyrábí ultra-moderní zbraňové systémy, staví opevněné budovy, a podporuje svojí "ultrakapitalistickou" polovojenskou sílu známou pod názvem Blackwood.  Jste součástí Warface, elitního útvaru, který bojuje proti této brutální a celosvětové hrůze. Selhání není volbou, když se začnete potýkat s útiskem všude, kde zakopnete.  V praxi jde o boj dvou polovojenských složek dobra a zla. Na té dobré straně se nachází warface a na té špatně samozřejmě blackwood.

Hratelnost.

Přestože hra je free to play úspěšně se vyhýbá názvu pay2win. Transakce ve hře samozřejmě jsou, placení vám ovšem jen urychlí průběh hrou. Pokud si tedy urychlíte cestu hrou, dostanete se rychleji mezi lepší hráče, na které nemusíte mít.  Měny:  "Dolary:" Hlavní herní měna kterou získáte téměř za cokoli. Platíte s ní opravy zbraní a vybavení a můžete si za ně koupit většinu zbraní či "random boxů" (něco jako bedny z CSGO)  "Crown:" Tato měna se získává za splnění COOP nebo Speciálních operací. Čím rychleji misi splníte a čím více bodů v ní získáte, tím víc dostanete crownů.  "Kredit:" Měna kterou nezískáte jinak než investicí reálných peněz do hry. Kupujete za ní "boosty" které umožní rychleji získávat dolary, xp a vp. Koupíte za ní tzn.skiny a různé postavy,dýmovnice s barevným kouřem atp.  "VP:" Poslední dvě věci nepatří tak trochu do měn. VP jsou body které získáte stejně jako dolary a xp - za téměř cokoli. VP slouží ke zkoumání věcí v řadě kterou si zvolíte: zbraně, oblečení nebo příslušenství.  "XP:" Zkušenosti slouží ke zvyšování vašeho levelu. Těch je ve warfacu každou aktualizaci víc, momentálně asi 70.

Herní módy.

Warface přináší 4 druhy módů. V prvních dvou válčí pěti členné skupinky proti spoustě počítačem naprogramovaných botů. Další dva jsou PvP (hráč vs hráč)

COOP.

Kooperativní mise jsou prvek, kterým se Warface odlišuje od podobných her. Skupina hráčů v nich prochází mapou, v čemž jim brání nepřátelští vojáci - boti. Kooperace je zcela zásadní a správné rozložení herních tříd taktéž. Ideálně složený tým obsahuje od každé herní třídy alespoň jednoho zástupce.  Každá coop mise až na tu nejlehčí má 2 díly. Většinou je jeden díl chození napříč mapou a vraždení nepřátel. Ve druhé části potkáte bossy v podobě velkých mechů, nebo obrněných kulometčíků. Případně je druhá část o přežití několika vln nepřátel, či eskortování tanku.  Co - op mise jsou skvělé na naučení ovládání, vydělání peněz včetně speciální měny - crownů - kterou získáte jen za boj proti botům.  V coop je vždy zpřístupněno 6 misí. 1 easy, 2 normal, 2 hard a 1 insane. Tak je tomu vždy. Jediné co se mění jsou mapy které se většinou jen promíchají mezi sebou, což je velmi výhodné na naučení nazpaměť.

Speciální operace.

Druhý druh boje proti botů v pěti se liší hlavně časem a náročností. Klasická co-op mise trvá kolem 10 - 40 minut. Ve speciálních operací je 40 minut většinou minimální až rekordní čas. Klasický rozsah je 45 - 100 minut. Záleží hlavně na obtížnosti a týmu.  Mise jsou 3. Neustále se mění a vývojáři se zde neustále snaží něco vymyslet. Můj osobní názor je, že hráči chtějí opak toho co chtějí vývojáři a ti neví co s tím. Krom obtížnosti se Specops liší od Coop taky tím že jsou hlouběji zařazeny do "příběhu". Většinou vás začíná navádět nekdo ve warfacu vysoce postavený. V boji se střetnete s lepšími vojáky chránící budovy vysoce postavených úředníků blackwoodu. Občas i zachráníte svět...

Versus.

Jde o klasický kompetitivní multiplayer o rozsahu až 8 vs 8 (16) hráčú, ve kterém hráči bojují v různých módech:  Team death match - dva týmy vraždící se navzájem. Tým s více killy vyhrává.  Capture - Jde zde o kufřík který jeden tým brání a dt oba týmy navzájem snaží obsadit. Rozhodují body získané za obsazené oblasti.  Storm - jde o postupné rozložení dominance. Vše pěkně popořádku. Nejdřív se snaží 1 tým postupně obsadit 3 stanoviště hlídané nepřítelem. Pak se strany prohodí. Ten kdo má rychlejší čas vyhrál.  Free for all - všichni proti všem.  Bag and tag - všichni proti všem s jedným doplňkem. Tím je "psí známka" která zbyde po mrtvole. Pokud jí hráč sebere, dostane body navíc.  V několika módech lze založit souboj klanů.  Plant the bomb - Klasický styl typu "Counter strike" - jeden tým má za úkol odpálit bombu, druhý má za úkol zabránit položení bomby, popř. bombu zneškodnit.

Vs Ranked match.

2 týmy po 5 hrají plant the bomb. Výsledkem je změna vašeho "versus ranku". Ten má 21 levlů a každý měsíc se resetuje. Za postoupení v ranku získáte nemalé peníze a crowny. Obecně je vs ranked jakási obdoba kompetitivního módu z csgo.

Herní třídy.

Před začátkem každé mise je potřeba vybrat si třídu (class). Výběr třídy je velmi důležitý hlavně ve hře proti botům a v ranked match. Každá třída až na snipera má speciální vlastnost doplňování něčeho hráčům.

Rifleman.

Jde o vojáka zastávajícího funkci střelce. Na vybrání má z obrovské škály zbraní různých kadencí a velikostí zásobníku. Jde například o lehké kulomety nebo upravené útočné pušky.  Speciální vlastnost: doplnění munice

Engineer.

Tato herní třída má zbraně vysoké kadence ale malého poškození. Většinou jde o samopaly jako například Vector SMG nebo P90. Ve svém základním vybavením také má claymore (miny)  Speciální vlastnost: doplnění brnění

Medic.

Medic (zdravotník) je velmi potřebná herní třída. Je vybaven brokovnicí na krátkou vzdálenost. Přestože z coop většinou odchází s nejméně zabitími, je nejduležitějším díky své speciální schopnosti.  Speciální vlastnost: doplnění zdraví + oživení

Sniper.

Sniper je jediná třída která nemá speciální vlastnost. Zato je vybavena zbraní nevídaných možností - odstřelovací puškou. Tou je schopen ničit nepřítele na téměř všechny vzdálenosti. Odstřelovací pušky mají ve warfacu dva druhy:  Semi - Auto  Toto puška je hojně používána nízkými levely jednoduše proto, protože se nemají jak dostat k natahovačce. Poloautomatické pušky mají nízké poškození, takže na zabití protivníka potřebujete 2 trefy do těla. Za to jsou vybaveny mechanizmem umožnujícím klikat a střílet bez pauzy na natáhnutí. To jí činí nebezpečnou a nepřáteli neoblíbenou. Hráči hrající s ní versus, jsou kritizováni a nazýváni "autonooby"  Natahovací  Nejoblíbenější druh odstřelovaček jsou natahovací pušky. Po každé střele se sice musí natáhnout (cca 0,7s) ale nepřítele zabijí na jednu ránu. Jsou oblíbené, používané a praktické.  "Krom těchto dvou druhů je ve hře ještě jedna plně automatická odstřelovací puška jménem Garota. Nikdo jí nemá rád dokud jí sám nedostane, protože plná automatizace vyžaduje mnohem méně umu pro zabití nepřítele."

Nepřátelé.

Neprátelé mají také své třídy, ale jsou mnohem četnější  Assault  Tato třída je vpodstatě rifleman, moc střel nevydrží a je vybaven buď puškou AK-103(FY-103),FAMAS(F1) nebo puškou G36.Má ještě verzi městskou, která má pouze jiný vzhled.  CQB  Vpodstatě medic, akorát, že má jiný vzhled, nedokáže své spojence léčit, většinou se s ním setkáte v COOP misích a hlavně na mapách v Číně.Je vybaven brokovnicní remington 870.  Sniper  Je vybyven puškou SVD-DRAGUNOV(SVK), ale dokáže nadělat pořádnou paseku, hlavně ve větších počtech.Je výhradně na městských a otevřených mapách.  Demoman  Tato třída je unikátní pro nepřítele, je velice nebezpečný, je vybaven raketometem a pistolí "Deagle", jeho slabina je delší nabíjení.  Shield  Voják, který vás srazí na zem a mlátí tak dlouho, dokud nezemřete, po sražení na zem můžete střílet z pistole(můžete získat "severe murder", která přináší body navíc), ale po chvíli už nebudete moci dělat nic, jen čekat až vás jeden ze spoluhráčů zachrání.  Spec-ops  Asi nejotravnější nepřítel ze všech, má laser, díky kterému jde obtížně zabít, většinou ho najdete v dálce, což ještě ztěžuje jeho zabití, má velice přesnou střelbu, proto vás jednoduše zabije, je vybaven puškou TAR-21(Karkom).  Stormtroop  Assault, akorát s lehkým kulometem RPK.Má dobrý armor a jeho střelba je poměrně přesná.Nachází se hlavně na mapách v Africe.  Security guard  Vyskytuje se jen na pár mapách, hlavně v misi "HQ", kde je to primární nepřítel, má štít a obušek.Vpodstatě takový shield.  Enforcer  Skoro jako security guard, ale má zbraň P90, obušek a z dálky po vás střílí, zblízka vás mlátí svým obuškem a největší nebezpečí představuje ve vetších počtech.Můžete se s ním setkat hlavně ve speciální operaci "Pripyat".  Shield gunner  Shield, akorát s SMG "Micro oren"(micro UZI), má štít(podle názvu), ale na rozdíl od "Shielda" se nepokusí srážet hráče k zemi, ale útočit se samopalem.Setkáte se s ním hlavně v misi "HQ", kde představuje také hlavního nepřítele a ještě v misi "Black shark".  "pozn. Jeho útok se štítem uděluje větší poškození než obyčejný shield."  Heavy sniper  Obyčejný odstřelovač, akorát, že má pušku s větším poškozením, konkrétně typ CheyTac M200.  Militant  Primárně určen pro boj na blízko, má pouze "ICE-AXE", většinou se objevuje ve velkých počtech, nemá přiliš dobrý armor a z dálky je naprosto bezbranný.Setkáte se s ním hlavně v misi "Icebreaker".  Deadshot a Sharpshooter  Tyto dvě třídy jsou téměř stejné(hlavně vzhledově), jen s tím rozdílem, že deadshot má pušku CheyTac M200 a Sharpshooter má RPK.  "zajímavosti: -"Deadshot má pušku speciálně upravenou tak, aby neměla téměř žádný "damage drop", tudíž uděluje maximální poškození na všechny vzdálenosti  -Sharpshooter měl být původně Deadshot a Sharpshooter neměl existovat, ale nakonec byly přidány obě třídy  Commando  Jen upravený demoman, ale ještě více nebezpečný, protože dokáže v krátkém čase vystřelit až 4 rakety + na rozdíl od demomana má pistoli "Colt Python". Pripyat  SED  Robot, který utočí z dálky, má pistoli Colt M1911, je zranitelný pouze s melee zbraněmi.  Exterminator  Mají lehký kulomet "Pecheneg", plynovou masku a zelené maskování, je náročný na zabití.  Crusher  Elitní verze CQB, má brokovnici remington M870, a opět je náročný na zabití, vzhledově se neliší od třídy "Exterminator"  Punisher  Nijak se neliší od svých kolegů, opět zelené zbarvení a plynová maska, disponuje zbraní P90 a obuškem, jedná se o elitní verzi "Enforcera". Heavy gunner  Má těžký kulomet, je obtížný na zabití, jelikož je zranitelný jen zezadu, je velmi často v misích COOP, hlavně v misích normal.  Mech 2300  Asi nejtěžší pozemní nepřítel, vyskytuje se v misích Normal a občas i Hard, je zranitelný jen do kokpitu a to jen s raketometem.Je vyzbrojen těžkým kulometem a rychlopalným raketometem.  KA-50  Helikoptéra, která je rychlá, tudíž obtížně zničitelná, je zranitelná jen raketometem a je vybavená těžkým kulometem a raketami.  Tank(Challenger 2)  Obyčejný tank, má dva typy, na Escort, kdy jej doprovázíte a poté jakožto nepřítele, kde jej máte zničit, zranitelný pouze raketami. Blackbird  Není nijak vyzbrojena a je velmi unikátní, v jedné misi přijde vyzvednout hlavního záporáka - Oberona Whitea.PRo zničení je třeba tří raket.  Heavy tank(T-90)  Je vyzbrojen kanónem, je zranitelný opět pouze raketami, je velice obtížný na zničení a je to finální vlna mise "spearhead", nejedná se o obyčený tank, ale o jeho vylepšenou a silnou verzi.  Sharckopter  Najdete je v misi "Icebreaker", jsou vlastně vylepšenou verzí KA-50, jsou zničitelné raketami, naopak je tato helikoptéra vybavena kulometem a raketami.  Flagship  Křižník, kterých máte v misi "Icebreaker" zničit několik za sebou, mají kanóny, ale jinak jsou více méně neškodné.  APC 3000(Pandur II)  Verze "pandura" s věží "Energy turret", dává průměrné poškození, střetnete se s ním v misi "Pripyat", zničitelný pomoci raket.  Mantis  Asi největší boss ze všech, nachází s v misi "Pripyat", ke jej na konci zničíte, má elektromagnetické kanóny, kulomety a silové pole zničitelné jen pomocí raket, je velice odolný. Mají spoustu typů, ale vypadají velice podobně  Alpha  Běžný cyborg, utočí rukama, není nějak zvláště odolný.  Beta  Stejný jako Alpha, akorát s větší výdrží.  Omega  Nejodolnější ze základních "cyborgů", jinak nic speciálního.  Screamer  Mohou vás hodit na zem, jinak opět nic speciálního, šance na shození na zem se mění podle obtížnosti.  Kamikaze  Alpha, akorát, že nese výbušniny, které dají "instakill", objeví se například v misi "Anubis".  Heavy  Relativně vzácný Cyborg, je obrněný z boku, tudíž je dost odolný.  Destroyer  Proti hráčům neškodný, útočí jen na "EMP Vozidlo", střelba na něj vede k 80% snížení poškození, tudíž je zbytečné ho zabíjet.  Enigma  Destroyer, akorát, že má energy cannon, pro útok na hráče, exoskeleton je nezranitelný náboji.  Infected  Na hráče neútočí, jsou neškodní, nachází s v misi "Prypiat", kde získavají "sedrium" z radioaktivních hub, jsou zastaralý typ a nejsou připraveni k boji. Cobra  Běžná věž, je to vpodstatě kulomet s velmi vysokou kadencí, zničitelné granáty a kulkami.  Muarena  Je obrněná a velice odolná, jsou vybaveny borkovnicí.  Armadillo  Malá věž, která je odolná, disponuje podobným kulometem jako Cobra, můžete se s ním setkat třeba v misi "Icebreaker".  Hornet  Hornet nemá žádné pancéřování, je jednoduchý na zničení, je vyzbrojen zbraní "energy cannon", setkáte se s ním v misi "Earth shaker".  Centipede  Centipede je lehce pancéřovaný "energy cannon", narazíte na něj třeba v misi "Pripyat".  Mammoth  Tato věž, je velice odolná, není zničitelná z boků, pouze ze zadu, má těžký kulomet.Je založen na "Heavy gunnerovi", takže se tak bude i chovat.Nachází se například v misi "Icebreaker".  Ursula  Věž pojmenována po zakladatelce "blackwood corp." je zničitelná jen pomocí elektromagnetické pušky a střelbou do jádra, její jediná schopnost je střílet věže "Cobra".Setkáte se s ní na konci mise "Earth Shaker". Medusa  Dron, který má kulomet a pancéřování, je zničitelný granáty a kulkami, narazíte na něj v misi "Pripyat"  Worker drone  Pracovní dron, který neútočí, jen sbírá sedrium nebo něco staví, nemá ani cenu na něj útočit.Nachází se v misi "Pripyat".M8 zelené zbarvení, tudíž ho lehce poznáte.  "zajímavost:Když budete po celou dobu mise pripyat ničit tyto drony, pak je závěrečná část jednodušší, na konci se tedy neobjeví tolik vojáků."

Rusko.

Velký úspěch zaznamenala hra Warface především v Rusku a Číně, přičemž je zajímavý přístup vydavatelů, kdy v Rusku jde o typickou free-to-play hru pro hard-core hráče, kdežto v Číně funguje spíše na bázi pay2win. V Rusku se za první rok fungování hry zaregistrovalo 9 milionů hráčů, přičemž v průměru jsou to 2 miliony hráčů na každý měsíc.

Beta.

Uzavřená beta hry probíhá po několik měsíců od 17. ledna 2013 – do hry jsou postupně přidávány prvky, které jsou přítomny v ruské verzi hry. Betatest k 11.4.13 stále probíhá, ale hra jeví všechny známky plnohodnotného spuštění v krátké době. Navzdory očekávání nebyl, kvůli změně vydavatele, následován uzavřený betatest další fází, ale několikaměsíčním výpadkem. Až v červnu 2013 bylo oznámeno, že Warface bude vydávat sám Crytek a že další fází bude nová, pravděpodobně již kratší, uzavřená betaverze.

Warface je free-to-play online FPS hra, vytvořená na technologii CryENGINE 3 ve studiích Crytek Kiev. Hra vyšla v roce 2012 v Rusku a na západní trhy (včetně českého) se dostala v druhé polovině roku 2016. Momentálně má Warface globální pokrytí. Na Steamu má tato hra přes 400 milionů stažení a nejvíce hráčů má v Asii a Evropě.

Warface est un jeu vidéo de tir à la première personne multijoueur en ligne en "" sorti initialement le sur PC, puis sur Xbox 360 le, puis adapté pour la plateforme PlayStation 4, et devenu disponible le (sur PS4). Le, le jeu est officiellement disponible sur Steam. Il est également disponible sur Nintendo Switch depuis le. Le jeu est développé avec le moteur graphique CryEngine par les équipes de Crytek Kiev, accompagnées de Crytek Seoul et de Crytek UK. Le jeu sur Xbox 360 est arrêté le.


Život.

Narodil se ve frankofonní rodině ve Švýcarsku, přesněji v rodině protestantských (hugenotských) exulantů, kteří pocházeli původně z Artois. Otec byl plukovníkem v holandských službách, matka zemřela týden po porodu. Studoval na univerzitě v bavorském Erlangenu (1782–1783) a na univerzitě ve skotském Edinburghu, kde se stal obdivovatelem britského politického systému. Z Edinburghu musel odejít na přání otce, který byl rozhněván jeho karbanictvím. V květnu 1785 přišel do Paříže, kde se dále vzdělával a navštěvoval osvícenský salon v domě J. B. A. Suarda. Radoval se z Velké francouzské revoluce, kterou chápal jako „osvobození individua pádem společenských konvencí", neztotožnil se však s žádným z jejích směrů.  Benjamin Constant často cestoval po Evropě a měl řadu milostných poměrů. V letech 1795–1811 měl vztah s jednou z prvních evropských intelektuálek, baronkou Germaine de Staël (byl pravděpodobně otcem její dcery Albertiny, která se narodila v roce 1797). Spolu s paní de Staël se přičiňoval o konsolidaci režimu Direktoria a v roce 1800 byl povolán do zákonodárného sboru. Pro své opoziční vystupování se však stal Napoleonovi nepohodlným, po dvou letech byl ze sboru vyloučen a musel opustit Paříž.  Odjel do Německa a ve Výmaru se stýkal s předními německými vzdělanci, mj. se Schillerem a s Goethem. Roku 1808 uzavřel tajně manželství s Charlottou von Hardenberg (první manželství s baronkou Wilhelminou von Cramm z roku 1789 bylo v roce 1795 rozvedeno). V roce 1814 vystoupil proti Napoleonovi a pro legitimní dynastii ve spisu "De l'esprit de conquête et de l'usurpation". Po pádu Napoleona se vrátil s Bourbony do Paříže jakožto stoupenec konstituční monarchie. Když se Napoleon v březnu 1815 znovu chopil moci („stodenní císařství"), neváhal přejít do jeho tábora, protože doufal, že obnovené císařství bude liberální. Byl jmenován členem Státní rady a účastnil se redakce dodatku k ústavě (Acte additionnel, 22. 4. 1815), jímž císař zaručoval konstituční vládu.  Po opětovném nastolení Bourbonů odjíždí do Bruselu a pak do Anglie, ale již roku 1816 se vrací do Francie, stává se výmluvným představitelem konstituční opozice a vlivným novinářem. Po roce 1817 byl poslancem francouzského parlamentu, za stranu tzv. "Independants", jimž se později říkalo "liberálové". Účastnil se červencové revoluce v roce 1830, přispěl k dosazení Ludvíka Filipa za „krále Francouzů" a byl jmenován do vysoké funkce ve Státní radě. Constant byl po celý život vášnivým hráčem: svůj dům v Paříži vyhrál v kartách a právě roku 1830 byl následkem velikých ztrát v tak bídném postavení, že vděčně přijal od Ludvíka Filipa velký finanční dar, ovšem s výhradou svobody svého přesvědčení. Zemřel 8. prosince 1830 a byl mu vypraven státní pohřeb. Jeho ostatky spočívají na pařížském hřbitově Père-Lachaise.  Benjamin Constant byl vzdělaným politikem, obratným publicistou a znamenitým řečníkem. Byl ale nestálý, často měnil své názory a vynikal více duchaplností než hloubkou svých myšlenek. Přes svoji nedůslednost však vždy obhajoval v podstatě stejné principy: byl zásadním individualistou, jeho liberalismus byl obranou jednotlivce proti státu.

Politický filozof.

Byl zastáncem bikameralismu a konstituční monarchie, kde král je "neutrální, vyvažující silou" v systému, bez exekutivních pravomocí. Za vzor často dával britský politický systém po roce 1707, naopak byl kritikem různých politických forem ve Francii (proto byl ve Francii často přehlížen, zatímco v anglosaském světě je považován za klasika). Byl jedním z prvních, kdo upozornil na nepřeklenutelný rozdíl mezi svobodou v antice a svobodou v moderní civilizaci. Svoboda v moderní civilizaci nemůže být dle Constanta zaručena participací na věcech veřejných, ale jen obecnými občanskými právy a vládou zákona, participace se musí omezit na volbu politické reprezentace. Moderní svoboda znamená dle Constanta především namalování jasné dělicí čáry mezi sférou soukromou a sféru veřejnou, do níž může intervenovat politická autorita a stát. Život moderního člověka je především soukromý a soukromí tudíž musí být zvláštním způsobem chráněno. Právě to dle Constanta nepochopila Francouzská revoluce (a její duchovní otcové jako Jean Jacques Rousseau), a proto ztroskotala: příliš naivně převzala republikánské antické vzorce a svobodu definovala příliš antickým "veřejným" způsobem, nikoli moderně jako právo na soukromí. Výsledkem byl nutně "obrácený despotismus" tedy republikánský teror a nakonec "republikánský císař" (Napoleon Bonaparte). Napoleonovi Constant vyčítal, že nepochopil nadřazenost obchodu nad válkou v moderní civilizaci.  Napsal i rozsáhlé dějiny náboženství.

Spisovatel.

Constant je považován též za průkopníka psychologického románu. Jeho román "Adolphe" má řadu autobiografických rysů a pojednává o vztahu mladého muže ke starší ženě Ellenoře. Román byl zřejmě napsán na základě skutečného vztahu Constanta k Anně Lindsayové, která ho popsala ve své korespondenci, jež byla publikována roku 1930 v časopise "Revue des Deux Mondes".  Posmrtně byly vydány ještě dva Constantovy literární texty: "Le Cahier rouge" (1807) a "Cécile" (1811).

Henri-Benjamin Constant de Rebecque (25. říjen 1767, Lausanne – 8. prosinec 1830, Paříž) byl švýcarsko-francouzský politik, politický filozof a spisovatel, představitel liberalismu.

Benjamin Constant de Rebecque, né à Lausanne le et mort à Paris le, inhumé au cimetière du Père-Lachaise, est un romancier, homme politique, et intellectuel français d'origine vaudoise.


Dějiny.

Polsko se po válce dostalo do sovětské sféry vlivu. Již v roce 1945 byla provedena agrární reforma, byl znárodněn průmysl, banky a doprava. V roce 1949 byla zahájena násilná kolektivizace zemědělství, která však skončila krachem. Po Stalinově smrti došlo v roce 1956 k masovým protisovětským nepokojům v Poznani, které však byly potlačeny. V témže roce se dostal do pozice prvního tajemníka PSDS Władysław Gomułka, který prohlásil program reforem. I když se nejprve dostal do sporu se sovětskými představiteli, kteří hrozili ozbrojeným konfliktem, nakonec se situace vyřešila a Polsko začalo reformy, které dostaly pojmenování Gomułkovo tání. Došlo k uvolnění poměrů, avšak hospodářská situace se v 60. letech neustále zhoršovala. V roce 1968 se Polsko zúčastnilo intervence vojsk Varšavské smlouvy do Československa. V roce 1970 vypukly stávky ve městech Gdaňsk, Štětín, Gdyň, které byly krvavě potlačeny a přinesly desítky mrtvých a stovky zatčených. Po nich se do čela Polska dostal Edward Gierek, avšak ani pod jeho vedením se hospodářství nezlepšovalo. 6. října 1978 byl římským papežem zvolen krakovský biskup Karol Wojtyla, který přijal jméno Jan Pavel II., a který se stal ikonou nejen polského protikomunistického odboje.  V roce 1980 vzniklo v gdaňských loděnicích stávkové hnutí, do čela kterého se postavil Lech Wałęsa. Ten se stal vůdcem odborové organizace Solidarita, která se postupně stala rozhodujícím opozičním hnutím. V prosinci 1981 zřídil generální tajemník Polské sjednocené dělnické strany Wojciech Jaruzelski protiústavní Vojenskou radu národní záchrany (polsky "Wojskowa Rada Ocalenia Narodowego", "WRON"), která se prohlásila nadřazenou politickým orgánům, a vyhlásil válečný stav (polsky "stan wojenny") a stanné právo. Byla zakázána Solidarita a potlačena revolta Solidarity, polské církve i všech sympatizantů. Konflikt mezi státní mocí a odbojem vedeným solidarity za podpory katolické církve trval prakticky až do začátku roku 1989, kdy došlo k novým mohutným stávkám a kdy polské vedení uznalo Solidaritu a na základě dohod kulatého stolu vyhlásilo svobodné volby, které se konaly 4. června 1989. V nich utrpěli komunisté totální porážku a Polsko nastoupilo k cestě k demokracii.

Polská lidová republika, zkráceně PLR, () byl oficiální název Polska v letech 1952–1989. Předtím, v letech 1945–1952 existoval pod názvem Polská republika (polsky ). Státní útvar navazoval na předválečnou druhou Polskou republiku, takže se vlastně jednalo již o třetí republiku, z ideologických důvodů se však po druhé světové válce číslování neužívalo.

La république populaire de Pologne (polonais : "Polska Rzeczpospolita Ludowa", PRL) est le nom officiel de la Pologne de 1952 à 1989, période durant laquelle le pays est gouverné par un régime se réclamant du marxisme-léninisme, dominé par le Parti ouvrier unifié polonais. Le régime est en place dès 1944, mais le pays porte le nom officiel de République de Pologne ("Rzeczpospolita Polska") jusqu'en 1952, date de l'adoption d'une nouvelle Constitution. La Pologne est alors membre du COMECON et du pacte de Varsovie dès sa création en 1955, faisant alors partie des régimes de politiquement alignés sur l'URSS au sein du bloc de l'Est.


Vydání.

Postava se poprvé objevila v komiksovém sešitu "Strange Tales #110" v červenci 1963, kde se dělila o prostor s postavou jménem Human Torch, a to do čísla 134 (rok 1965) a poté s příběhy Nicka Furyho (do čísla 168 (rok 1966)). Během 60. let postavu kreslili (mimo Ditka) Bill Everett (#147-152), Marie Severin (#153-160) a Dan Adkins (#161-168). Příběhy obsahovaly surrealistickou malbu a mystiku. Staly se oblíbenými zejména u vysokoškoláků.  V 70. letech byly jeho příběhy postupně vydávány v sešitech "Marvel Feature" (1971-72), "Marvel Premiere" (1972-74) a od června 1974 v jeho vlastním sešitu "Doctor Strange: Master of the Mystic Arts", který čítal 81 čísel a byl vydáván až do roku 1987. Od dubna 1987 do října 1988 se vrátil do sešitu "Strange Tales vol. 2".  V listopadu 1988 se vrátil ve vlastním sešitu "Doctor Strange: Sorcerer Supreme", který čítal 90 čísel a byl vydáván do června 1996. V této sérii byli tvůrci Peter B. Gillis, Richard Case a Randy Emberlin. Také byly vydány čtyři knihy: "Doctor Strange: Into Shamballa" (1986); "Doctor Strange & Doctor Doom: Triumph and Torment" (1989); "Spider-Man/Dr. Strange: The Way to Dusty Death" (1992); a "Dr. Strange: What is it that Disturbs You, Stephen?" (1997). Poté následovalo několik limitovaných edicí jako "Doctor Strange: The Flight of Bones #1-4" (1999), "Witches #1-4" (2004), "Strange" (2004-2005) autorů J. Michael Straczynski a Samm Barnes, a "Doctor Strange: The Oath #1-5" (2006-2007), kterou vytvořili Brian K. Vaughan a Marcos Martin.  Po roce 2000 se postava objevovala i v příbězích "New Avengers" a "Civil War".  Od roku 2010 do ledna 2013 byl stálou součástí příběhů "New Avengers". Poté byl součástí sérií "Avengers" a "New Avengers".  Od října 2015 vycházela v rámci All-New, All-Different Marvel již čtvrtá série komiksu. Autory byli Jason Aaron a Chris Bacalo. V čísle 21 Aarona na pozici scenáristy vystřídal Dennis Hopeless, kresby se chopil Niko Henrichon. Duo u série vydrželo jen jeden story-arc, než se scenáře na dvě čísla ujal John Barber. Série skončila v říjnu 2017 číslem 26.  Od listopadu 2017 (po relaunchi "Marvel Legacy") se série vrátila k číslování z první řady, Doctor Strange tedy vycházel s čísly 381 až 390, scénář psal Donny Cates a kresbu vytvářeli Gabriel Hernandez Walta a Niko Henrichon. Toto číslování skončilo v únoru 2018. V květnu 2018 došlo k dalšímu přečíslování sérií při relaunchi "A Fresh Start". V jeho rámci začala být v červnu 2018 vydávána pátá série komiksu. Scénář psal Mark Waid a kreslířem byl Jesus Saiz.

Fiktivní biografie postavy.

Stephen Vincent Strange se narodil ve Philadelphii. Vystudoval medicínu a stal se brilantním neurochirurgem. Úspěch mu však stoupl do hlavy a stal se egoistou, kterého zajímal jen zisk z lékařské kariéry. Následně přežil vážnou dopravní nehodu, avšak rozdrcené ruce mu zabránily v pokračování ve své kariéře. Pohrdavě odmítl nabídky pracovat v poradním lékařském týmu či vyučovat a veškerý svůj majetek vynaložil v honbě za alternativními metodami léčby svého zranění. Úplně bez peněz a v depresích se vydal hledat poslední pomoc u tibetského mystika zvaného Prastarý (Ancient One). Ten mu však nejdříve odmítl pomoci kvůli jeho sobectví. Strange proto nejprve musel vykonat duševní očistnou cestu. Během své cesty odhalil spiknutí proti Prastarému, které zosnoval jeho žák Baron Mordo. Zcela nezištně ho pomohl potlačit a následně byl přijat do učení mystérií a magie.  Jako následovník a žák Prastarého rozpoznával svět magie a mystiky, spolu s existencí mnoha dimenzí. Postupně se vypracoval na nejmocnějšího mága na světě.  Jeho hlavními nepřáteli se staly zlé nadpřirozené bytosti jako Nightmare, Dormammu, Umar (60. léta), Shuma-Gorath (70. léta), Topaz a Rintrah (80. léta).  Často používá magické artefakty jako: plášť levitace (Cloak of Levitation), Agamottovo oko (Eye of Agamotto), knihu Vishanti (the Book of the Vishanti) a Agamattovu kouli (the Orb of Agamotto).  Žije v magické rezidenci Sanctum Sanctorum v New Yorku, kde bydlí i jeho sluha Wong a další mág Rintrah. V reálném roce 1973 v komiksu zemřel jeho mentor Prastarý a Doctor Strange ho nahradil, od té doby využívá přízvisko Nejvyšší mág.

Doctor Strange je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím Marvel Comics. Poprvé se objevil v komiksovém sešitu "Strange Tales #110" v červenci 1963. Je výtvorem tvůrčího dua, které tvořili Stan Lee a Steve Ditko. Postava je inspirována rozhlasovou hrou "Chandu the Magician".

Stephen Strange, alias Docteur Strange (« Doctor Strange » en VO) est un super-héros évoluant dans l'univers Marvel de la maison d'édition Marvel Comics. Créé par le scénariste Stan Lee et le dessinateur Steve Ditko, le personnage de fiction apparaît pour la première fois dans le comic book "Strange Tales" #110 en juillet 1963.


Historie.

iCloud je poslední z rodiny cloudů od Applu. Předcházely mu služby iTools (2000),.Mac (2002) a MobileMe (2008). iCloud je první zdarma dostupný cloud od Applu, všichni jeho předchůdci byli placení.  iCloud byl představen 6. června 2011 samotným Stevem Jobsem na konferenci WWDC. S představením iCloudu také přišel konec MobileMe, který nastal 30. června 2012. Jako první iCloud nabídly systémy macOS 10.7 Lion a iOS 5, a to zcela zdarma. Jeho podpora se poté rozšířila i na web a Windows.  Týden po spuštění zaznamenal iCloud 20 milionů uživatelů. Ne všichni uživatelé ale byli z nuceného přechodu nadšeni a někteří z nich na Apple v květnu 2012 podali žalobu.

Funkce.

iCloud nabízí celou řadu funkcí, dostupných napříč platformami.

Back to my Mac.

Prostřednictvím přidruženého Apple ID umožňuje navázat vzdálené spojení s počítačem Mac. Dříve bylo součástí MobileMe.

iOS zálohy.

Od zahájení podpory iCloudu v iOS je možné každé zařízení běžící na verzi iOS 5 a novější zálohovat do iCloudu. Zařízení se může zálohovat samo, když se nabíjí, nebo na žádost uživatele. Zálohy lze provádět také prostřednictvím iTunes na PC nebo Macu. Obsahem záloh jsou fotografie a videa, nastavení, data aplikací, zprávy, vyzváněcí tóny a hlasové zprávy. Data je možné obnovit prostřednictvím iTunes.

E-maily, kontakty a kalendář.

Každý vlastník iCloud účtu získá e-mailovou adresu "@icloud.com" a její alias "@me.com", synchronizovaný kalendář a synchronizované kontakty. K e-mailu je možné přistupovat pomocí šifrovaných variant protokolů IMAP, POP3 a SMTP. Kontakty a kalendář žádné API nenabízí a jsou přístupné pouze ze zařízení kompatibilních s iCloudem a webu.

Najít přátele.

Najít přátele je služba pro zobrazení polohy jiných uživatelů iCloudu. Sdílení polohy je postaveno na čistě dobrovolné bázi, přičemž každou dvojici sledující–sledovaný musí sledovaný explicitně schválit. Vlastní funkce je taková, že systém sledujícího upozorní, když se sledovaný dostane do některé z lokací, s níž její sledující dříve svázal ve své konfiguraci (jedná se např. o případ, kdy dítě přijde domů ze školy – rodič se o tom okamžitě dozví). Funkce je dostupná od iOS 6.

Najít iPhone/Najít Mac.

Najít iPhone a Najít Mac jsou služby určené ke zjištění polohy ztraceného či ukradeného zařízení. Podmínkou funkčnosti je, že zařízení je připojené k internetu. Kromě zobrazení polohy zařízení do repertoáru těchto služeb patří též schopnost zjištění stavu baterie, zablokování zařízení a rozeznění velice pronikavého tónu. Poslední jmenovaná funkce je velmi užitečná v případě hledání telefonu v domě. Zařízení je dále možné nevratně smazat.

Klíčenka.

Klíčenka byla představena v roce 2013 na WWDC a slouží k uchovávání hesel, která jsou přístupná pouze ve webovém prohlížeči Safari. Její obsah se synchronizuje s iCloud účtem, a hesla jsou tak dostupná napříč zařízeními. Kompatibilní je s iOS 7, macOS 10.9 a novějšími verzemi systémů. Kromě ukládání hesel dokáže také generovat náhodná hesla.

iTunes Match.

iTunes Match je služba propojená se softwarem iTunes (macOS) a Hudba (iOS), která umožňuje synchronizovat hudební knihovnu pomocí iCloud účtu. Při spuštění byla služba unikátní svým omezením – nezáleželo totiž na datové velikosti knihovny, nýbrž na počtu skladeb. Za iTunes Match je nutné platit roční poplatek, nejedná se totiž o součást základní verze iCloudu.

iWork pro iCloud.

iWork pro iCloud je varianta kancelářského balíku iWork určená pro web. Je dostupná z jakéhokoli zařízení s webovým prohlížečem. Pomocí služby iCloud Drive je možné dokumenty synchronizovat s Macy a iOS zařízeními.  Od svého spuštění iWork pro iCloud procházel velmi dlouhým betatestováním, které skončilo až po necelých dvou letech, 24. října 2015, nicméně v době ukončení beta verze bylo možné nejen prohlížet vlastní dokumenty z jiných zařízení, ale i tvořit nové, či je tzv. kolaboračně (ve více lidech) upravovat. K dispozici byl také export do formátů kompatibilních s konkurenčním balíkem Microsoft Office a možnost prezentovat je na webu – díky využití systémového celoobrazovkového režimu, jenž se např. v macOS jeví jako samostatná plocha, pročež umožňuje prezentovat, a na jiném monitoru vykonávat jinou činnost.

Knihovna fotografií na iCloudu.

Knihovna fotografií na iCloudu je náhradou tzv. Photo Streamu, na rozdíl od něj však umožňuje ukládat na iCloud celou knihovnu fotografií (nemusí se tedy jednat pouze o fotografie vyfocené telefonem). Služba je dostupná jak ve webovém rozhraní, tak v aplikaci Fotky (OS X, iOS).

iCloud Drive.

iCloud Drive je náhradou Dokumentů na iCloudu. Zatímco Dokumenty na iCloudu umožňovaly ukládat pouze produkty aplikací registrovaných vývojářů a s obsahem souborů nedovolovaly nikterak manipulovat, do iCloud Drive lze ukládat soubory všeho druhu a lze do nich zasahovat.  iCloud Drive byl představen spolu se systémy macOS 10.10 Yosemite a iOS 8. Po aktivaci iCloud Drive již není možné využívat Dokumenty na iCloudu, a zařízení s nekompatibilním systémem tak přicházejí o možnost synchronizovat data pomocí iCloudu.

iCloud je služba typu cloud od společnosti Apple, představená v červnu 2011 a integrovaná do všech zařízení společnosti. Myšlenka iCloudu je, že uživatelský obsah je uložen na serveru u společnosti Apple a uživatel může tato data synchronizovat a měnit. iCloud podporují základní aplikace od společnosti Apple, jakými jsou Kontakty, Kalendář, Mail nebo iTunes. Vedle toho Apple nabízí i vývojářské nástroje, jež lze použít pro začlenění iCloudu do aplikací třetích stran. Oproti jiným službám typu cloud má iCloud tu výhodu, že je integrován na úrovni operačního systému jako takového, a tudíž, aby uživatel mohl využívat iCloud, nemusí se nikde registrovat (stačí mu Apple ID).

iCloud est un service de cloud computing édité par Apple. Gratuit et extensible, il remplace MobileMe. Steve Jobs, ancien directeur général d'Apple jusqu'au, le décrit comme une révolution numérique, prenant la place de l'ordinateur comme lieu central de collection des données (sous toutes ses formes : applications, musique, photos, calendriers, carnet d'adresses, documents). Celles-ci sont désormais synchronisées sur les serveurs d'iCloud, faisant de l'ordinateur un simple terminal au même titre que les téléphones intelligents ou les baladeurs numériques.


Historie projektu.

Loděnice DCNS vyvinula rodinu Gowind z vlastní iniciativy s cílem prosadit se na trhu korvet. Poprvé své produkty tohoto typu představila v roce 2006 na výstavě Euronaval 2006. Jednalo se o několik verzí dvou základních typů moderních a výkonných korvet o výtlaku 1200–2500 tun. Zájem o až čtyři korvety mělo bulharské námořnictvo. DCNS byla roku 2007 blízko podpisu kontraktu, nakonec ale byla zakázka roku 2009 zrušena, protože zemi zasáhla hospodářská krize. Komerční neúspěch vedl k přehodnocení programu Gowind. Důležitým kritériem se stala finanční dostupnost plavidel. Nabídky plavidel rodiny Gowind se proto nadále neomezovala pouze na korvety určené k boji, ale i na výrazně levnější oceánské hlídkové lodě. Bylo přitom myšleno na nasazení speciálních sil, efektivní využití rychlých člunů RHIB a možnost využití bezposádkových plavidel a letadel.  Přepracovaná plavidla byla veřejnosti poprvé představena roku 2008 na výstavě Euronaval. Jednalo se o plavidla čtyř základních typů o délce 85–105 metrů. Nejmenší varianta Gowind Control byla oceánskou hlídkovou lodí. Gowind Presence byla její zvětšenou variantou vybavenou hangárem pro vrtulník. Korveta typu Gowind Action byla bojovou variantou předcházející verze, vybavenou bohatší elektronikou a silnou výzbrojí, sloužící k napadání hladinových a vzdušných cílů. Největší a nejsilnější verze Gowind Combat jako jediná vycházela z původní podoby projektu "Gowind". Oproti verzi Action měla vyšší úroveň opatření k redukci signatur a mohla být vybavena také pro vyhledávání a ničení ponorek.  Po vyčlenění stavby hlídkových lodí pod značku Kership v roce 2013 jsou nabízeny výhradně korvety.

Uživatelé.

Francie.

Protože se výrobci několik let nepodařilo získat zakázku, DCNS a část subdodavatelů na vlastní náklady postavily reklamní oceánskou hlídkovou loď "L'Adroit". Tu na zkoušku na roky 2012–2014 pronajalo francouzskému námořnictvu. Získané zkušenosti chce DCNS využít k zapojení do plánovaného tendru francouzského námořnictva na nové hlídkové lodě, které ve službě nahradí třídy "D'Estienne d'Orves" a "P400". Nyní již plavidlo patří do portfolia společnosti Kership.

Malajsie.

Plavidla typu Gowind Combat v roce 2011 zvítězily v malajsijském tendru na šest korvet pro program Second Generation Patrol Vessel. Malajsijské královské námořnictvo by je do služby chtělo zařadit v letech 2017–2020. Definitivní kontrakt zatím nebyl podepsán. Na výstavě LIMA 2013 bylo v březnu 2013 upřesněno, že malajsijská plavidla budou oproti předpokladům poněkud větší, dosáhnou délky 111 m a výtlaku 3000 t a nadále budou řazeny k fregatám. Potvrzena byla výzbroj 57mm kanónem Bofors Mk.3 ve stealth dělové věži. Bojový řídící systém bude francouzského typu SETIS, systém řízení palby využije střelecký radar TMX/EO Mk 2 a oprotronický systém TMEO Mk2 firmy Rheinmetall. Pro pohon fregat byly zvoleny německé diesely MTU.

Egypt.

V březnu 2014 bylo oznámeno, že si korvety typu Gowind vybralo egyptské námořnictvo. Neuspěly projekty loděnic ThyssenKrupp Marine Systems (MEKO) a Damen Schelde group (třída "Sigma"). V červnu 2014 byly objednány čtyři jednotky třídy "El Fateh". Egyptské lodě nesou označení Gowind 2500, neboť jejich plánovaný výtlak je 2400 t. Stavba první egyptské korvety "El Fateh" (971) byla zahájena v květnu 2015 loděnicí v Lorientu. Plavidlo bylo na vodu spuštěno 17. září 2016. Dodání prototypu je plánováno na rok 2017. Zbylé tři jednotky budou postaveny v Egyptě v Alexandrii.  Plavidla budou vybavena bojovým řídícím systémem SETIS. Výzbroj budou tvořit například protilodní střely Exocet a protiletadlové řízené střely VL MICA. Pohonný systém budou tvořit diesely a vodní trysky, přičemž plavidla budou dosahovat rychlosti 27 uzlů.

Rumunsko.

V červenci 2019 byl oznámen vítěz tendru na čtyři univerzální korvet pro rumunské námořnictvo, kterým je typ "Gowind 2500". První jednotku má postavit francouzská loděnice Naval Group a zbývající tři její rumunská partnerská loděnice Șantierul Naval Constanța (SNC). Neuspěla třída "Sigma" nizozemské loděnice Damen Group a derivát katarské třídy "Doha" od italské loděnice Fincantieri. Součástí připravovaného kontraktu má být modernizace stávajících rumunských fregat typu 22 Broadsword.

Spojené arabské emiráty.

Francouzský prezident Emmanuel Macron během návštěvy SAE v listopadu 2017 oznámil, že námořnictvo Spojených arabských emirátů objednalo dvě korvety třídy "Gowind" s opcí na další dvě. Plavidla postaví loděnice DCNS ve spolupráci s lokální loděnicí Abu Dhabi Shipbuilding (ADSB). Vyjednání kontraktu zabralo 17 měsíců. K jeho podpisu došlo 25. března 2019. Plavidla budou mít francouzský bojový řídící systém SETIS, protilodní střely Exocet a protiletadlové střely ESSM.

USA.

Plavidla třídy "Gowind" se rovněž účastní tendru na nové kutry Americké pobřežní stráže. Loděnice DCNS je nabízí společně s americkou loděnicí VT Halter Marine.

Třída Gowind je označením rodiny válečných lodí vyvinutých francouzskou loděnicí DCNS. Zprvu bylo cílem programu prosazení loděnice DCNS na trhu korvet, přičemž později byla nabídka rozšířena o levnější oceánské hlídkové lodě, přičemž byla na náklady loděnice postavena a francouzskému námořnictvu zapůjčena prototypová jednotka "L'Adroit". V roce 2013 však došlo k vyčlenění stavby hlídkových lodí odvozených z rodiny Gowind pod joint venture značku Kership (55% loděnice Piriou a 45% DCNS). Korvety a lehké fregaty rodiny Gowind do roku 2015 objednala loďstva Egypta a Malajsie.

La classe Gowind est une famille de corvettes et de patrouilleur hauturier (ou "Offshore Patrol Vessel", OPV) développée par DCNS (devenu Naval Group) en service dans la Marine nationale de 2014 à 2018 et dans la Marine égyptienne depuis 2017.


Komiks v originále.

Poprvé se londýnský mág John Constantine objevil v komiksu Swamp Thing (konkrétně Swamp Thing "The Curse" #37-50, 1985 - v ČR Swamp Thing 3 "Prokletí"). Jeho tvůrcem je Alan Moore, který postavě vtiskl charektiristický vzhled (vysoký, štíhlý blonďák v baloňáku) a vlastnosti (cynismus a upřímnost).  V roce 1988 se John Constantine stal hlavní hrdinou v sérii Hellblazer, která skončila 300. dílem, který vyšel v roce 2013. Na jeho tvorbě se vystřídalo množství kreslířů i scenáristů. Nejdéle na něm pracoval britský ilustrátor John Ridgway, který se věnoval číslům 1-249. Scenáristicky se projektu nejdéle věnoval Garth Ennis, autor komiksů jako jsou Hitman, Punisher či Preacher. Po něm převzal úlohu Warren Ellis (ale ještě předtím stihl dokončit Transmetropolitan) a po něm Brian Azzarello (100 nábojů). Dále na projektu pracovali Mike Carey, Denise Mina, Andy Diggle od dvěstěpadesátého čísla se na komiksové řadě pracoval Peter Milligan, který Johna Constantina dovedl až k jeho třístému dílu.  Vyšlo několik speciálů a dalších samostatných příběhů v hlavní roli s Johnem.

Komiks v ČR.

V českém vydání komiks vyšel v časopise CREW (konkrétně 12 (CREW) a poté 4, 13, 14, 18, 23, 33, 37, 44 (CREW2)) a od roku 2005 v již samostatně vydaných sešitech. V Bažináči se objevil jako vedlejší postava.

Děj.

Hlavní postavou je londýnský mág John Constantin, který má k mocnostem pekla stejně blízko, jako má daleko ke ctnostnému životu. Kouření a pití alkoholu jsou tím nejmenším z jeho prohřešků. Ale jedno se mu musí nechat - nikdy si nenechá ujít příležitost navrátit pekelné démony tam, kam patří, či potrestat zlosyny za jejich špatné chování.

Hellblazer, také John Constantine, Hellblazer je literární komiksová řada, která vychází od roku 1988, vydávaná společností DC Comics/Vertigo. V České republice vychází v nakladatelství CREW.

Hellblazer (aussi intitulée John Constantine, Hellblazer) est une série de comics fantastique et d'horreur. Cette série mensuelle, publiée de 1988 à 2013, relate les enquêtes mystérieuses de John Constantine, sorte de détective du paranormal.


Inscenační historie.

Nenáročná Menottiho opera se vedle televize rozšířila zejména do malých amerických divadel a hrají ji často školy, církevní instituce nebo amatérská sdružení, a to zejména v době vánoc. Podle autoritativní encyklopedie "The New Grove Dictionary of Opera" patří k nejhranějším operám 20. století. Např. podle průzkumu amerických divadel za sezóny 1976/78 byla s 587 představeními nejhranější soudobou operou v USA (před rovněž Menottiho "Mediem"). Četná představení v novější době registruje databáze Opera America, přitom je omezena na inscenace profesionální, která tvoří malou část nastudování.  Opera záhy pronikla i do Evropy, nejprve do Itálie ("Amahl e i visitori notturni", 1953 Florencie, 1954 Benátky, Řím). V Německu byla nejprve hrána jako "Micha und die Könige" (Freiburg im Breisgau 1953, překlad Theresia Mutzenbecher), teprve později v překladu Kurta Honolky jako "Amahl und die nächtlichen Besucher", která se dosud příležitostně hraje, stejně jako verze francouzská ("Amahl et les visiteurs de la nuit" nebo "Amahl et les visiteurs du soir"), polská ("Amahl i nocni goście" nebo "Amahl i goście nocy") a další. V českých zemích však dosud hrána nebyla.

Instrumentace.

Flétna, dva hoboje, klarinet, fagot, lesní roh, trubka, bicí souprava, harfa, klavír, smyčce; alternativní verze: dva klavíry.

Děj opery.

Scéna zobrazuje vnitřek i vnějšek chudičkého obydlí. Je noc a na nebi jasně září betlémská hvězda. Amahl, chromý chlapec, sedí na zápraží a hraje na svou píšťalu. Jeho matka, zmožená domácí prací, volá hocha domů, potože je čas spát a venku je chladno. Amahl se snaží vymluvit, ale nakonec uposlechne matčina rázného příkazu. Přibelhá se o berličce dovnitř a vypráví matce o tom, jaká je krásná noc a jak velká hvězda září přímo nad jejich domem (árie Amahla "Oh, Mother, you should go out and see!"). Ale matka mu nevěří a je unavena Amahlovými věčnými výmysly (árie matky "Stop bothering me!... First it was a leopard"). Amahl si však stojí na svém... Na oba doléhá bída, nevědí co jíst ani čím zatopit a brzy budou muset jít žebrotou. Amahl matku utěšuje: to nebude špatný život, podívají se do světa, on bude hrát na svou píšťalum ona bude zpívat a bude jim dobře (árie "Don't cry, Mother dear"). Potom se oba uloží ke spánku.  Zdálky se k chatrči nocí blíží tři králové v doprovodu statného pážete (píseň tří králů "From far away we come"). Amahl vstane a sleduje je z okna. Brzy celý průvod dorazí k jeho domu a klepe na dveře. Matka posílá Amahla otevřít, ale když ten hlásí, že na prahu stojí jeden – dva – dokonce tři králové, hodlá mu za vymýšlení zase vyčinit. Její hněv se změní v úžas, když sama urozené hosty spatří. Králové ji žádají o místo k odpočinku. Matka má jen málo, co by jim nabídla, ale ráda je přijímá. Důstojný Melichar, dobromyslný a nahluchlý Kašpar i exotický Baltazar se u ní obřadně usadí. Amahl nejprve hovoří s Baltazarem a popisuje mu, jak byl kdysi pastýřem, ale postupně museli rozprodat všechny ovce i kozy (arioso Amahla "I was a shepherd, I had a flock of sheep"). Rozhovor s Kašparem je pro jeho nedoslýchavost obtížnější, ale za to král Amahlovi ukáže svou truhlu plnou magických drahokamů, korálů a lékořice, již chlapci nabídne (árie Kašpara "This is my box, this is my box").  Matka pošle Amahla svolat ostatní pastýře, aby přinesli vzácným návštěvníkům pohoštění. Přitom sleduje poklady – zlato, kadidlo a myrhu – které králové nesou. Ti jí vysvětlují, že jsou to dary pro královské dítě, k němuž jim cestu ukazuje hvězda na východě. Amahlova matka přitom myslí na své vlastní dítě, které si nezadá žádným královským dítětem, a přesto mu nikdo dary nepřináší (kvartet "Have you seen a Child").  Na Amahlovo svolání se sbíhají pastýřové (dětský sbor "Emily, Emily, Michael, Bartholomew"). Na matčino vyzvání vcházejí dovnitř a předávají králům své dary (sbor "Olives and quinces, apples and raisins") a poté pro pobavení hostí tančí. Baltazar jim jménem králů poděkuje a pastýři odcházejí s přáním dobré noci. Králové se ukládají k spánku. Chlapec se nesměle ptá krále Kašpara, zda mezi jeho kouzelnými kameny není nějaký, který by uzdravil jeho chromé nohy – ale Kašpar neslyší a Amahl nenaléhá...  Králové i páže, které hlídá truhlici s poklady, usnou. Jen matka zůstává vzhůru. Fascinovaně pozoruje zlato: zdalipak ti boháči vědí, jaká je těžká chudoba, hlavně pro její nemocné dítě. Říká si, že když jen něco z pokladu odebere, nikdo nic nepozná (árie "All that gold! All that gold!!"). Ale páže ji neomylně přistihne, uchopí za ruku a všechny vzburcuje. Amahl o berli brání svou matku před mohutným pážetem a současně prosí krále Kašpara o pomoc (Amahlova árie "Don't you dare! Don't you dare!").  Král Melichar říká matce, aby si zlato nechala: dítě, ke kterému jdou, zlato nepotřebuje, protože postaví své království na lásce (árie "Oh, woman, you can keep the gold"). Zahanbená matka vrací všechno zlato. Na takového krále celý život čekala, kéž by mu mohla sama poslat nějaký dar. Amahl má nápad: jeho jediným majetkem je berla, kterou si sám vyřezal, a tu pošle zázračnému dítěti. Když ji odevzdává králům, najednou si povšimne, že dokázal udělat pár kroků bez ní – ba dokonce chodí, běhá, skáče, tančí. Králové komentují zázrak, znak přízně Božího dítěte. Amahl prosí, aby mohl jít s králi. Matka po zdráhání svoluje, když se králové zaváží, že chlapce přivedou v pořádku zase domů. Amahl s matkou si navzájem udělují poslední pokyny a loučí se. Králové se vydávají opět na cestu, Amahl jim k tomu hraje na píšťalu a pastýři je vyprovázejí zpěvem (sbor "Come, oh, shepherd, come outside").

Amahl a noční návštěvníci (v anglickém originále ) je jednoaktová dětská opera italsko-amerického skladatele Giana Carla Menottiho na vlastní libreto z roku 1951. Je to první opera napsaná výslovně pro televizi, konkrétně pro NBC (National Broadcastin Corporation) Opera Television Theater. Poprvé byla vysílána 24. prosince 1951 a poté dlouho každoročně ve vánočním čase. Lze ji však provádět i scénicky (poprvé 21. února 1952 ji v Indiana University School of Music v Bloomingtonu zahrál soubor New York City Opera). Její uvádění malými a amatérskými divadly se stalo součástí americké vánoční tradice a dodnes je nejhranější Menottiho operou.

Amahl and the Night Visitors est un opéra en un acte de Gian Carlo Menotti avec un livret en anglais du compositeur. Il a été commandé par la NBC et joué pour la première fois le au NBC Opera Theatre à New York, au studio 8H de la NBC du Rockefeller Center où il a été télédiffusé comme le début du "Hallmark Hall of Fame". C'était le premier opéra à être composé exclusivement pour la télévision aux États-Unis (réalisé par Kirk Browning). Les danseurs de ballet Nicholas Magallanes et Glen Tetley sont apparus dans la première de l'opéra jouant le rôle du Bergers Dansants


Charakteristika.

Tato poloparazitická rostlina je hojně využívána v lidovém léčitelství a homeopatii a to zejména při léčbě očních onemocnění, jako je zánět víček a spojivek způsobených katary, při únavě očí a zánětech sliznice horních cest dýchacích.

Morfologie kořene.

Kořen je tenký, vřetenovitý, přizpůsoben k poloparazitickému způsobu výživy. Svými kořínky se přisává na kořeny jiných rostlin a částečně se z nich vyživuje.

Morfologie stonku.

Lodyha světlíku je až 30 cm vysoká, větvená, měkce žláznatě pýřitá a bohatě listnatá.

Morfologie listu.

Listy jsou vejčitého tvaru, téměř objímavé, vstřícného postavení, ostře pilovité. Střední listy mají na okrajích z každé strany 3-6 špičatých zoubků bez ostnů. U listu světlíku je popsána značná proměnlivost ve tvaru.

Morfologie květu.

Květní koruna je dvoupyská, přičemž horní pysk je krátký a dolní pysk je trojplátečný. Květy jsou asi 1 cm dlouhé, uspořádány do lichopřeslenů. Jsou bílé se žlutou trubkou, na spodním pysku je žlutá skvrna a jsou fialově žilkované. V některých případech může být celá koruna lilákově fialová. Kvete v rozmezí července až října. Stejně jako u listů i u květů existuje velká proměnlivost ve tvaru a zbarvení květů.

Výskyt.

Světlík lékařský se vyskytuje téměř v celé Evropě, na jihu Evropy je výskyt vzácnější. Preferuje slabě kyselé stanoviště, s písčitou, středně výživnou a vlhčí půdou. Najdeme je tedy obvykle na stanovištích jako jsou louky, pastviny a rašeliniště.

Účinné látky.

Užívaná část světlíku lékařského je nať (Herba eupharsiae). Obsahuje iridoidní glykosidy jako aucubin, euphrosid a catalpol, tříslovina typu gallotaninu, ligany, silici, flavonoidy, fenolkarbonové kyseliny, vitamín C, provitamín A a nepatrně i éterické oleje. Díky těmto látkám má lehce nahořklou chuť.

Použití.

Sušená droga světlíku se používá na kašel a chrapot, zejména však na záněty spojivek a proti přílišné únavě očí způsobenou přílišným přetěžováním. Vnitřní užití ve formě čaje je neškodné, avšak k zevnímu použití se nedoporučuje. Zejména domácí přípravě obkladů a omývání ran je lepší se vyhýbat z důvodů choroboplodných zárodků ve vodě a je zde lepší použít průmyslově vyráběné sterilní přípravky. Jiný zdroj však užívání k obkladům doporučuje. Nejčastěji se při očních potížích používá jako nálev, při trávicích a dýchacích potížích pak jako tablety.

Světlík lékařský ("Euphrasia officinalis", též "Euphrasia rostkoviana") je dvouděložná, jednoletá, žláznatě chlupatá rostlina patřící do čeledi zárazovité ("Orobanchaceae"). Původně byl rod "Euphrasia" zařazen do čeledi krtičníkovité. Lidově se nazývá Ambrožka.

L'Euphraise de Rostkov ("Euphrasia officinalis" subsp. "rostkoviana" anciennement "Euphrasia rostkoviana") encore appelée Euphraise officinale ou Casse-lunettes est une plante herbacée annuelle de la famille des Scrofulariacées ou des Orobanchacées selon la classification phylogénétique.


Typy mimotělních zážitků.

Spontánní.

Během spánku.

Lidé kteří zažili mimotělní zážitek někdy označují předcházející počínající stav jako lucidní snění. V mnoha případech lidé, kteří popsali mimotělní zážitek, líčí, že byli na pokraji spánku, nebo že před mimotělním zážitkem už krátce spali. Velké procento těchto případů se vztahuje k situacím, kdy spánek nebyl příliš hluboký (z důvodu nemoci, zvuků v ostatních místnostech, emocionálního stresu, vyčerpání z přepracování, častého opětovného probuzení, atd.). V některých z těchto případů se lidé poté cítí bděle, polovina z nich zaznamenala pocit spánkové paralýzy.

Prožitek blízké smrti.

Další formou spontánních mimotělních zážitků jsou prožitky blízké smrti (NDE). Někteří lidé líčí, že měli mimotělní zážitek v době vážného fyzického traumatu, jako například při autonehodě, při větším chirurgickém zákroku nebo skoro utonutí.

Jako důsledek extrémní fyzické námahy.

Extrémní fyzická námaha během aktivit jako je například vysokohorské lezení nebo maraton může vyvolat mimotělní zážitek, podobný jako při prožitku blízké smrti (NDE). Někdy je popisován pocit pohledu ze země i vzduchu současně.

Záměrně vyvolané.

Jsou také známy metody záměrného vyvolání, předem promyšlených a vědomě kontrolovaných mimotělních zážitků. Více lidé se snažilo vyvinout techniky pro vyvolání takových mimotělních zážitků. Je dostatek jejich příkladů v mnoha populárních knihách na toto téma.  Stav bdělé mysli a spícího těla ("Mind Awake, Body Asleep"), je technika řízená vůlí, často využívaná jako způsob vyvolání mimotělních zážitků, kromě dalších technik. Při této technice je obvykle dosahováno mimotělního zážitku procvičováním lucidního snění. Jakmile jste uvnitř lucidního snu, můžete buď sen směřovat k mimotělnímu zážitku, nebo můžete snění úplně odstranit a tím získat přístup k základnímu stavu spánkové paralýzy, stavu ideálnímu pro vizualizaci oddělení od těla. Typy vizualizací se liší, některé běžně používané představy zahrnují lezení po lanu sloužící k "vytáhnutí" z vlastního těla, vznášení se mimo své tělo, "výstřel z děla" a další podobné metody. Tyto techniky jsou považovány za těžko použitelné pro lidi, kteří se nedokáží pořádně uvolnit. Jedním z příkladů takové techniky je populární technika Zlatého úsvitu, technika světelného těla ("Body of Light").

Mimotělní zkušenost nebo Mimotělní zážitek (z anglického "out-of-body experience - OBE" nebo někdy "OOBE") je psychologický fenomén osobních zážitků, které typicky zahrnují pocit vznášení se mimo své tělo a v některých případech vnímání fyzického těla z místa mimo své tělo.

L’expérience de hors-corps désigne une expérience vécue par un individu impliquant la sensation de flotter en dehors du corps. À la différence de l'autoscopie où le sujet se voit sans avoir nullement la sensation de quitter son corps, et dont le phénomène est souvent tout à fait ordinaire (reflet dans un miroir, photographie, etc.), et parfois hallucinatoire (voir l'expérience de dédoublement décrite par Goethe dans "Vie et Vérité") dans l'expérience de hors-corps, le sujet prétend avoir aperçu son corps depuis un autre endroit que celui qu'il occupe.


Geografie, geologie a geomorfologie.

Chráněné území se nachází v sousedství městské zástavby při jižním okraji krajské metropole Krasnojarska. Přirozené hranice rezervace tvoří pravostranné přítoky Jeniseje – řeka Bazaicha ("Базаиха") na severovýchodě a na jihi a jihozápadě řeky Mana ("Мана") a Bolšaja Slizněva ("Большая Слизнева"). Na severu je území zčásti ohraničeno tokem Jeniseje a železniční trati, která mezi Krasnojarskem a Divnogorskem vede souběžně s řekou.  Z geologického hlediska jsou hlavními horninami na území rezervace hlubinné magmatické horniny žula a syenit. Významným geomorfologickým prvkem rezervace jsou syenitové svědecké vrchy (rusky "останцы"). Nacházejí se zde vysoké skalní věže, podle nichž vznikl název rezervace S"tolby" (t. j. česky "sloupy").

Předmět ochrany.

Flóra.

V rezervaci převládají lesy, v nichž rostou především jedle. Na území rezervace bylo zaregistrováno 740 druhů cévnatých rostlin a 260 druhů mechů.  Mezi druhy, zapsané v Červené knize Ruské federace, patří například vzácné orchideje "Neottianthe cucullata," prstnatec májový, vstavač vojenský a "Calypso bulbosa" z čeledi vstavačovitých, střevíčník pantoflíček, střevíčník velkokvětý ("Cypripedium macranthos") a kavyl Ivanův.

Fauna.

V rezervaci žijí jednak zástupci tajgy (sobol asijský, kabar pižmový, burunduk páskovaný, hraboš lesní, jeřábek lesní) a také zástupci lesostepí (srnec sibiřský, sysel dlouhoocasý, tchoř stepní). Z chráněných druhů dravců se zde vyskytuje například orlovec říční, orel skalní, raroh velký a sokol stěhovavý.

Zoologická zahrada "Rojev ručej".

Na území rezervace se nachází krasnojarská zoologická zahrada "Rojev ručej" ("Красноярский парк флоры и фауны „Роев ручей“"), jejímž předchůdcem byl tzv. "Ž"ivý koutek"" (""Живой уголок""), založený v roce 1947. Z hlediska počtu chovaných druhů živočichů je krajsnojarská zahrada po moskevské ZOO druhou největší zoologickou zahradou v Rusku.

Historie.

Vědecký zájem o oblast Stolbů má třistaletou historii. V letech 1720 – 1727 v okolí Krasnojarska bádal německý lékař a botanik Daniel Gottlieb Messerschmidt, který na základě pověření cara Petra I. prováděl výzkum přírodního bohatství Ruska. V letech 1733 – 1734 Stolby navštivil dánský mořeplavec Vitus Bering během své druhé expedice do východních oblastí Sibiře a o rok později sem zavítali německý badatel, přírodovědec a etnograf Johann Georg Gmelin a ruský botanik, etnograf a geograf Sergej Petrovič Krašennikov, který akademika Gmelina doprovázel v rámci suchozemské části Beringovy druhé kamčatské expedice. V období let 1771 – 1773 strávil v Krasnojarsku více než rok německý encyklopedista, přírodovědec a cestovatel Peter Simon Pallas, který zde napsal několik monografií o sibiřské flóře a fauně.  Na začátku 30. let 19. století propukla v okolí Krasnojarska zlatá horečka. Z té doby (od slova rýt, rusky "рыть") pochází pojmenování jedné z lokalit "Роев ручей" ("ручей" = "potok"). V téže době se na tuto oblast také začala soustřeďovat pozornost lovců kožešinové zvěře (např. sobolů, lišek a dalších zvířat).  V 70. a 80. letech 19. století profesor krasnojarského gymnázia Ivan Timofejevič Savenkov začal organizovat výpravy středoškoláků do okolí Stolbů. Zpracoval topografický popis území Stolbů, který se stal v budoucnu základní příručkou geologů, působících na Sibiři. V roce 1886 I. T. Savenkov vydal publikaci o geologické stavbě okolí Krasnojarska.  Na základě iniciativy místních obyvatel výkonný výbor Jenisejské gubernie 30. června 1925 vydal vyhlášku o zřízení přírodní rezervace Stolby.  Od počátku 21. století příslušné ruské orgány usilují o zapsání přírodní rezervace Stolby na seznam Světového dědictví UNESCO (návrh byl podán 6. 3. 2007).

Dostupnost.

Na hranice chráněného území se lze dostat veřejnou dopravou, konkrétně do zastávky "Turbaza" ("Турбаза"), kam zajíždějí autobusy krasnojarské městské hromadné dopravy. Území Stolbů je oblíbeným výletním cílem obyvatel Krasnojarska již zhruba od poloviny 19. století. Neformálně se na tomto území rozlišují dvě oblasti: "Stolby" a "Divoké Stolby" ("Дикие столбы"). Zatímco "Stolby" jsou turistům otevřené, "Divoké Stolby" představují nedostupnou oblast v hloubí rezervace, kam je přístup omezen. Podle formálnějšího rozdělení se jedná o tři oblasti:

Subkultura "stolbismu".

"Stolbismus" byl od 19. století chápán jako sociokulturní fenomén, resp. způsob života, spojený s krasnojarskými Stolby, s horolezeckými aktivitami ve zdejším terénu a neformálním společenstvím lidí, vyznávajícím tento způsob trávení volného času. Vznik "stolbismu" spadá do poloviny 19. století, kdy kromě výletníků začali přicházet do této oblasti první lezci. Postupně si tento okruh nadšenců vypracoval vlastní pravidla, přičemž jedním z nejdůležitějších bylo, že "stolbisté" zásadně dávali přednost volnému lezení po skalách bez jištění, výstup jiným způsobem se nepočítal. Jak uvádějí historické záznamy, mezi "stolbisty", což byli lidé nejrůznějších profesí a vzdělání, převládalo volnomyšlenkářství a odpor vůči vládnoucímu režimu – což platilo jak v období carské vlády, tak i později v době stalinismu. Výrazem toho byla m. j. i řada politicky motivovaných nápisů a hesel, které "stolbisté" po sobě zanechali na skalách – ne náhodou nejpopulárnějším z nich byl stále obnovovaný nápis "Svoboda". "Stolbisté" později stáli při zakládání organizovaného horolezectví v zemi a řada z nich dosáhla v tomto sportovním oboru mistrovských titulů.

Stolby (rusky celým názvem Госудaрственный прирoдный заповeдник «Столбы») je rozlehlá přírodní rezervace na severozápadních výběžcích Východních Sajan ve Středosibiřské vysočině poblíž města Krasnojarsk v Ruské federaci. Rezervaci o rozloze 472,19 (původně 471,54) km2, založenou v roce 1925, tvoří tajga mezi řekami Mana a Jenisej.

Le Parc national des colonnes de Krasnoïarsk est un parc national russe du Kraï de Krasnoïarsk situé sur les éperons nord-ouest des montagnes Saïan orientales, en bordure du plateau de Sibérie centrale, à 10 km au sud de la ville de Krasnoïarsk.


Konstrukce a stavba.

Stavba bitevní lodě "Victoria" byla zahájena 13. června 1885. Loď se měla původně jmenovat "Renown", ale vzhledem k tomu, že se blížilo zlaté výročí královny Viktorie, byla loď přejmenována. "Victoria" sice před veřejností budila dojem mohutného plavidla (silné pancéřování a obří kanóny ráže 413 mm), ale konstrukčně to byla špatně postavená loď s velice nízkou přídí, která často mizela ve vlnách ("Victoria" a její sesterská loď "Sans Pareil" byly proto příhodně označovány jako „přezůvky“). Na lodi se však objevilo více chyb. Při výstřelu z hlavní věže (se dvěma kanóny ráže 413 mm) se deformovala paluba, a po 75 výstřelech z této věže musela být loď stažena do doků na opravu. Loď poháněly dva trojčinné parní stroje značky Humphreys & Tennant, každý s výkonem 2800 kW, napojené na dva šrouby na zádi. "Victoria" byla první loď Královského námořnictva vybavená parní turbínou; byla užita pro pohon dynama.

Operační služba.

Loď, byla pod velením kapitána J. E. Stokese převelena v březnu 1890, ke Středomořské flotile, které velel viceadmirál sir Anthony Hoskins, jehož v roce 1891 nahradil viceadmirál sir George Tryon. "Victoria" byla nyní vlajkovou lodí Středomořské flotily. Dne 29. ledna 1892, najela nedaleko řeckého města Platea na mělčinu. Loď, nyní pod velením kapitána Maurice Bourkeho, začala rychle nabírat vodu do trupu a brzy byly tři vodotěsné přepážky zatopené. Po několika neúspěšných pokusech se "Victorii" 4. února podařilo vyprostit. Poté odplula do doku Hamilton na Maltě k opravě. Oprava byla dokončena v květnu a "Victoria" se opět přidružila ke Středomořské flotile. Ta nyní směřovala k libanonským břehům, kde mělo přijít pro "Victorii" osudové cvičení.

Začátek cvičení.

Dne 22. června 1893 vyplulo 11 bojových lodí pod Tryonovým velením na další z mnoha cvičení. Moře bylo klidné a vál jen mírný vánek. Admirál Tryon chtěl své loďstvo po pětidenním odpočinku v Bejrútu opět procvičit. Plavil se na vlajkové lodi flotily a plánoval odvážný manévr. Rozdělil lodě do dvou proudů, každá s rozestupy šesti kabelů (zhruba 1150 metrů), načež se měly oba proudy otočit o 180 stupňů do středu. Náčelník štábu Thomas Hawkins-Smith nesměle namítl, že v tom případě budou lodě potřebovat odstup osmi kabelů. Tryon souhlasil, ale po odchodu náčelníka štábu si nechal zavolat vlajkového důstojníka lorda Gillforda a nařídil mu, ať se loďstvo zformuje do dvou proudů s rozestupy šesti kabelů a následně ať se otočí o 180 stupňů do středu. Gillford signál vyvěsil, ale okamžitě přišel Hawkins-Smith a ptal se, zda neudělal chybu. Poslal ho zpátky za Tryonem, ale ten prohlásil: „Nechte to na šesti kabelech.“

Srážka "Victorie" s "Camperdownem".

Lodě nyní pluly ve dvou proudech, první pod velením viceadmirála Tryona na "Victorii", druhý pod velením kontradmirála Markhama na jeho vlajkové lodi "Camperdownu". Oba proudy pluly rychlostí 9 uzlů směrem k syrskému pobřeží. Rozzuřený Tryon vyslal na "Camperdown" signál, kterým se Markhama ptal, proč ještě nezahájil obrat. Lodím hrozilo, že najedou na břeh, a proto musel Markham uposlechnout. "Victoria" i "Camperdown" se otočily současně. Kapitán "Victorie", Archibald Maurice Bourke poznamenal, že lodě budou příliš blízko u sebe. Tryon ho však nevnímal. Najednou si hrozící nebezpečí uvědomil i on. Okamžitě zavolal na strojovnu: „Oba stroje plný chod vzad!“. Příkaz však přišel příliš pozdě. Ve stejné chvíli totiž "Camperdown" zajel svým klounem na přídi do pravoboku trupu "Victorie" před dělovou věží a odhodil ji 20 metrů daleko. Všechny lodě okamžitě zahájily spouštění člunů, ale Tryon je zastavil, protože se domníval, že loď se udrží na hladině. Opět se ovšem mýlil. Během dvanácti minut loď klesla ke dnu. Zemřelo 358 námořníků a důstojníků, včetně George Tryona. Zachránilo se jich 357, včetně Hawkinse-Smitha a komandéra Johna Jellicoea (budoucího admirála loďstva a velitele Home Fleet), kterému pomohl plavčík Philip Roberts-West.

Návrat na Maltu a vojenský soud.

Loďstvo se vrátilo na Maltu pod velením Markhama. Všechny lodě držely smutek, s výjimkou "Camperdownu". Okamžitě zasedl vojenský soud, který obvinil George Tryona, ale ten už byl mrtvý. Proto soud nakonec obvinil Markhama, zato že špatně porozuměl rozkazu a nemanévroval správně s "Camperdownem". Byl zbaven hodnosti kontradmirála a už nikdy mu nebyla svěřena žádná významnější funkce. Soud nakonec konstatoval, že nemůže zjistit, proč se "Victoria" potopila. Tryonovi však tato událost úplně zničila pověst, a to i přesto, že celou kariéru sloužil dobře a oddaně Jejímu Veličenstvu.

HMS Victoria byla bitevní loď stejnojmenné třídy ve službách Britského Královského námořnictva, která se 22. června 1893 nedaleko libanonského Tripolisu potopila po srážce s bitevní lodí HMS "Camperdown". Spolu s ní šlo ke dnu i 358 námořníků.

Le HMS "Victoria" est un cuirassé de la classe du même nom entré en service dans la "Royal Navy" en 1890. Le, il entre en collision avec le au large de Tripoli (Liban), emportant 358 personnes avec lui, dont le vice-amiral George Tryon commandant la "Mediterranean Fleet".


Konstrukce a stavba.

Bitevní křižníky třídy "Indefatigable" byly stavěny tak, aby odstranily hlavní nedostatky předchozí třídy "Invincible". Lodě třídy "Indefatigable" byly menší, ale i přes vylepšení nedostatků byl první křižník této třídy, HMS "Indefatigable", horší než nejstarší německý bitevní křižník SMS "Von der Tann". Britskému velení se před stavbou HMS "New Zealand" a jeho sesterské lodě HMAS "Australia" podařilo získat o tomto německém bitevním křižníku množství informací, které mohly na nově konstruovaných lodích aplikovat. Délka "New Zealandu" dosahovala téměř 180 metrů, šířky 24,4 metru a jeho ponor dosahoval 8,2 metru. Loď poháněly čtyři hřídele firmy Parsons a 31 kotlů značky Babcock & Wilcox, které měly jako palivo uhlí (toho se na loď vešlo 3200 tun). Tento pohon dával lodi sílu 33 000 kW a rychlost 25 uzlů. Hlavní lodní výzbroj, osm 305mm kanónů, bylo umístěno ve čtyřech dvoudělových věžích. Sekundární výzbroj tvořilo šestnáct 102mm kanonů, umístěných v trupu lodi. Za války byl přidán jeden 57mm protiletadlový kanon a na loď byla umístěna protipožární ochrana. V roce 1918 byla na loď umístěna i dvě stíhací letadla Sopwith Pup sloužící k napadání německých zeppelinů a průzkumná letadla Sopwith 11⁄2 Strutter.

Služba.

Před válkou.

Ke slavnostnímu spuštění lodě na vodu došlo 1. července 1911 a již o rok později byla v aktivní službě. První akcí, kterou loď vykonala, bylo v roce 1913 „turné“ po britských koloniích (Nový Zéland, Jižní Afrika). Loď měla původně působit v Tichém oceánu, ale admiralita ji nakonec přiřadila k Home Fleet, konkrétně do první eskadry bitevních křižníků. Krátce před válkou však došlo k jejímu převelení ke druhé eskadře bitevních křižníků.

První bitva u Helgolandské zátoky.

Křižník se zúčastnil první námořní bitvy první světové války, dne 28. srpna 1914, a to jako součást svazu, jemuž velel sir David Beatty. Ten na své vlajkové lodi HMS "Lion" postřehl nebezpečí hrozící torpédoborcům a lehkým křižníkům, které dostal za úkol chránit, a vydal se jim na pomoc. Zatímco sir Beatty a jeho lodě bojovaly, ukázala se první nevýhoda "New Zealandu". Křižníkům vůbec nestačil, a tak se celou dobu nemohl účinně dostat do boje. V čase 01:10 dal Beatty příkaz k návratu do Británie, aniž by se "New Zealandu" podařil jediný zásah.

Bitva u Dogger Banku.

"New Zealand" se před touto bitvou podílel na pokusu o zastižení německé eskadry, která ostřelovala britská města Scarborough, Hartlepool a Whitby a stal se vlajkovou lodí druhé eskadry bitevních křižníků. Dne 23. ledna 1915 proběhla bitva u Dogger Banku, v níž se "New Zealand" uplatnil podobně jako v předchozí bitvě u Helgolandské zátoky. Hned zpočátku, i s lodí HMS "Indomitable", začal zaostávat za novějšími bitevními křižníky. Během bitvy nedocílil mnoha zásahů. Jen ke konci bitvy nastřílel do obrněného německého křižníku SMS "Blücher" ohromné množství salv, ale k potopení tohoto německého plavidla došlo až vlivem zásahu torpédem vypáleným lehkým křižníkem HMS "Arethusa". Po této bitvě se loď "New Zealand" srazila se svou sesterskou lodí "Australia" a musela být odeslána do doků k opravě.

Bitva u Jutska.

Dne 31. května 1916 pod velením admirála Williama Christophera Pakenhama, se "New Zealand" blížil společně s britským svazem lodí do prostoru, kde se měla odehrát bitva u Jutska, tedy největší námořní bitva první světové války. Obě loďstva se střetla zhruba v čase 15:45 a "New Zealand" sehrál v této bitvě důležitou roli. Jako první totiž podle pokynů Beattyho zahájil palbu na německý křižník "Von der Tann". Německá loď tuto palbu opětovala a ač zasáhla dělovou věž, nezpůsobila ji vážné škody. Beatty poté nařídil obrat, který ovšem "New Zealand" zahájil příliš brzy, takže vybočil z linie a začal se vzdalovat od bojiště. Následně loď zahájila palbu na německou bitevní loď SMS "Prinzregent Luitpold", ale žádná z jeho střel tuto německou loď netrefila. Poslední loď, na kterou vedl "New Zealand" palbu, byl bitevní křižník SMS "Seydlitz", jemuž uštědřil tři zásahy. Celkově v této bitvě vystřílel "New Zealand" 480 granátů (nejvíce ze všech britských lodí), ale docílil jen pěti zásahů (3× SMS "Seydlitz", 1× SMS "Schleswig-Holstein" a 1× SMS "Von der Tann").

Zbytek války.

Po bitvě u Jutska byl křižník opravován v Rosythu. Následně se zúčastnil nepovedené akce v srpnu, která byla namířena proti německému hlavnímu loďstvu. Po zbytek války loď nezažila moc bojových akcí, výjimkou byla druhá bitva u Helgolandské zátoky, ve které však "New Zealand" nevypálil ani jednu salvu. V závěru války (v roce 1918) sloužil k ochraně konvojů plujících z Velké Británie do Norska.

Po válce.

Po válce loď vyplula na další „turné“ pod velením sira Johna Jellicoa. Cestou navštívila Austrálii, Nový Zéland (kde byl křižník kvůli svému jménu velice oblíbený), Fidži a Havaj. Po návratu do Velké Británie byl "New Zealand" dne 15. března převelen do rezervy. Dne 19. prosince 1922 byl křižník prodán k sešrotování. Stalo se tak kvůli omezení lodní tonáže stanovené britskému námořnictvu Washingtonskou námořní konferencí.

HMS New Zealand byl bitevní křižník třídy "Indefatigable", patřící k britskému Královskému námořnictvu. Zúčastnil se první světové války a bojoval například v první bitvě u Helgolandské zátoky, v bitvě u Dogger Banku a v bitvě u Jutska. Nakonec byl 19. prosince 1922 prodán k sešrotování.

Le HMS "New Zealand" (« Nouvelle-Zélande ») est l'un des trois croiseurs de bataille de classe Indefatigable construits par la Royal Navy au début des années 1910. Lancé en 1911, il participe notamment à trois batailles de la Première Guerre mondiale : les batailles de Heligoland, de Dogger Bank et du Jutland.


Klubová kariéra.

Profesionální fotbalovou dráhu načal v belgickém klubu R. Charleroi SC, kde odehrál celkem 19 ligových utkání a vstřelil jednu branku. Poté přestoupil do slavnějšího belgického mužstva Standard Lutych. Pak se vydal do zahraničí do francouzského Olympique de Marseille. Následovala krátkodobá anabáze v anglickém Manchesteru City (zde pouze hostoval) a přesun do severoněmeckého klubu Hamburger SV.

Bayern Mnichov.

V červnu 2006 Daniela získal z Hamburku německý velkoklub FC Bayern Mnichov. Ve své první, velmi úspěšné sezóně 2006/07 utvořil stoperskou dvojici s brazilským reprezentantem Lúciem. 9. prosince 2006 vsítil svůj první gól v Bundeslize proti Energii Chotěbuz, kde dal vítězný gól na konečných 2:1. 3. května 2007 vstřelil oba góly Bayernu při remíze 2:2 s domácím AC Milán ve čtvrtfinále Ligy mistrů 2006/07. Ve druhém zápase ale mnichovský tým inkasoval doma dva góly a po výsledku 0:2 se se soutěží rozloučil.  V ročníku 2011/12 se probojoval s Bayernem do finále DFB-Pokalu proti Borussii Dortmund, v něm ale Bayern podlehl soupeři 2:5.  S klubem slavil v sezóně 2012/13 zisk ligového titulu již 6 kol před koncem soutěže, ve 28. kole německé Bundesligy a především vítězství v Lize mistrů 2012/13, i když ve finále proti Borussii Dortmund (výhra 2:1) nehrál. Ve finále DFB-Pokalu 1. června 2013 porazil Bayern s Van Buytenem v sestavě VfB Stuttgart 3:2 a získal tak treble (tzn. vyhrál dvě hlavní domácí soutěže plus titul v Lize mistrů resp. PMEZ) jako sedmý evropský klub v historii.  27. července 2013 na začátku nové sezóny 2013/14 si vstřelil vlastní gól v utkání DFL-Supercupu, Bayern podlehl Borussii Dortmund na stadionu Signal Iduna Park 2:4.  14. srpna 2014 po skončení smlouvy s Bayernem ukončil aktivní hráčskou kariéru.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Van Buyten působil v mládežnických reprezentacích Belgie U18 (1 odehraný zápas, 0 vstřelených gólů) a U21 (7 nominací, 6 odehraných zápasů, 1 vstřelený gól). Ve výběru U21 má bilanci 5 výher a 1 remíza.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Belgie debutoval 28. února 2001 v kvalifikačním utkání proti hostujícímu San Marinu. Střetnutí odehrál v základní sestavě, Belgie nadělila soupeři debakl 10:1. První gól zaznamenal v následujícím kvalifikačním zápase 24. března 2001 proti domácímu národnímu mužstvu Skotska, v 90. minutě srovnával skóre na konečných 2:2.  Zúčastnil se Mistrovství světa 2002 v Japonsku a Jižní Koreji, kam se Belgie probojovala přes baráž, v níž vyřadila Českou republiku.  V kvalifikaci o EURO 2008 byl také stabilním členem reprezentace, ale Belgie na evropský šampionát nakonec nepostoupila. Odehrál např. domácí utkání 6. září 2008 na Stade Maurice Dufrasne proti Estonsku, které skončilo vítězstvím Belgie 3:2. 5. září 2009 v kvalifikaci na MS 2010 proti domácímu Španělsku byl u prohry 0:5. I v tomto kvalifikačním cyklu byl belgický národní tým neúspěšný, skončil až na čtvrtém místě skupiny 5.  6. února 2013 nastoupil v základní sestavě v Bruggách proti hostujícímu Slovensku, Belgie zvítězila 2:1 gólem Driese Mertense z 90. minuty. 22. března 2013 nastoupil v zápase kvalifikační skupiny A na MS 2014 ve Skopje proti domácí Makedonii, který skončil vítězstvím Belgie 2:0. Trenér Marc Wilmots jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kam Belgie suverénně postoupila z prvního místa evropské kvalifikační skupiny A.

Osobní.

Daniel se spolu se dvěma dalšími fotbalisty (Alžířan Djamel Belmadi a Mexičan Matías Vuoso) stal obětí krádeže. Dva zaměstnanci banky Co-operative v anglickém Manchesteru, pokladní Paul Sherwood a jeho nadřízený Paul Hanley jim z účtů ukradli dohromady více než 350 000 £. V lednu 2006 byli oba viníci odsouzeni, Sherwood na 32 měsíců a Hanley na 12 měsíců nepodmíněně.

Daniel Van Buyten [danyjel van bujten] (* 7. února 1978, Chimay, Belgie) je bývalý belgický fotbalový obránce a dlouhodobý reprezentant, který hrál naposledy v německém klubu FC Bayern Mnichov. Účastník Mistrovství světa 2002 v Japonsku a Jižní Koreji a Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Daniel Van Buyten, né le à Chimay (Belgique), est un ancien footballeur international belge qui officie actuellement comme agent de joueur. Ce défenseur au physique impressionnant et réputé pour ses qualités de buteur, est passé entre autres par l'Olympique de Marseille et le Bayern Munich où il a construit l'un des plus beaux palmarès du football belge.