Zapojení.

Stejně jako ostatní elektronky může být i trioda žhavena přímo nebo nepřímo.  K napájení triody se používá dvojice nebo trojice zdrojů:

Proudová charakteristika.

Proudová charakteristika triody udává závislost proudu mezi katodou a anodou na napětí na mřížce. V pracovní oblasti lze tuto závislost považovat zhruba za lineární. Poměru změna(anoda←katoda)/(změna napětí na mřížce) se říká strmost.  Příklad obvodu pro měření charakteristik triody je na obrázku vpravo.  Schéma rozložit na trojici samostatných obvodů, každý s vlastním zdrojem.  Trioda je obvykle provozována v oblasti záporného napětí na mřížce.

Kapacity mezi elektrodami.

Trioda je ve své pracovní oblasti téměř ideálním zesilovacím prvkem. Pro vyšší frekvence nastává problém s kapacitami elektrod - speciálně s kapacitou mezi mřížkou a anodou, jedná se o důsledek tzv. Millerova jevu. Obě elektrody se chovají jako kondenzátor. Kapacita tohoto kondenzátoru se pohybuje obvykle okolo 1,5 pF (např. ECC83, ECC88, ECC85), u ECC86 je pouze 0,005 pF. Změny napětí na anodě jsou výrazně větší než změny na mřížce (je to dáno strmostí charakteristiky, vnitřním odporem triody, zatěžovacím odporem,...). Tyto změny se díky kapacitě mezi elektrodami přenášejí zpět na mřížku a tak ovlivňují napětí na vstupu. Pro malé frekvence je obvykle ovlivnění zanedbatelné (proto se triody používaly velmi dlouho v nízkofrekvenčních zesilovačích), pro vysoké frekvence to ale představuje problém, který vedl k vývoji elektronek s více elektrodami (tetroda, pentoda, svazková tetroda) a později triod s vysokou strmostí (např. ECC88), které mohou zesilovat vyšší frekvence než pentody.  Pentodový stupeň sice má zesílení často podstatně větší než trioda, zato však stínící účinek pomocných mřížek velmi podstatně zmenšuje kapacitu mezi řídící mřížkou a anodou. Proto ani po zvětšení svého účinku Millerovým jevem nemá kapacita mezi mřížkou a anodou rozhodující význam.

Triody pro vysoké kmitočty.

Při provozu elektronek při vyšších kmitočtech se stává kritickou průletová doba elektronů v jejím systému. Jestliže je tato průletová doba řádově srovnatelná s periodou zpracovávaných kmitočtů,zmenšuje se interakce mezi proudem elektronů a vysokofrekvenčním polem, a to se čtvercem jeho kmitočtu. Velikost průletové doby prakticky vylučuje provoz běžných vícemřížkových elektronek v oblasti kmitočtů nad cca 300 MHz. Zde přijdou ke slovu právě triody.  Triod v zapojení s uzemněnou mřížkou a buzením do katody se užívalo jako vstupních zesilovačů až do rozsahů UHF, toto zapojení bylo i částí široce používaných kaskodových zesilovačů ("cascode amplifier") standardních elektronkových kanálových voličů. Ale i zde běžné provedení triod přestává požadavkům, kladeným vysokými frekvencemi, dostačovat. Začínají se totiž kriticky uplatňovat vzájemné kapacity elektrod a indukčnosti jejich přívodů. Jelikož pro vysoké kmitočty se ukazuje nejvýhodnější zapojení triody s uzemněnou (společnou) mřížkou, jeví se být zvláště kritickou indukčnost přívodů k mřížce. Pro konstrukci elektronek, určených pro provoz kolem 1GHz, se ukázalo výhodné vodorovné uložení elektrodového systému. Mřížku je pak možno vyvést na větší množství kolíků a tak snížit indukčnost přívodů na použitelnou velikost. Příkladem je zde americká elektronka 6AM4, zkonstruovaná iž v padesátých letech dvacátého století a osazovaná do plynule laditelných televizních kanálových voličů pro čtvrté až páté pásmo zhruba od roku 1955.  Předchůdcem těchto UHF triod byly takzvané žaludové elektronky (955 acorn triode), vyvinuté a zkonstruované v době druhé světové války. Systém těchto elektronek byl sice ještě klasický triodový, zmenšený na nejvyšší možnou míru, vynikající výsledky však byly důsledkem provedení jejích vývodů. Ačkoliv katalogové údaje udávají nejvyšší použitelný kmitočet 600MHz, v dobře provedených konstrukcích fungují i na hranici 1GHz.

Nuvistor.

Nuvistor je dosud posledním vývojovým stadiem elektronek. Výroba byla ohlášena firmou RCA v roce 1959. Nuvistory byly vyráběny už souběžně s tranzistory a v kombinovaných zapojeních se uplatnily tam, kde bylo potřeba dosahovat co nejvyšší vstupní impedance a zároveň zajistit maximální odolnost proti eventuálním napěťovým špičkám. Typickým oborem použití nuvistorů byly vstupní části širokopásmových osciloskopů, vyskytly se však i v jiných aplikacích Příkladem zde budiž hlavový agregát záznamového zařízení (videorekordéru) Ampex VR2000.

Trioda je elektronka se třemi elektrodami: Anodou, katodou a mezi nimi umístěnou mřížkou. Je to nejjednodušší zesilovací elektronka, používaná k zesilování signálu. Patřila k široce používaným součástkám, tvořícím základ elektronických zařízení v 1. polovině 20. století. Některé její nevýhodné vlastnosti vedly k vývoji elektronek s více elektrodami (tetroda, pentoda), ale pro svou jednoduchou konstrukci byla široce využívána až do doby, kdy byly elektronky postupně vytlačeny polovodiči. Triody se dosud používají v některých kvalitních audio zesilovačích, v profesionální zvukové technice a v kytarových zesilovačích. Výkonové triody pak stále slouží jako koncové stupně radiových vysílačů.

La lampe triode est le premier dispositif amplificateur d'un signal électronique. L'ingénieur américain Lee De Forest est l'inventeur, en 1906, de cette lampe qu'il nomme Audion. C'est le physicien W. H. Eccles qui donne le nom de triode à cette lampe à trois électrodes.


Závodní kariéra.

Sasha Cohenová se narodila v Kalifornii, její matka Galina je bývalá baletka (taneční umění jejího otce Lva Feldmana obdivoval i Stalin, svou dceru pojmenovala podle primabaleríny Alexandry Danilovové), její otec Roger je obchodní právník. Má mladší sestru Natashu (narozena 1988), která je hudebnice a básnířka. Jako svůj krasobruslařský vzor Sasha Cohenová uvádí Scotta Hamiltona, který také dokázal maximálně využít svoji malou výšku. V dětství se věnovala gymnastice, od sedmi let přešla na krasobruslení, teprve od jedenácti let začala vrcholově závodit. V roce 2000 se stala vicemistryní Spojených států, na juniorském mistrovství světa skončila šestá. Následující sezónu vynechala pro zranění zad, v roce 2002 se kvalifikovala na olympiádu, kde obsadila čtvrté místo, stejně jako v následujícím roce na mistrovství světa v New Yorku. V roce 2003 vyhrála seriál Grand Prix, když na Kanadské brusli vytvořila světový rekord v novém systému bodování. Na mistrovství světa 2004 v Dortmundu vyhrála krátký program, ale po pádu ve volné jízdě skončila na druhém místě za Šizukou Arakawovou z Japonska. Stříbrnou medaili vybojovala také na dalším šampionátu v Moskvě. Sezóna 2005/2006 jí přinesla jediný titul mistryně USA, na hrách v Turíně nečekaně ovládla krátký program, znovu však nezvládla volnou jízdu a skončila na druhém místě. V tomtéž roce byla při neúčasti špičkových závodnic favoritkou mistrovství světa v Calgary, kde však obsadila až třetí místo. Po tomto zklamání se rozhodla přerušit závodní činnost.

Přestávka a návrat.

Od podzimu 2006 se Sasha Cohenová věnovala hlavně exhibicím (turné "Stars on Ice", hostování v Cirque du Soleil), natáčela reklamy, působila v charitativních organizacích. Studovala herectví na New York Film Academy, účinkovala ve filmu o žokejkách "Moondance Alexander" a vytvořila cameo role ve filmu "Ledově ostří" a v seriálu "Kriminálka Las Vegas". V roce 2009 se chtěla zúčastnit domácího světového mistrovství v Los Angeles, ale zastavily ji zdravotní potíže. Pokusila se probojovat na olympiádu do Vancouveru, její comeback vyvolal velkou mediální pozornost, ale na americké kvalifikaci ve Spokane skončila až na čtvrtém místě (postupovaly dvě závodnice). V březnu 2011 oznámila, že se už k závodění nejspíš nevrátí a chystá se studovat psychologii.

Soukromý život.

Sasha Cohenová působí jako modelka a televizní moderátorka, jejím snem je stát se módní návrhářkou (v minulosti se podílela na designu některých svých kostýmů). Ve volném čase má nejraději cestování, pečení cukroví a vodní lyžování. Je nadšenou čtenářkou, jejím oblíbeným spisovatelem je John Steinbeck. Za osoby, které nejvíce obdivuje, označila Audrey Hepburnovou a Lance Armstronga. Napsala autobiografickou knihu "Fire on Ice".

Sasha Cohenová, celým jménem Alexandra Pauline Cohenová (* 26. října 1984, Westwood, Kalifornie, USA), je americká krasobruslařka. Pochází z rodiny ukrajinských židovských přistěhovalců, hovoří plynně rusky. Proslavila se mimořádnou pohybovou flexibilitou a uměleckou působivostí svých jízd (její nejsilnější zbraní byly sekvence spirál), ale četné zdravotní potíže jí zabránily zvítězit na velké světové soutěži.

Sasha Cohen, née le à Westwood en Californie, est une patineuse artistique américaine. Elle est la championne américaine 2006, championne de la finale du Grand Prix ISU 2002/2003, double médaillée d'argent aux championnats du monde (2004-2005) et médaillée d'argent aux Jeux olympiques de 2006.


Historie.

Velšská univerzita byla založena v roce 1893 jako federální univerzita se třemi zakládajícími školami: University College Wales (Velšská Univerzitní Škola nyní známá jako Aberystwyth University - Aberystwythská univerzita), která byla založena v roce 1872, University College North Wales (Univerzitní Škola Severního Walesu dnes známá jako Bangor University - Bangorská Univerzita) a University College South Wales and Monmouthshire (Univerzitní Škola Jižního Walesu a Monmouthshiru, která se dnes jmenuje Cardiff University - Cardiffská Univerzita), která byla založena v roce 1881. Před založením federální University, tyto tři vysoké školy připravovaly studenty na zkoušky z University of London (Londýnské univerzity). Čtvrtá vysoká škola, Swansea (nyní Swansea University), byla přidána v roce 1920 a v roce 1931 byla přidána Welsh School of Medicine (Velšská lékařská škola) se sídlem v Cardiffu. V roce 1967 přistoupily další dvě školy: Welsh College of Advanced Technology (Velšská škola Pokročilé Technologie) a University of Wales Institute of Science and Technology - UWIST (Velšský Univerzitní Institut Vědy a Techniky), obě též se sídlem v Cardiffu. V roce 1971 St David's College (Univerzita Svatého Davida nyní známá jako Velšská Univerzita, Trojice svatého Davida), Velšská nejstarší instituce udělující tituly, omezila svou vlastní přidělující moc a přistoupila k Velšské Univerzitě. Finanční krize v pozdních 80.letech způsobila spojení dvou univerzit. UWIST A Cardiffská Univerzitní škola se roku 1988 spojily pod novým jménem - University of Wales College Cardiff - UWCC. V roce 1992 Univerzita ztratila svou výsadní pozici když se Polytechnic od Wales stala Glamorganskou Univerzitou (University od Glamorgan).  Univerzita byla složena z vysokých škol do roku 1996, kdy byla univerzita reorganizována do dvou-stupňové struktury členských institucí s cílem absorbovat Cardiffský institut vysokoškolského vzdělání a Gwentskou školu Vyššího vzdělání.Existující školy se staly institucemi a tyto dvě nové univerzity se staly univerzitními školami. V roce 2003 se i tyto školy staly institucemi a v roce 2004 UWCN získalo svolení k přejmenování na University od Wales, Newport (Velšská Univerzita, Newport).  1. října 2004 se spojila Cardiffská univerzita s Velšskou Lékařskou univerzitou. Takto nově vzniklá univerzita ztratila status instituce a zařadila se do nové kategorie "dceřiné/související instituce". Zatímco tato nová instituce nadále udělovala Velšské univerzitní tituly z medicíny a s tím spojenými obory, studenti, kteří se přihlásili ke Cardiffské univerzitě k jiným oborům v roce 2005 a později byli oceňování Cardiffskými univerzitními tituly.  Současně univerzita připustila čtyři nové instituce. A tak North East Wales Institute of Higher Education (NEWI), Swansea Institute of Higher Education and Trinity College, Carmarthen (kteří byli dříve přidruženou institucí) spolu s Royal Welsh College of Music & Drama (která byla dříve schválená instituce) byly uznány jako plnohodnotní členové v červnu 2004.  The Royal Welsh College of Music & Drama následně univerzitu opustila v lednu 2007. V roce 2007 pak následovaly další změny, kdy byla struktura Velšské Univerzity změněna z federační struktury na konfederaci nezávislých institucí.  V listopadu 2008, Aberystwyth, Bangor a Swansea univerzity se rozhodly uplatnit své právo na registraci studentů ke studiu pro jejich vlastní (univerzitní) udělované tituly.

Velšská univerzita (velšsky "Prifysgol Cymru", anglicky "University of Wales") je konfederační univerzita založená roku 1893. Tato univerzita má akreditované instituce po celém Walesu, jako například Newportskou univerzitu, Univerzity v Cardiffu a Glyndŵru, Lampeter – nejstarší univerzitu ve Walesu, a další zařízení z 19. století jako je Aberystwyth a Bangor. Univerzita též pořádá kurzy v zahraničí a má přes 100 000 studentů.

L’université du pays de Galles (anglais : University of Wales; gallois : Prifysgol Cymru) est une université fédérale fondée en 1893. Elle se compose d'un certain nombre d'institutions membres réparties dans tout le pays de Galles, dont des « universités de brique rouge » ("Red Brick universities", universités britanniques fondées au ), comme Aberystwyth, et d'autres fondées vers la fin du, comme le "University of Wales Institute, Cardiff " (UWIC) et Newport.


Děj.

V centru Manhattanu se připravuje Macyho přehlídka na Den díkůvzdání a bílouvousej Kris Kringle (Edmund Gwenn) zjistí, že představitel Santa Clause je opilý. Žádá proto pořadatelku Doris Walker (Maureen O'Hara), aby zakročila. Jelikož už nemá čas shánět nového Satntu, požádá pána Kringla, který ve svém nitru věří, že je pravým Santa Clausem, aby se toho zhostil. Úspěch nenechá na sebe dlouho čekat.  Mezitím celou přehlídku sleduje ze sousedova apartmánu malá Susan (Natalie Wood), dcera Doris. Susan se totiž často zdržuje u právníka Freda Gaileyho (John Payne), který bydlí naproti. Doris si jde holku vyzvednout a při tom pozve Freda na večeři. Malá Susan je racionální, jako její matka. Nevěří na Santa Clause, matka ji nečte pohádky před dobrou nocí a nepěje ukolébavky před usínám. Susan si ani nehraje s dětmi ve škole, protože ji většina her připadá hloupých. Doris vychovává svou dcera pragmaticky a bez špetky fantasie. Sama se zklamala, nechce aby její dítě trpělo, když zjistí, že všechno jsou to jen iluze. Když to slyší Fred, je ohromený. Ale Doris se mu líbí, a Susan taky.  Kris Kringle začne pracovat pro obchodní dům Macy, který pořádal onu alegorickou přehlídku. Manažer obchodu Julian Shellhammer (Philip Tonge) podá pánu Kringlovi seznam hraček, kterých má dům hodně a žádá ho, aby dětem vnutil právě jednu z nich. To je samozřejmě proti víře a hodnotám Santa Clause. Když pak jeden chlapeček žádá hasičské auto s opravdovou stříkačkou, Santa mu ho slíbí. To rozhořčí matku dítěte, která se při hledání auta naběhala a nahledala po celém městě. Pan Kringle však sleduje trh hraček a posílá paní do jiného obchodního domu. Ta nevěří svým uším a promluví si s manažerem. Pochválí vedení prodejny, že kvůli dětem a Vánocům jsou ochotni ustoupit zisku a posílají lidi do jiných obchodním domů, jen aby dětem byly splněny jejich přání.  K Santa Clausovi přichází Susan s Fredem, který ji to odpoledne hlídá. Chce jen pozdravit Santu, ale když to vidí Doris, je znepokojena. Zavolá si bokem Freda a vysvětlí mu, že Susan na Santu nevěří a prosí ho, aby dítěti nemotal hlavu. Mezitím je holčička svědkem, jak Santa rozmlouvá nizozemsky s adoptovaným děvčátkem a to se ji zalíbí. Šéf a majitel obchodního domu pan Macy (Harry Antrim) dostává desítky telegramů, poděkování a blahopřání k novému obchodní taktice, která ctí zásady Vánoc. Zavolá si do kanceláře Doris a manažera Shellhammera a další vedoucí oddělení, a sděluje jim pochvalu a vůli pokračovat v této obchodní politice. Doris, Shellhammer a Santa dostávají tučné prémie. Ještě než Doris šla na kobereček, pozvala si Santu do kanceláře a rozhodla se ho vyhodit. Po tomto musela změnit názor. V jeho zaměstnanecké kartě se píše, že se jmenuje Kris Kringle a jeho adresa domov pro seniory. Fred se rozhodne, že ho nechá bydlet u sebe, aby nemusel tolik dojíždět. Tak jsou si nablízku Fred s Doris a zároveň Susan se Santou. Ta mu sdělí své přání, po splnění kterého bude na něj věřit. Jedná se o velký dům.  Doris pošle Krise na vyšetření k psychologovi Granvillu Sawyerovi. Mezitím si pozve doktora z domova, ve kterém žije pan Kringle a žádá ho o názor. Ten ji sděluje, že pan Kringle je v pořádku až na to, že trpí sebeklamem. Není nebezpečný ani nebere žádné léky, jenom věří, že je Santa Claus. Když nesympatický firemní psycholog Sawyer dokončí testy se Santa Clausem, jde k Doris a svoje antipatie sděluje jak doktorovi z domova, tak jí. Myslím si, že je nebezpečný a neměl by tam pracovat. Santa Claus se totiž ukázal být lepším psychologem než pan Sawyer, a když mu udělal psychologický profil, Sawyer znejistěl a rozčílil se.  Jednoho dne pan Kringle oběduje se sedmnáctiletým kolegou Alfredem, který se převléká za Santu. Byl na pohovoru u psychologa a ten mu sdělil, že hraní si na Santa Clause je projevem komplexu viny. To skutečného Santu rozčílí natolik, že jde do Sawyerovy kanceláře a po vzájemné hádce ho uhodí hůlkou. Vše to vidí Doris a Shellhammer. Domluví se, že ho nechají zavřít na psychiatrii v Bellevue, avšak Doris odmítá a nechce s tím mít nic společného. Spiknutí provázaného lží a intrik se teda účastní pouze Sawyer a Shellhammer. To však pan Kringle neví a proto záměrně nesplní výsledek v psychologických testech a je zavřen. Právník Fred jde za ním a žádá ho, aby se vrátil. Doris s tím neměla nic společného, říká mu.  Jelikož pan Kringle vyplnil papíry jako Santa Claus, hodlá Fred u soudu dokázat, že to, že si myslí, že je Santou neznamená, že je nenormální. Požádá proto o soudní líčení o duševním stavu pana Kringla. Začíná soud, kterému předsedá soudce Harper (Gene Lockhart). Ani jeho vlastní vnoučata se s ním nechtějí bavit, jak jsou nazlobené, že nevěří v Santa Clause. Veřejné mínění je na straně pana Kringla. Žalobce udává nejeden argument proč pan Kringle nemůže být Santa Clausem. Fred si jako svědka obhajoby nechá předvolat syna žalobce. A ten soudu líčí, jak mu tatínek doma vykládá o Santovi a o tom, že mu přinesu helmu, kterou si tak přál. Žalobce je pokořen, ale přesto žádá hmatatelný důkaz o tom, že Kris Kringle je Santa Claus. Soudce dá Fredovi jeden jediný den.  Malá Susan, smutná a nešťastná osudem pana Kringla, píše dopis. Adresuje ho do soudní síně, ale ještě před odesláním si ho matka přečte a dopíše: "Já Vám věřím taky, Doris.". Poštovní pracovník, kterému se dopis dostane do ruky, a který o případu ví z novin dostane nápad. Druhý den je Fred před líčením nervózní, protože nesehnal žádný důkaz. Když však přichází pracovníci pošty a dovážejí velké pytle s asi padesáti tisíci dopisy pro Santa Clause, soud to jako důkaz uznat musí, protože pošta je federální úřad a doručuje zásilky těm, pro které jsou určené. Soudce Harper teda uznává, že Kris Kringle může být Santa Clausem.  Poslední scéna se odehrává v domě, do kterého je nasměroval pan Kringle, než se rozloučili po soudním líčení. Susan hned ví, že je to její vysněný dům, Doris s Fredem jen zmateně a nevěřícně koukají na hůlku Santa Clause, která je opřená o jejich nový krb.

Zázrak v New Yorku (nebo Zázrak na 34 ulici, angl. "Miracle on 34th Street") je černobílý rodinný film režiséra George Seatona z roku 1947 s Maureen O'Hara a Johnem Paynem v hlavních rolích, a Natalie Wood a Edmundem Gwennem v rolích vedlejších. Snímek byl nominován na čtyři Oscary, z toho tři ceny získal.

Le Miracle sur la (titre original : ) est un film américain réalisé par George Seaton sorti en 1947 pour les fêtes de Noël.


Části.

Vodní svět.

Vodní svět se rozkládá na ploše 9 150 m2 a je tvořen třemi paláci – "Palácem pokladů", "dobrodružství" a "relaxu" – a venkovní zónou.  Vybavení vodního světa zahrnuje 12 tobogánů a skluzavek, z toho nejdelší tobogán v ČR (250 m), bazén s umělým vlnobitím a venkovní divokou řeku. Celý vodní svět prochází 450 metrů dlouhá umělá řeka. Nachází se zde také potápěčská jáma s hloubkou 8 metrů. Pro děti jsou k dispozici dětská vodní hřiště se skluzavkami, brouzdaliště, dětský bazén s vrakem pirátské lodi a dětský koutek.  Součástí Aquapalace Praha je laser show promítaná v Paláci pokladů, letecký simulátor nebo elektrolodičky, v létě nafukovací skákací hrad. Jako první v České republice nabídl Aquapalace v roce 2019 virtuální realitu na tobogánu.

Saunový svět.

Saunový svět je rozdělený na tři části – klasické finské sauny, římské lázně a venkovní část. Součástí jsou také Kneippovy lázně, ochlazovací bazének, vířivky nebo různé sprchy.

Fitness.

Fitness centrum má dvě podlaží a je součástí budovy, ve které se nachází vodní a saunový svět.

Hotel.

Aquapalace Praha provozuje čtyřhvězdičkový hotel, který je propojený s aquaparkem. Je tam 232 pokojů. Součástí hotelu je také konferenční centrum pro 650 osob.

Dopravní spojení.

Kolem aquaparku jezdí příměstské linky Pražské integrované dopravy (na dopravní větvi v Pražské ulici leží nejblíže zastávka „"Čestlice, Kika-Aquapalace"“ a v Obchodní ulici „"Čestlice", "V Oblouku"“). Od pražské stanice metra Opatov jezdí k akvaparku zvláštní autobusová linka, Aquabus. Součástí aquaparku jsou dva parkovací domy a stání vyhrazené pro autobusy.

Aquapalace Praha je největší aquapark v Česku a střední Evropě. Sportovně-relaxační komplex se nachází v Čestlicích, asi 100 metrů jižně od hranice Prahy. Otevřen byl v roce 2008. Provozovatelem je akciová společnost Gmf Aquapark Prague ze skupiny SPGroup českého podnikatele a politika za ODA Pavla Sehnala.

Aquapalace Praha est un parc aquatique situé près de Prague à Čestlice dans la région de Bohême, en République tchèque.


Tenisová kariéra.

Tenis začal hrát v šesti letech. Trénuje ve valencijském tenisovém klubu El Collao. S krajanem Marcelem Granollersem vyhrál juniorskou čtyřhru na French Open 2004.  Na Australian Open 2010 hladce prohrál v úvodním kole s Francouzem Gillesem Simonem. Na druhém grandslamu sezóny French Open 2010 přešel přes Roberta Kendricka, aby jej poté vyřadil francouzský hráč Paul-Henri Mathieu.  Do premiérového finále na okruhu ATP Tour postoupil během zářijového BCR Open Romania 2010, konaného v Bukurešti. Podlehl v něm Argentinci Juanu Ignaciu Chelovi po dvousetovém průběhu. První titul vybojoval ve dvouhře marockého Grand Prix Hassan II 2011, když ve finále zdolal Itala Potita Staraceho. Následující ročník 2012 obhájil trofej po výhře nad Španělem Albertem Ramosem-Viñolasem.  Druhou trofej přidal na červencovém Crédit Agricole Suisse Open Gstaad 2014, hraném na gstaadské antuce. Do finále prošel po výhrách nad krajany, druhým nasazeným Marcelem Granollersem a turnajovou čtyřkou Fernandem Verdascem. V závěrečném duelu přehrál Argentince Juana Mónaca ve dvou sadách. Debutový finálový zápas v kategorii ATP 500 odehrál na antukovém Barcelona Open Banco Sabadell 2015, kde dokázal vyřadit Fabia Fogniniho i třetího nasazeného Davida Ferrera. V boji o titul nestačil na obhájce trofeje a japonskou turnajovou jedničku Kei Nišikoriho.  V letech 2016 a 2017 jeho kariéru přerušilo zranění pravého lokte, kvůli němuž prodělal tři operace a skrečoval již utkání během US Open 2015. Při návratu v sezóně 2018 získal během dubna šestou challengerovou trofej z dvouhry v Alicante. Následující týden odjel na jedinou africkou událost kalendáře ATP Tour, marrákešský Grand Prix Hassan II 2018, do něhož mohl zasáhnout pod žebříčkovou ochranou. Po semifinálovém vítězství nad Portugalcem Joãem Sousou zvládl i finále. Čtvrtý antukový titul si připsal po výhře nad 23letou britskou turnajovou dvojkou Kylem Edmundem ve dvou setech. Jako 355. hráč žebříčku ATP se stal nejníže postaveným šampionem turnaje ATP Tour od sezóny 1998 a Hewittova triumfu v Adelaide. Australanu tehdy patřilo 550. místo. Bodový zisk Španěla po vítězství katapultoval o více než dvě stě příček výše na 154. pozici.

Pablo Andújar Alba (* 23. ledna 1986 Cuenca) je španělský profesionální tenista specializující se na antukových povrch. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP World Tour vyhrál čtyři singlové turnaje. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal osm titulů ve dvouhře a šest ve čtyřhře.

Pablo Andújar Alba, né le à Cuenca, est un joueur de tennis espagnol, professionnel depuis 2005. Spécialiste de la terre battue, il a signé ses principaux succès sur cette surface.


Životopis.

Narodil se 21. září 1966 v Doněcku v tatarské rodině, jeho otec byl horník. Začátkem 90. let vystudoval ekonomiku na Doněcké univerzitě. V této době údajně navázal styky s místním organizovaným zločinem a podílel se na jeho aktivitách včetně likvidace nepohodlných lidí. V roce 1995 založil Doněckou městskou banku a začal ve velké míře podnikat. O rok později koupil místní prvoligový fotbalový klub FK Šachtar Doněck a stal se jeho prezidentem, když jeho předchůdce byl zavražděn při bombovém atentátu přímo na stadionu klubu. Postupně se stal nejvlivnějším podnikatelem v Donbasu, díky politickým kontaktům výhodně privatizoval státní průmyslové podniky. V roce 2000 založil konglomerát SCM Holdings, do kterého vložil přes devadesát svých společností.  Od roku 2004 se angažoval v politice, když začal podporovat Stranu regionů a jejího kandidáta Viktora Janukovyče. To se mu vyplatilo, když obratem zprivatizoval v konsorciu se švagrem prezidenta Leonida Kučmy Viktorem Pinčukem největší ukrajinskou ocelárnu Krivorožstal za 800 milionů dolarů (asi 18 miliard Kč), když zahraniční společnosti nabízely téměř dvojnásobek a ocelárna pouze v roce 2004 vydělala 1,9 miliardy hřiven (téměř 8 miliard Kč). Po oranžové revoluci se však k moci dostali političtí odpůrci jím podporované Strany regionů, Viktor Juščenko a Julija Tymošenková. Nová vláda nechala zrušit privatizaci Krivorožstalu (ten byl v nové privatizaci prodán společnosti Mittal Steel za šestinásobek - 4,8 miliardy dolarů), blízký spolupracovník Achmetova Boris Kolesnikov byl zatčen a obviněn z vydírání, finanční úřady začaly prošetřovat společnosti SCM Holdings a samotný Achmetov byl vyšetřován kvůli vraždám z počátku 90. let. Achmetov odjel na několik měsíců do Ruska a Monaka. Všechna obvinění byla během roku 2006 stažena a Achmetov také získal imunitu, když byl ve volbách v roce 2007 zvolen do ukrajinského parlamentu na kandidátce Strany regionů. V parlamentu však nezasedá, byl přítomen jen na první schůzi.

Současnost.

Rinat Achmetov je ženatý a má dvě děti. Investoval mnoho peněz do svého klubu FK Šachtar Doněck; věnuje se také charitě, do roku 2008 daroval různých charitativním projektům téměř 250 milionů dolarů (přes 4 mld Kč). V roce 2011 si koupil nejdražší byt ve Velké Británii za 136 milionů liber (asi 3,7 miliardy Kč).

Rinat Achmetov ( Рінат Леонідович Ахметов, Ринат Леонидович Ахметов Ренат Леонид улы Әхмәтов; * 21. září 1966) je ukrajinský oligarcha. Vlastní a řídí ukrajinský finanční a průmyslový konglomerát SCM Holdings. Je dlouholetým prezidentem fotbalového klubu FK Šachtar Doněck, od roku 2007 je poslancem ukrajinského parlamentu za Stranu regionů, bývá také označován za neoficiálního šéfa této strany. Je nejbohatším Ukrajincem a patří mezi 50 nejbohatších na světě, v roce 2011 odhadoval časopis Forbes hodnotu jeho majetku na 16 miliard dolarů (asi 270 miliard Kč).

Rinat Leonidovytch Akhmetov (en ; en ), né le à Donetsk (URSS) est un homme d'affaires et homme politique ukrainien, économiste, banquier, industriel, oligarque, philanthrope, milliardaire. Il est Président du club de football Chakhtar Donetsk depuis 1996, fondateur de la société System Capital Management et de la Fondation pour le développement de l’Ukraine. En Rinat Akhmetov a fondé le Centre humanitaire pour aider les civils touchés par les hostilités dans les oblasts de Donetsk et de Louhansk.


Obsah filmu.

Příběh vypráví o muži jménem Josey Wales. Kdysi to býval osadník a žil poklidně se svou rodinou, tu ale vyvraždili muži ze strany Unie a tak se Wales přidal na stranu Konfederace do skupiny, složené z kovbojů a zálesáků. Po prohře Konfederace jim jejich velitel Fletcher nabídne, aby se vzdali a nakonec tedy přijedou do tábora Severu. Byli ale zrazeni a jejich velitel je nechá postřílet. Unikne jen Josey Wales a mladý, těžce zraněný Jamie. Oba musí i přes zranění prchat, protože se z nich stali štvanci a je na ně vypsána odměna. Když už se po mnohých společně překonaných nebezpečí zdá, že se Walesův přítel uzdraví, zemře a Josey na čas prchá sám. Pak se k němu přidá indián Lone Watie, který ale patří k těm, kteří se přizpůsobili bělochům, mladá indiánka Moonlight, kterou Josey zachrání a malý pes. Spolu pak chtějí zachránit mladou Lauru Lee a její rodinu se ztřeštěnou babičkou Sárou, které unesli mexičtí zločinci a chtějí je předat indiánům Komančům. Přitom je ale Lone Watie také zajat a Josey musí čelit nepřátelům sám, nakonec však zvítězí. Se zachráněnou rodinou a skupinou dalších lidí, s nimiž se spřátelí, zůstanou i nadále a pomohou jim proti indiánům, jež je chtějí vyhnat z chaty, kde se usadili. Po bojích s nimi Josey vyjedná, že nechají chatu napokoji. Josey se také zamiluje do Laury, protože se ale nechce na nikoho vázat, odjede. Když se po čase vrátí, najde zde muže, kteří po něm stále pátrají. Jeden z nich je jeho bývalý velitel ze skupiny Konfederace - Fletcher - a nenápadně se Walesovi omluví. Josey pak se slovy "Tuhle proklatou válku jsme tak nějak prohráli všichni" odejde a se sluncem v zádech odjíždí.

Psanec Josey Wales (v originálu "The Outlaw Josey Wales") je americký western z roku 1976. Film režíroval Clint Eastwood, proslulý rolemi neohrožených hrdinů Divokého západu, který zde hrál také titulní roli. Příběh je zasazen do neklidného období Ameriky po skončení občanské války Severu proti Jihu. Josey Wales, který byl na straně Jihu, musí nyní prchat před zastánci Severu, kterým se chtěl spolu s ostatními členy jeho skupiny vzdát a kteří je zradili.

Josey Wales hors-la-loi ("The Outlaw Josey Wales") est un film américain sorti en 1976 et réalisé par Clint Eastwood. Ce film est un western très populaire aux Etats-Unis principalement, mêlant violence et tendresse, vengeance et amour.


Princip.

Pointou hry je opět vytváření dvojice portálů, modrého a oranžového, které jsou mezi sebou propojeny. Pro vytvoření portálů slouží jediný nástroj, zvaný ASHPD ("Aperture Science Handheld Portal Device" nebo jednoduše "Portálová pistole"), který umí vytvořit oba portály na povrchu vytvořeném z měsíčních kamenů. K dispozici je neomezené množství "munice" pro vytváření portálů. Hráč se pohybuje po tzv. testovacích komorách nebo ruinách Aperture Science, kde se ale vyskytují i plochy tmavé, na nichž nelze portál vytvořit.  Po vytvoření obou portálů lze procházet z jednoho do druhého, eventuálně jeden umístit na zem a druhý na vyvýšené místo a tak se přemisťovat po prostorech Aperture. Na konci každé komory je výtah do další úrovně, ale součástí testovacích komor jsou i různé nástrahy jako nádrže s životu nebezpečnou tekutinou, posuvné zdi/podlahy, automatické střílny apod. Portály zůstávají na svém místě, dokud hráč znovu nevypálí pro vytvoření portálu dané barvy, dokud neprojde silovým polem nebo dokud jeden z portálu není zahrazen např. pohybující se stěnou.  Správným vytvořením portálů lze využít zachování hybnosti, kdy platí fyzikální zákon: "„rychlost vstupu = rychlost výstupu“". V praxi to lze využít pro skok z vyvýšeného místa do jednoho portálu a vysokou rychlosti, která původně byla pádem, vyletět z portálu druhého a doletět tak na potřebné místo. V průběhu hry se nachází i situace, kdy hráč musí skočit do jednoho portálu, vyletět (např. ze zdi) z druhého a ještě před dopadem vytvořit někde jinde portál další, ze kterého se dostane ještě dál.  Nově se ve hře objevují také další prvky. Propulsní gel, oranžový, sloužící ke zrychlení a repulsní, modrý, pro odrážení. Hráč během hry bude muset využít obou pro dosažení jinak nedostupných míst, kombinovat jejich použití nebo využít jejich vlastností ve spojení s portály. Gely přináší tak nové možnosti, kdy např. hráč musí nejen portály dopravit gel na danou plochu, ale ještě musí vytvořit portály tak, aby měl dostatečnou plochu pro rozběh a modrý (odrazový) gel na konci plochy.

Příběh.

Chell se probouzí ve své "ubytovně", která je stázovým kontejnerem umístěným mezi dalšími tisíci kontejnerny dříve obývanými testovacími subjekty. Osamostatněné jádro pojmenované Wheatley (namluven Stephenem Merchantem) pomůže Chell se dostat ven do ruin Aperture Laboratories. Poté, co projde několika rozpadlými a poničenými testovacími místnostmi nalezne portálovou zbraň, u které jsou k vidění kresby přeživšího bývalého vědce přezdívaného Ratman, který začal Chell po událostech z prvního dílu glorifikovat. Cesta dále však vede přes bývalou místnost s GLaDOS, kde dojde k nechtěnému spuštění studeného restartu a počítač znovu ožívá.  GLaDOS vrhne Chell do dalších testovacích místností, během kterých jí psychicky znemožňuje a satiricky si na ní vybíjí svůj vztek. V jedné z posledních testovacích místností je Chell zachráněna Wheatleym, se kterým se vydává sabotovat obranný systém GLaDOS. Ten tvoří systém střílen a neurotoxinu. Po splnění těchto úkolů se oba vrací zpět až k samotné GLaDOS. Chell připojí Wheatleyho do systému a ten převezme nad GLaDOS kontrolu a sám začne využívat její tělo. Ji samotnou zapojí do brambory (narážka na vědecké experimenty prováděné dětmi rodičů pracujících v Aperture Science). GLaDOS jej však uráží, když jej označuje za jádro, které pouze mělo snížit její intelekt a tím jej označuje za procesor čiré blbosti. Wheatley, až doposud spíše komik, se nesmírně rozzlobí a Chell spolu s GLaDOS shodí do několik kilometrů hluboké šachty. Na konci šachty GLaDOS odnese pták a Chell zjišťuje, že se nachází ve starém dole, který zakladatel Aperture Science, Cave Johnson přebudoval v původní testovací středisko.  Testy, které zde nejprve prováděli astronauti a vrcholní sportovci, později dobrovolníci a samotní vědci, byly založeny na hříčkách s různými druhy gelů. Jeden z gelů byl vytvořen z prvků Měsíce, které však byly jedovaté a jejichž účinkům Cave Johnson podlehl. Před smrtí si však splnil svůj sen a přenesl osobnost své lidské asistentky Caroline do počítače, čímž stvořil samotnou GLaDOS, u které se vlivem jeho nahraných zpráv začíná tato osobnost projevovat. Po návratu zpět do nových laboratoří se Chell spolu s GLaDOS, coby bramborou, snaží zastavit Wheatleyho, který soustavně přestavuje a vytváří nové testovací místnosti, ničí celý komplex, který již sám o sobě může každou chvílí explodovat. Plán GLaDOS, zničit Wheatleyho otázkou paradoxu však nevyjde a Chell musí plnit další Wheatleyho hádanky, které ovšem aspoň zpočátku postrádají logiku, než začne čerpat inspiraci u původních místností, které navrhla ještě GLaDOS. Wheatley, původně pomocník se vlivem systému mění v obdobu GLaDOS, nezajímá jej nic jiného než testování a další výzkum. Když už mu Chell přestane být užitečná, rozhodne se jí zabít, ale té se daří utéci a dostat se až do jeho "doupěte", jak sám Wheatley nazval centrální místnost. Wheatley se na souboj s Chell připravil, aby neudělal znovu podobné chyby jako GLaDOS v prvním díle. Protože se však celý komplex rozpadá, objeví se skulina, kterou je vidět měsíc. Chell vypálí jeden portál pod Wheatleyho a druhý na měsíc a vlivem úniku atmosféry se na chvilku dokonce objeví nad povrchem měsíce, nedaleko místa přistání modulu Eagle z Apolla 11. GLaDOS mezitím převezme kontrolu nad svým tělem a systémy Aperture a vtáhne Chell portály zpět. Wheatleyho však nechá ve vesmíru na pospas jádru posedlého vesmírem.  Chell se na moment setkává s Atlasem a P-body, roboty, kteří ji nahradí pro další výzkum. GLaDOS ji nechává vyjet na povrch mezi rozkvetlá pole a v mezipatře jí zpívají turety. Na konci cesty výtahem za ní ještě vyhazuje kostku společnici.

Kritiky.

Zahraniční server sdružující výsledky hodnocení her různých tištěných i internetových magazínů uvádí průměrné hodnocení 95.68%. Server Metacritics uvádí výsledek 95%. V tuzemsku si Portal 2 získal ještě lepší prvotní kritiky, když se k pomyslnému maximálnímu hodnocení přiblížil ještě více.  Slabé stránky

Portal 2 je logická FPS počítačová hra vydaná společností Valve Corporation v dubnu 2011 a distribuovaná elektronicky přes službu Steam nebo v krabicové verzi společností Electronic Arts. Jde o pokračování původní hry Portal, která byla v roce 2007 vydána pouze jako doplněk balíčku Orange box. Hlavní postavou hry je opět Chell, původně pouze testovací objekt v Aperture Science. Chell se tentokrát probouzí ve své stázové komoře a snaží se nadobro již opustit ruiny bývalého komplexu Aperture.

Il est la suite de'sorti en 2007.'conserve le même système de jeu que ', et ajoute de nouvelles fonctionnalités comme les rayons tracteurs, la réflexion de laser, les ponts en lumière, et les gels permettant d'accélérer la vitesse du joueur, de faire rebondir tout élément le percutant ou de placer des portails sur des surfaces sur lesquelles il n'était pas possible d'en créer. Ces gels ont été créés par l'équipe du projet'du, gagnante de la compétition étudiante au de 2009.


Osobnost.

Byl to inteligentní a společenský muž s přirozenou autoritou, který si rychle uvědomil, že je důležitá i jistá forma osobní image. V podstatě o sobě nechal šířit děsivé historky, které však vůbec nebyly pravdivé. Ovšem nejsou známy žádné historické zdroje, které dokazovaly jeho krutost a bezcitnost. Tak vznikl obraz Černovouse jako krutého a obávaného piráta, ale údajně to byl v soukromí laskavý a klidný muž. Jeden z přeživších z Černovousem vydrancované lodi ho popsal jako vysokého, štíhlého muže se širokými rameny a dlouhými černými vousy, které si svazoval černými stuhami. Často je vyobrazován s černým kabátem a černými botami pod kolena. Některé zdroje ho popisují jako pirátského gentlemana.

Námořník v anglických službách.

Než se stal pirátem, sloužil jako námořník v královském námořnictvu během války nazývané válka královny Anny, která skončila v roce 1713. Svou pirátskou kariéru začínal roku 1716 na ostrově New Providence.

Kariéra piráta.

Po válce se dostal na New Providence v Bahamách. Tam se setkal s Benjaminem Hornigoldem, který ho učinil členem své posádky. Po nějaké době si Hornigold všiml jeho vůdcovských schopností a svěřil mu jednu ze svých lodí. Dne 28. listopadu 1717 zaútočil u pobřeží Svatého Vincence na francouzskou otrokářskou loď se jménem "La Concorde". Zajal ji a přejmenoval na "Pomstu královny Anny" ("Queen Anne's Revenge"), poté z ní udělal svoji vlajkovou loď a vybavil 40 děly. Posádce z "La Concorde" nechal menší ze svých dvou šalup. "Pomsta královny Anny" Černovousovi později pomohla umocnit status nejobávanějšího piráta.  Poté s ní zaútočil na loď "Great Allen", kterou vyplundroval, zapálil a poslal ke dnu. Tento incident byl zaznamenán v "The Boston News-Letter", tam také popisují, jak zaútočil s Pomstou královny Anny, šalupou "Adventure" a neznámou brigantinou. O této třetí lodi se ale nic neví.

Blokáda Charlestonu.

Na konci května 1718 se jeho flotila objevila u vjezdu do přístavu Charleston v Jižní Karolíně. Všechny lodě, které projížděly ven i dovnitř, byly vydrancovány. Jednou z asi devíti lodí byla nenápadná loď "Crowley". Po bližším prohlédnutí zde jeho posádka našla člena rady provincie Karolíny Samuela Wragga. Protože potřebovali léky, tak si ho na lodi nechali jako zálohu.

Poslední bitva.

Dne 21. listopadu 1718 našel poručík Maynard jeho flotilu v Ocracokské zátoce. Měl zjistit její pozici, ale chtěl zaútočit až další den. Nechal na obou svých šalupách hlídky, aby Teach nemohl na širé moře.  Za svítání chtěl Maynard zaútočit nenápadně, ale na "Adventure" je spatřil Teachův důstojník Israel Hands, který byl Černovousova pravá ruka. Teach uřízl kotevní lano a dal povel k vypálení salvy z děl. Maynardova šalupa "Jane" byla těžce poškozena a 20 členů posádky zemřelo, "Ranger" ztratil 9 členů. Další vývoj bitvy není úplně jistě znám. Ale když Teach zahákoval Maynardovu šalupu, Maynard vzal skoro celou posádku do podpalubí. Nato zaútočili. Člen Maynardovy posádky v okamžiku, když už Teach skoro zabil Maynarda, zabodl šavli do Černovousových zad.  Černovous zemřel dvaceti bodnými a pěti střelnými ranami. Maynard nechal useknout Teachovu hlavu a pověsil ji na stěžen. Říká se, že když vyhodili jeho tělo přes palubu, obeplulo několikrát loď – někde se uvádí dvakrát, někde i sedmkrát – ovšem je to jen pověst.

Edward Teach či Edward Thatch, známý jako Blackbeard – "Černovous" (okolo 1680 Bristol, Anglie – 22. listopadu 1718 Ocracoke Island, Severní Karolína) byl obávaný anglický pirát působící v oblasti Karibiku a anglických severoamerických kolonií na počátku 18. století.

Edward Teach ou encore Edward Thatch, plus connu sous le nom de Barbe Noire (en ), né vraisemblablement à Bristol vers 1680 et mort le sur l'île d'Ocracoke, est un pirate anglais qui a opéré dans les Antilles et sur la côte Est des colonies britanniques en Amérique.


Život.

Mořic se narodil jako páté dítě (čtvrtý syn) falckého kurfiřta, „zimního krále“ Fridricha Falckého (1596–1632) a jeho manželky Alžběty Stuartovny (1596–1662), dcery anglického krále Jakuba I. Stuarta. Narodil se v bouřlivé době za dramatických okolností – po bitvě na Bílé hoře (8. listopadu 1620) musel jeho otec Fridrich Falcký s rodinou uprchnout; on sám se uchýlil do Vratislavi, zatímco jeho manželka ve vysokém stupni těhotenství prchala se svými dvorními dámami přes Slezsko na západ. Bez útočiště, neboť císař Ferdinand II. zakázal, aby jim bylo poskytnuto, začala Alžběta na útěku rodit – syn Mořic se narodil 17. prosince 1620/6. ledna 1621. (V její těžké hodince Alžbětě pomáhala Amálie zu Solms-Braunfels, později manželka nizozemského místodržitele Frederika Hendrika Oranžského.)  Spolu se svým starším bratrem Ruprechtem Falckým, jemuž byl věrně oddán a jehož doprovázel na všech jeho taženích na souši i na vodě, se účastnil anglické občanské války na straně jejich strýce, anglického krále Karla I. Stuarta. Byl v anglických, poté švédských a nakonec opět v anglických námořních službách.  Mořic bojoval kromě jiného v bitvách u Edgehillu a Marston Moor a v řadě dalších. V první byl raněn, z poslední bitvy s velkými ztrátami vyvázl i s Ruprechtem nezraněn. Po popravě jejich strýce Karla I. Stuarta (1649) převzal se svým bratrem jako viceadmirál malou flotilu, která měla likvidovat obchod Anglie s kontinentem. Flotilu zničil v roce 1651 admirál Blake. Poté přešli oba bratři otevřeně k pirátství.  Na podzim roku 1652 se Mořicova loď "HMS Defiance" potopila při jednom nočním útoku v Karibiku. Princ zůstal nezvěstný. Podle legendy prý mířil s obrovským pokladem z Peru a Mexika k některému z francouzských přístavů, krátce před doplutím však údajně padl do rukou námořních lupičů, byl zavlečen do Alžíru a zmizel v nitru Afriky.

Mořic Falcký (německy "Moritz von der Pfalz"; anglicky "Maurice of the Palatinate"; 6. ledna 1621, Küstrin – pravděpodobně mezi 13. a 16. zářím 1652 na moři v Karibiku) byl falcký princ z linie Pfalz-Simmern.

Le prince Maurice du Palatinat KG (château de Küstrin, Brandebourg, le – près de les Îles Vierges, ), comte palatin du Rhin, était le quatrième fils de Frédéric V du Palatinat et de Élisabeth Stuart, fille du roi Jacques d'Angleterre et VI d'Écosse et d'Anne de Danemark.


Předválečná práce a počítač Z1.

Zuse se narodil v Berlíně v Německu v roce 1910. V roce 1912 se s rodinou přestěhoval do Braunsbergu ve východním Prusku, kde jeho otec pracoval jako úředník na poště. Zuse nastoupil do Jezuitského kolegia (Collegium Hosianum) v Braunsbergu. V roce 1923 se rodina přestěhovala do Hoyerswerda, kde Zuse v roce 1928 složil maturitu, která ho opravňovala k nástupu na univerzitu.  Zapsal se ke studiu na Technickou univerzitu v Berlíně a prozkoumal obory inženýrství a architektury, ale oba se mu zdály nudné. Začal se tedy zajímat o stavební inženýrství a v roce 1935 v tomto oboru promoval. Nějakou dobu pracoval ve firmě Ford Motor Company, kde využíval svých značných uměleckých dovedností při návrhu inzerátů. Poté začal pracovat jako konstruktér v továrně na letadla Henschel v Berlínském Schönefeldu. Tato práce vyžadovala mnoho rutinních ručních výpočtů, které se Zusemu zdály nudné a ubíjející. To ho přivedlo na myšlenku provádění výpočtů pomocí stroje.  V roce 1936 sestrojil v domě svých rodičů svoji prvotinu, kterou nazval Z1. Jednalo se o binární mechanický kalkulátor s pohyblivou řádovou čárkou a omezenou programovatelností. Instrukce byly načítány z děrované 35 mm fólie. V roce 1937 Zuse předložil dva patenty předvídající von Neumannovu architekturu. Z1 dokončil v roce 1938. Obsahoval 30,000 kovových částí a nepracoval správně kvůli nedostatečné mechanické přesnosti. Během druhé světové války byl zničen společně s původními plány.  V letech 1987 až 1989 Zuse znovu postavil Z1 i přes infarkt, který utrpěl v půli projektu. Tento projekt stál 800,000 německých marek a včetně Zuseho vyžadoval 4 jedince k sestavení. Projekt byl financován firmou Siemens a konsorciem pěti společností.

Počítače Z2, Z3 a Z4.

Zuse dokončil svoji práci nezávisle na ostatních vůdčích počítačových vědcích a matematicích jeho doby. Mezi lety 1936 a 1945 byl v takřka totální intelektuální izolaci. V roce 1939 byl povolán do vojenské služby, kde mu byly dány zdroje k postavení počítače Z2. Zuse postavil Z2, přepracovanou verzi Z1 s využitím telefonních relé. Ve stejném roce založil společnost „Zuse Apparatebau“ (Zuse Apparatus Engineering) pro výrobu jeho strojů.  Vylepšením základního stroje Z2 postavil v roce 1941 počítač Z3. Jednalo se o binární 22bitový kalkulátor s pohyblivou řádovou čárkou, který byl programovatelný, obsahoval smyčky, ale nevyužíval podmíněné skoky. Měl také paměť a výpočetní jednotku založenou na telefonních relé. Telefonní relé které použil ve svých strojích byly většinou posbírány z vyřazených zásob. I přes absenci podmíněných skoků byl Z3 turingovsky úplný počítač (při zanedbání faktu, že žádný fyzický počítač nemůže být turingovsky úplný kvůli omezené paměti).  Z3, první plně funkční elektromechanický počítač, byl částečně financován Německou vládou podporovanou DVL („Deutsche Versuchsanstalt für Luftfahrt“, neboli Německou institucí pro aviatiku), která chtěla své rozsáhlé výpočty provádět strojově. Požadavek vznesený Helmutem Schreyerem – který pomáhal Zusemu postavit prototyp počítače Z3 v roce 1938 – o vládní financování elektronického nástupce počítače Z3 byl zamítnut jako „strategicky nedůležitý“.  V roce 1937 navrhl Schreyer Zusemu použití elektronek jako přepínacích elementů. Zuse to v té době považoval za bláznivý nápad („Schnapsidee“, jak sám řekl). Zuseho společnost (okolo Z1, Z2 a Z3) byla zničena spojeneckými nálety v roce 1945. Částečně dokončený Z4, založený na bázi relé, který Zuse konstruoval od roku 1942, byl včas přesunut na bezpečnější místo. Práce na Z4 nemohla pokračovat v extrémním strádání poválečného Německa a byla obnovena až v roce 1949. Tu předvedl matematikovi Eduardu Stiefelovi ze Švýcarského národního institutu pro technologie v Zurichu ("Eidgenössische Technische Hochschule (ETH) Zürich"), který si v roce 1950 jeden Z4 objednal. Dne 8. listopadu 1949 založil Zuse společnost Zuse KG. Do ETH v Zurichu byl objednaný Z4 dodán 12. července 1950 a ukázal se jako velice spolehlivý.

Počítače S1 a S2.

V roce 1940 financovalo Německo Zuseho skrze „Aerodynamische Versuchsanstalt“ (AVA, Aerodynamický výzkumný institut), který využil jeho práci k produkci řízených pum (např. Fritz X). Zuse postavil výpočetní stroje S1 a S2, které měly za úkol počítat aerodynamické korekce křídel radiově řízených létajících pum. S2 obsahoval integrovaný analogově digitální převodník ovládaný programem a tím z něj udělal první procesy řízený počítač.  Tyto stroje dopomohly k Henschel Hs 293 a Henschel Hs 294, které byly vyvinuty německou armádou mezi lety 1941 a 1945, a které byly předchůdci dnešních naváděných střel. Návrh obvodu z S1 byl předchůdcem Zuseho Z11. Zuse věřil, že tyto stroje byly zabaveny Sovětskou armádou v roce 1945.

Plankalkül.

Během práce na počítači Z4, Zuse zjistil, že programování ve strojovém kódu je příliš komplikované a proto navrhl první vyšší programovací jazyk, Plankalkül („Plan Calculus“), mezi lety 1945 a 1946. Ten byl prvně publikován v roce 1948, i když jako kompletní až v roce 1972. Jednalo se ale pouze o teoretický přínos, neboť jazyk nebyl za Zuseho života implementován a ani přímo neovlivnil následné rané jazyky. Pro Plankalkül neexistoval překladač ani interpret až do roku 2000, kdy byl implementován týmem ze Svobodné berlínské univerzity.

Ocenění.

V roce 1969 byl oceněn Medailí Rudolfa Diesela.

Konrad Zuse ["cúze"] (22. června 1910, Berlín – 18. prosince 1995, Hünfeld) byl německý inženýr a počítačový průkopník. Jeho největším úspěchem byl počítač Z3, světově první funkční turingovsky úplný počítač řízený programem, který byl uveden do provozu v květnu roku 1941. Za něj byl v roce 1964 vyznamenán cenou Werner-von-Siemens-Ring. Jeho raná díla byla financována hlavně rodinou a obchodem, ale po roce 1939 dostal prostředky od vlády nacistického Německa.

Konrad Zuse ( – ) est un ingénieur allemand qui fut l'un des pionniers du calcul programmable qui préfigure l'informatique. Considéré comme le créateur du premier ordinateur programmable en calcul binaire et à virgule flottante qui a vraiment fonctionné : le Z3 en 1941.


Nahrávání a produkce.

Minaj album nahrávala na mnoha místech - 54 Sound Studios v Detroitu, Chalice Recording Studios v Los Angeles, Glenwood Place Studios v Burbanku v Kalifornii a další. Spolupráci na albu také potvrdil hip-hopový producent Swizz Beatz spolu s kterým Minaj připravila píseň "Catch Me", která se později stala bonusovým materiálem na albu. Minaj také pro "Entertainment Weekly" potvrdila spolupráci s producentem a členem skupiny The Black Eyed Peas will.i.amem. V rozhovoru se také vyjádřila že: “Album je mnohem více citovější, než byste mohli předpokládat, což je skvělé. Je mi jasné, že to s mým albem propojí hlavně ženy. Mám pocit, že jsem dost dlouhou dobu byla jen holka, co dělá takový malý chytlavý rap, ale teď nadešel čas říct lidem můj příběh a já ho říkám a vyprávím tím příběh každé dívky. Všechny jsme si prošly tím samým, takže své album pojímám jako velmi osobní záležitost určenou každé ženě.”

Vydání a propagace.

Již 3. srpna 2010 Minaj oznámila svým fanouškům, že své debutové album nazve "Pink Friday". Při té příležitosti uvedla: “ Abychom zachovali úžasnou tradici Černého pátku (Black Friday), tak letos k poctě mého alba trochu přepneme a nazveme ten den Růžový pátek (Pink Friday) stejně jako mé album!” Přitom také potvrdila vydání deluxe edice alba. V pátek 15. října 2010 poté vyšel oficiální obal desky, na kterém se Minaj představuje jako podivná růžovlasá panenka bez rukou. V únoru 2012 prodej v USA dosáhl 1 774 000 prodaných kusů. V únoru 2016 RIAA změnila pravidla udělování certifikací a nově do celkového prodeje započítávala i audio a video streamy. Díky tomu album získalo certifikaci 3x platinová deska.

Tour.

Měsíc před vydáním alba Minaj přes sociální síť Twitter oznámila šňůru pěti koncertů pod názvem Pink Friday Tour. Tour začala ve Philadelphii 22. října a běžela až do konce měsíce, přičemž poslední vystoupení Minaj absolvovala v rodném Trinidadu a Tobagu.

Pink Friday je debutové studiové album od zpěvačky a raperky Nicki Minaj. Vyšlo 19. listopadu 2010 za pomoci společností Young Money Entertainment, Cash Money Records a Universal Motown. Jeho deluxe edice, která vyšla zároveň s ním, zahrnuje navíc tři písně. Albu předcházely singly "Your Love" a "Right thru Me", které vyšly v červnu a září roku 2010. Dodatečně také vyšel společný počin Minaj a amerického rapera will.i.ama "Check It Out", který je součástí alba. Třetí singl "Moment 4 Life", nahraný společně s kanadským raperem Drakem vyšel v prosinci roku 2010.

Actuellement, l'album Pink Friday s'est écoulé à aux États-Unis et environ 4 millions d'exemplaires dans le monde. Pink Friday est aussi le le plus vendu de la décennie par une femme noire aux USA après Beyoncé.


Život.

Harte se narodil jako syn učitele, ale po otcově předčasné smrti musel přerušit školní docházku a ještě jako nedospělý si vydělávat na živobytí. Vzdělával se však sám rozsáhlou četbou, zvláště knih Charlese Dickense. Když se jeho matka znovu provdala, následoval jí roku 1854 do San Franciska. V Kalifornii však zamířil do vnitrozemí do oblasti zlatých dolů a zde se živil rozličnými zaměstnáními, snad i jako zlatokop nebo jako ozbrojený průvodce dostavníku. Brzy se však vrátil do klidnějších míst, stal se sazečem a v lokálních novinách začal publikovat své první povídky, neboť krátký pobyt v divočině mu posloužil jako literární inspirace. Roku 1857 se usídlil v San Francisku, od roku 1864 redigoval časopis "The Californian" a v letech 1868 až 1870 měsíčník "The Overland Monthly", kolem kterého se soustředila skupina spisovatelů, mezi kterými byl například také Mark Twain. V San Francisku tak vzniklo jakési lokální literární středisko, které se postupně stávalo všeobecně uznávaným, neboť po skončení občanské války byla veřejnost ve znovusjednocených Spojených státech velmi ochotná dozvídat se podrobnosti o různých regionálních zvláštnostech.  Hartovy povídky a novely z dob pionýrského osidlování amerického západu, z nichž mnohé lze z dnešního hlediska zařadit do kategorie westernu, měly mezi čtenáři okamžitý a veliký úspěch. Popisují v té době zcela nové prostředí kalifornských zlatokopů, využívají místního dialektu a vyznačují se humorem i sentimentalitou vyprávění, protože často zobrazují drsné mužné hrdiny se srdcem ze zlata. Tento úspěch vedl k tomu, že se Harte roku 1871 přestěhoval do Bostonu, kde mu místní měsíčník "Atlantic Monthly" nabídl za jeho další povídky velké honoráře. Zde však již příliš neuspěl, protože se začal opakovat a pouze napodobovat ducha svých prvních prací. Z finančních důvodů byl proto nucen přijmout v letech 1878-1880 úřad amerického konzula v německém Krefeldu, v letech 1880-1885 ve skotském Glasgowě, poté se natrvalo usídlil v Londýně, kde až do své smrti pokračoval ve své literární činnosti.

Filmové adaptace.

Podle příběhů Franice Breta Harta bylo natočeno více než padesát filmových titulů, například

Česká vydání.

U některých českých titulů se nepodařilo zjistit, o které originální Hartovo dílo jde.

Laciné vydání spisů Breta Harta.

V letech 1924-1927 vydal pražský nakladatel Bedřich Kočí v edici "Laciné vydání spisů Breta Harta" (34 svazků) prakticky celé autorovo dílo:

Francis Bret Harte, vlastním jménem Francis Brett Hart (25. srpna 1836, Albany, New York – 6. května 1902, Camberley, Surrey, Velká Británie) byl americký prozaik, básník, dramatik a žurnalista, který svým dílem podnítil využívání regionálních zvláštností v americké literatuře.

Bret Harte ( – ) était un poète et écrivain américain, connu pour ses ouvrages sur la vie des pionniers en Californie.


Dětství.

Vyrůstal v Groruddalenu na východním okraji Osla. Má italský a norský původ. Hokej začal hrávat jako pětiletý chlapec v klubu Hasle-Løren, později jako junior působil v týmu Vålerenga Ishockey, kde si jej vyhlédlo mužstvo IK Frisk Asker.

Hráčská kariéra.

Klubová kariéra.

Do norské ligy vstoupil v dresu IK Frisk Asker, za které odehrál celkově tři sezóny. Ve své druhé a třetí sezóně se stal třetím nejproduktivnějším hráčem ligy. V ročníku 2007/2008 dopomohl týmu do finále norské ligy, kde je však porazili Storhamar Dragons. V roce 2008 podepsal smlouvu se švédským týmem MODO Hockey hrajícím nejvyšší švédskou ligu. V první sezóně byl se 40 body třetím nejlepším hráčem v klubovém bodování. Následující rok se ještě zlepšil - s 64 body byl nejproduktivnějším hráčem celé ligy a získal Zlatou helmu, cenu pro nejužitečnějšího hráče dle hlasování samotných hokejistů. V létě 2010 podepsal jako volný agent dvouletou smlouvu s týmem National Hockey League (NHL) New York Rangers. Začal v American Hockey League (AHL), kde nastupoval za farmářský tým Connecticut Whale (tým se později přejmenoval na Hartford Wolf Pack), po zranění Mariána Gáboríka byl v prosinci 2010 povolán do prvního týmu Rangers. Stal se tak sedmým Norem, který nastoupil v NHL. V první sezóně odehrál celkově 42 utkání v základní části a jedno v play-off s bilancí 6 gólů a 17 asistencí. Dne 1. dubna 2011 byl vrácen zpět na farmu do Connecticutu.  Dne 1. června 2012, podepsal smlouvu na dva roky s týmem Metallurg Magnitogorsk v ruské Kontinentální hokejová liga (KHL). Avšak, po výluce v sezóně 2012/13 se vrátil zpět do NHL.  Na konci sezóny 2012/13 podepsal opět kontrakt na jeden rok v hodnotě 1,15 miliónů dolarů. Sezóna 2013/14 se ukázala jako zlomová sezóna pro Zucarella. Stanovil své kariérní bodové maximum v gólech, tak jako i v asistencích a pomohl se tak Rangers dostat do finále Stanley Cupu, kde však prohráli s Los Angeles Kings 4:1 na zápasy. Zucarello byl prvním norským hokejistou, který se zúčastnil finále o Stanley Cup.  Dne 22. července 2014, souhlasil Zucarello s jednoroční smlouvou s Rangers v hodnotě 3,5 miliónů dolarů.  V průběhu sezóny 2014/15 se Zucarello dohodl na čtyřroční smlouvě v hodnotě 18 miliónů dolarů, která mu ročně přinese 4,5 miliónů dolarů a sahá až do sezóny 2018/19. Skončil pátý v bodovaní týmu, hrál velkou úlohu ve formaci spolu s Rickem Nashem, i díky tomu Rangers získali President’s Trophy, pro nejlepší tým základní části. Těsně po zahájení play-off byl trefen pukem do hlavy od jeho vlastního spoluhráče, kapitána Ryana McDonagha. Posléze bylo zjištěné, že utrpěl otřes mozku a s největší pravděpodobností bude chybět týmu po zbytek play-off, ale kdyby Rangers pokračovali v play-off nadále, tak by mohl být Zucarello k dispozici v případě, že by Rangers postoupili až do finále. Avšak, prohráli v rozhodujícím sedmém zápase ve finále východní konference proti Tampě Bay Lightning, a tak pro ně sezóna skončila.  Na začátku sezóny 2015/16 měl rychlý start po návratu, hned se stal nejvíce bodujícím hráčem svého mužstva. Dne 30. října 2015 zaznamenal svůj prvý hattrick v NHL proti Torontu Maple Leafs. Byl finalistou ucházející se o trofej Bill Masterton Memorial Trophy, udělovanou za oddanost a věrnost hokeji.

Reprezentace.

Za Norsko odehrál po dvou šampionátech juniorů do 18 i 20 let, za seniory nastoupil na mistrovství světa v letech 2008, 2009, 2010 a 2016.  Reprezentoval norský tým i na dvou zimních olympijských hrách v kanadském Vancouveru 2010 a v ruském Soči 2014.  Zucarello reprezentoval Výběr Evropy na Světovém poháru v roce 2016.

Mats André Zuccarello Aasen (* 1. září 1987, Oslo) je norský hokejový útočník, který hraje v severoamerické National Hockey League (NHL) za klub Minnesota Wild. Předtím působil v Norsku a Švédsku.

Mats André Zuccarello Aasen (né le à Oslo en Norvège) est un joueur professionnel norvégien de hockey sur glace. Il évolue au poste d'attaquant.


Tvorba.

Abbás Kiarostamí původně pracoval jako dopravní strážník, pak vystudoval výtvarnou školu a živil se ilustrováním knih. V roce 1969 spoluzaložil filmovou sekci Ústavu pro duchovní rozvoj mládeže (známého pod zkratkou Kanun). Finanční podpora státu a skutečnost, že cenzura dětské filmy nekontrolovala tolik jako ty pro dospělé způsobily, že se kolem Kanunu soustředila skupina autorů, nazývaná jako "íránská nová vlna".  V roce 1977 natočil Kiarostamí svůj hraný debut "Zpráva", příběh úředníka obviněného z korupce a zároveň procházejícího manželskou krizí. Na rozdíl od jiných filmařů, kteří po roce 1979 odešli ze země, Kiarostamí zpočátku islámskou revoluci podporoval.  V roce 1987 měl obrovský úspěch jeho film "Kde je dům mého přítele?", jednoduchý příběh chlapce hledajícího v sousední vesnici spolužáka, s nímž si omylem vyměnil sešit, vynikal originální prací se střihem a mizanscénou i skvělým vedením dětských herců. V roce 1990 následoval film "Detail", zpracovávající skutečný příběh podvodníka, vydávajícího se za slavného filmového režiséra.  K hrdinům filmu "Kde je dům mého přítele?" se vrátil v roce 1992 ve snímku "Život jde dál", ve kterém popisuje cestu „režiséra“ předchozího filmu hledajícího dva chlapce z oblasti zasažené zemětřesením, které obci Koker mezitím (skutečně) postihlo. O dva roky později natočil film "Pod olivovníky", kterým tuto "kokerskou trilogii" završuje vyprávěním o „natáčení“ "Život jde dál". Využívá tím principu "filmu ve filmu" a ironicky konfrontuje přímočaré vesničany postižené skutečnou tragédií s filmovým štábem, který jen hledá atraktivní námět. V devadesátých letech svět objevil íránskou kinematografii a nazval ji „filmový zázrak“. Přispělo k tomu i Kiarostamího psychologické drama "Chuť třešní" (1997), využívající uzavřený prostor automobilu, jehož řidič se rozhodl spáchat sebevraždu a přemlouvá stopaře, aby ho pohřbil. Tento film získal Zlatou palmu z Cannes. Kiarostamí se příčil označení "kokerská trilogie" a naznačoval, že dává větší smysl označit za trilogii filmy Život jde dál, Pod olivovníky a Chuť třešní, protože je spojuje společné téma vzácnosti života spíše než společné místo. Následující film "Vítr nás odvane" (1999) opět poukazuje na manipulátorské sklony umělců - fotograf čeká v zapadlé vesnici na smrt místní stařenky, aby mohl zaznamenat tradiční pohřební obřady.  Mezinárodní úspěchy umožnily Kiarostamímu natáčet v zahraničí: v roce 2005 se podílel na povídkovém filmu o rozmanitých cestujících v dálkovém rychlíku do Říma "Jízdenky" (spolu s Ermannem Olmim a Kenem Loachem), v roce 2009 natočil koprodukční film "Věrná kopie" s Juliette Binocheovou v hlavní roli. Autor zde opět rozvíjí téma fikce a skutečnosti (majitelka toskánského starožitnictví prodávajícího napodobeniny antických soch vydává cizího muže za svého manžela), ale kritika označila film za příliš poplatný francouzskému psychologismu.

Soukromý život.

Abbás Kiarostamí byl rozvedený, měl dva syny - mladší Bahmán Kiarostamí natáčí dokumentární filmy o umění. Abbás Kiarostamí je známý tím, že kvůli oční chorobě pořád nosí sluneční brýle. Jeho největší zálibou je poslech klasické hudby. V roce 2002 byl pozván na filmový festival do New Yorku, ale americké úřady mu odmítly udělit vízum; na protest proti tomu finský režisér Aki Kaurismäki festival bojkotoval.

Abbás Kiarostamí, persky (22. června 1940 Teherán – 4. července 2016 Paříž) byl íránský filmový režisér a scenárista. Byl známý také jako malíř, fotograf a básník. Jeho styl se vyznačoval pomalým tempem, dlouhými rafinovaně komponovanými záběry, využívaním dokumentárních postupů a využíváním filozofických námětů.

Abbas Kiarostami est un réalisateur, scénariste et producteur de cinéma iranien né le à Téhéran en Iran et mort le à Paris en France.


Životopis.

Narodila se v Los Angeles v Kalifornii. Je dcerou herce a komika Jamieho Alcrofta a krasobruslařky Sarah Kawahara. Má japonské, anglické a irské předky. S herectvím začala v mladém věku. Objevila se v reklamách pro GM Onstar, Slim Jim a Cinnamon Toast Crunch. V šesti letech začala hrát na bubny. Po střední škole byla přijata na hudební školu Cliva Davise v New Jersey, ale přijetí odmítla, kvůli své herecké kariéře.  Byla "objevena" v pěti letech, když byla morální podporou kamarádky při jejím focení. Režisér ji požádal, aby si stoupla před kameru, a nakonec se stala tváří značky KnowledgeWare. Stanice Nickelodeon ji spatřila na Culver City kluzišti a nakonec se objevila v jejich krátkém spotu nazvaném "I'm Hayley, a Skater".  V roce 2007 vytvořila garážovou skupinu "Hede" a prostřednictvím Myspace vydali pět písniček a hudební video k písničce "Warehouse". Skupina vystupovala na místních akcích a rozpadla se roce 2008.

Kariéra.

2007-11.

V roce 2011 byla požádána bývalou pop-hvězdou Vitamin C, aby se připojila k hudební skupině, skládající se z Allie Gonino, Tinashe, Kelsey Sanders, později nahrazené Lauren Hudson a Marison Esparza, nazvané The Stunners. Šest měsíců po vytvoření, podepsaly smlouvu s Columbia Records a vydaly singl "Bubblegum". V roce 2009 skupina nahrávací společnost opustily a smlouvy podepsaly u Lionsgate Entertainment a natočily videoklip k promo singlu "We Got It", který byl vydán 22. února 2010. Po odmaturování na střední škole, získala první velkou roli Velmy Dinkley ve filmu "". Televizní film měl premiéru 13. září 2009 a zaznamenal obrovský úspěch.  V roli se znovu objevila v jeho sequelu "Scooby Doo! Prokletí nestvůry z jezera." Vedlejší roli získala v seriálu "Kouzelníci z Waverly". Se skupinou Stunners podepsala smlouvu se společností Universal Republic Records. V roce 2010 vydaly singl "Dancin' Around the Truth". Videoklip měl premiéru 2. června. Skupina měla vystoupit jako předskupina na turné Justina Biebera "My World Tour", ale rozpadly se.  15. dubna 2011 měl premiéru film "Lemonade Mouth", ve kterém si zahrála jednu z hlavních rolí. Film sledovalo 5,7 milionů diváků na stanici Disney Channel. Objevila se v jedné epizodě Disneyovského seriálu "Zeke a Luther." Byl naplánovaný sequel filmu "Lemonade Mouth", ale stanice se rozhodla film nenatočit.

2012-současnost: "CSI: Cyber" a hudba.

V únoru 2012 natočila televizní film "". Na svém youtube kanále zveřejnila studiový mix "Hunting Man". 12. března 2013 vydala EP nazvané "A Belle to Remember". Krátce po vydání EP začala spolupracovat na nové hudbě s britským producentem Jamesem Flanniganem. Vedlejší roli získala v seriálu "The Fosters", vysílaném stanicí ABC Family. V únoru 2015 vydala EP nazvané "The Side of Paradise", která nahrála v garáži svých rodičů v Los Angeles.  Aktuálně hraje Raven Ramirez v seriálu "", který měl premiéru 4. března 2015 na stanici CBS.

Hayley Kiyoko Alcroft (* 3. dubna 1991) je americká herečka, zpěvačka a textařka. Nejvíce se proslavila díky filmům "" z roku 2009 a "Scooby Doo! Prokletí nestvůry z jezera" z roku 2010. Dále se objevila jako Stella ve filmu "Lemonade Mouth", originálním filmu stanice Disney Channel. V únoru 2015 vydala své debutové sólové EP.

Hayley Kiyoko, née Hayley Alcroft le, aussi appelée « Lesbian Jesus », est une actrice, musicienne, compositrice, directrice, chanteuse et danseuse américaine. Après 3 EP, elle a sorti le son premier album intitulé "Expectations".


Život.

Po dokončení střední školy v Brightonu roku 1938 začal Garfield studovat umění na Regent Street Polytechnic (nyní Westminsterská univerzita). Studia však musel přerušit, nejprve z finančních důvodů, později pro vypuknutí druhé světové války. Sloužil v britské armádě u zdravotnického sboru umístěného v Belgii, kde se seznámil s Vivien Alcockovou (1924–2003), se kterou se roku 1948 oženil (byla to jeho druhá manželka, první jeho manželství z roku 1941 bylo po několika měsících rozvedeno). Vivien se později stala také spisovatelkou knih pro mládež, ovlivňovala Garfieldovo psaní a dodala mu i náměty pro některé jeho knihy.  Po válce pracoval Garfield jako technik v biochemické laboratoři v nemocnici "Whittington Hospital" v Islingtonu a ve svém volném čase psal knihy. Časem se stal tak úspěšným, že se mohl literatuře věnovat plně. Debutoval roku 1964 historickým dobrodružným románem s pirátskou tematikou ve stylu Roberta Louise Stevensona "Jack Holborn", který byl původně určen pro dospělé, ale vydavatel jej přesvědčil, aby jej přizpůsobil dětskému čtenáři. Jeho druhá kniha, "Devil in the Fog" (1966, Ďábel se skrývá v mlze), získala (jako první vůbec) prestižní cenu "Guardian Award", určenou pro britské autory dětských knih.  Většina jeho dalších knih se odehrává v Anglii 18. nebo 19. století a jejich hrdiny jsou chlapci odkázaní na dobročinnost svého okolí, kteří prožívají tajemná a nebezpečná dobrodružství. Tím a především důrazem na sociální a morální aspekty se jeho romány přibližují dílům Charlese Dickense. Neméně významnou součástí autorovy tvorby pro děti jsou adaptace dramat Williama Shakespeara pro dvanáctidílný animovaný televizní seriál "Shakespeare: The Animated Tales" (1992–1994, Shakespeare: animované příběhy), které vyšly také knižně.  Roku 1985 byl Garfield zvolen členem "Royal Society of Literature". Zemřel roku 1996 na rakovinu v nemocnici "Whittington Hospital", kde v mládí pracoval.

Leon Garfield (14. července 1921, Brighton, Sussex – 2. června 1996, Londýn) byl anglický spisovatel, známý především svými historickými dobrodružnými romány pro děti a mládež.

Leon Garfield, né le à Brighton dans le Sussex et mort le à l'âge de 74 ans, est un écrivain britannique, connu pour ses romans historiques pour la jeunesse.


Historie.

V prvních deseti ročnících, mezi roky 1963–1972, zaznamenaly Francouzky stabilní výsledky a nikdy neopustily soutěž před branami čtvrtfinále. Tato výkonnost pokračovala do počátku osmdesátých let, kdy celkový poměr výher a proher činil 63 %. Do té doby si tým čtyřikrát zahrál semifinále a v roce 1982 vyhrál turnaj útěchy pro poražené v úvodním kole. Kvalitiativní pokles z průběhu osmdesátých let, s nízkou 40% úspěšností výher mezi roky 1983–1989, se zastavil v sezóně 1992, kdy Francie postoupila poprvé po šesti letech do čtvrtfinále. Následovaly čtyři ročníky 1993, 1994, 1995 a 1996, v nichž tenistky dohrály v semifinále.  Zlepšení výsledků se projevilo roku 1997 premiérovým postupem do světového finále. V něm zdolaly Nizozemsko 4:1 na zápasy a dosáhly na první titul, především díky tenistkám stabilně figurujícím v elitní světové dvacítce žebříčku WTA. Dva body z dvouher získala Sandrine Testudová, třetí přidala Mary Pierceová a čtyřhru za rozhodnutého stavu ovládl pár Alexandra Fusaiová a Nathalie Tauziatová. K druhé trofeji v sezóně 2003 je dovedly především výkony příští světové jedničky Amélie Mauresmové, která v osmi dvouhrách světové skupiny vybojovala všech osm bodů. V moskevském finálovém duelu Francouzky zdolaly Spojené státy 4:1 na zápasy. Dosud nejlepší období pokračovalo finálovými účastmi z let 2004 a 2005, když v obou případech nestačily na Rusko. Bodový zisk francouzskému družstvu v listopadu 2003 zajistil debutový posun do čela žebříčku ITF. Francouzky se tak od jeho zavedení staly druhým týmem na 1. místě, a k roku 2017 patřilo k pěti takovým družstvům.  V roce 2011 zůstávala francouzská reprezentace posledním účastníkem Fed Cupu, která nikdy nesestoupila ze světové skupiny. Prohraná baráž se Španělkami 1:4 ji však premiérově poslala do druhé světové skupiny 2012. Návrat do nejvyšší etáže se uskutečnil v roce 2015 po zvládnuté baráži 2014 nad Američankami v poměru 3:2. V sezóně 2014 Francouzky zaznamenaly nejnižší postavení na žebříčku ITF, když jim patřila 18. příčka. Po osmi letech se v roce 2015 opět probojovaly do semifinále, v němž nenašly recept na Češky. Proti stejnému soupeři v listopadu 2016 podlehly ve finále světové skupiny, do nějž postoupily po jedenácti letech. V zápase přitom nevyužily vedení 2:1. Třetí trofej Francouzky vybojovaly v roce 2019, když v perthském finále porazily Austrálii 3:2 na zápasy. Duel rozhodla až závěrečná čtyřhra. Tři body získala Kristina Mladenovicová, která druhý hrací den porazila i světovou jedničku Ashleigh Bartyovou. V deblu pak Mladenovicová s Garciaovou zdolaly pár Bartyová a Stosurová.

Fedcupový tým Francie reprezentuje Francii ve Fed Cupu od jeho založení v roce 1963 pod vedením národního tenisového svazu Fédération Française de tennis. Představuje jedno ze čtyř družstev, které odehrálo všechny ročníky soutěže.

L'équipe de France de Fed Cup est l’équipe qui représente la France lors de la compétition de tennis féminin par équipes nationales appelée Fed Cup (ou « Coupe de la Fédération » entre 1963 et 1994).


Život.

Od deseti let se začal věnovat filmové hudbě. Později vystudoval magisterský titul na "School of Visual Art" v New Yorku. Zpočátku pracoval ve studiích Universal a Disney v New Yorku. Později se přestěhoval do Los Angeles, kde pracoval pro Disney jako asistent produkce videoher.  První velkou skladatelskou kompozicí byla orchestrální hudba k videohře "The Lost World: Jurassic Park" od DreamWorks Interactive. Proslavil se také soundtrackem ke hře Medal of Honor, díky kterému si ho režisér J. J. Abrams vybral jako skladatele pro seriál Alias. Jejich spolupráce pokračovala i v kultovním seriálu Ztraceni, kde bylo zapotřebí 120 hodin hudby. Během seriálu složil také hudbu ke hře Call of Duty a v roce 2004 také k animovanému filmu Úžasňákovi. Pokračoval soundtrackem Mission Impossible III a získal nominaci na Oscara za hudbu k filmu Ratatouille. Toto ocenění nakonec získal díky animovanému filmu Vzhůru do oblak (2009), téhož roku napsal též hudbu pro sci-fi film "Star Trek".  Mezi jeho další počiny patří soundtracky k filmům "", "Super 8", "Auta 2", ", V hlavě, Zootropolis, Jurský svět", "Doktor Strange", další "Star Trek:Do Neznáma" a v poslední řadě také "Rogue One" z nové série Lucasfilmu.

Ocenění.

Cena Akademie(Oscar)-.

Ratatoullie(2008)  Vzhůru do oblak(2010)"proměnil"

Zlatý Glóbus-.

Vzhůru do oblak(2010)"proměnil"

BAFTA-.

Vzhůru do oblak(2010)"proměnil"

Cena Saturn-.

Rogue One(2016)  Doctor Strange(2016)  Úsvit Planety opic(2015)  Super 8(2012)"proměnil"  Mission Impossible IV.(2012)  Ať vejde ten pravý(2011)  Vzhůru do oblak(2010)  Úžasňákovi(2005)

Michael Giacchino (* 10. října 1967, Riverside Township, New Jersey, USA) je americký hudební skladatel. Patří mezi známé hudební skladatele filmové a seriálové hudby.

Michael Giacchino, né le dans le New Jersey, est un compositeur américain. Il s'est fait remarquer dans les années 1990 en composant les musiques de jeux vidéo comme "" (1997), "Gargoyles" (1995) puis la célèbre série des "Medal of Honor" (de 1999 à 2007). Il travaille beaucoup sur les productions de J. J. Abrams comme les films "Mission Impossible III", "Star Trek", "Super 8" ou encore les séries "", "Alias", "Fringe" et "Alcatraz". Il a également collaboré à plusieurs reprises avec le studio d'animation Pixar sur des courts-métrages ("L'Homme orchestre" et "Extra-terrien") comme sur des films ("Les Indestructibles", "Ratatouille", "Là-haut", "Cars 2" et "Vice Versa").


Charakteristika.

Ladicí symboly jsou uloženy v tabulce symbolů, která je buď součástí spustitelného souboru nebo mohou být uloženy zvlášť (např. v distribucích Linuxu). Ladící symboly jsou vytvářeny v době překladu programu. Obvykle je nutné instruovat překladač, aby ladící informace do výsledného cílového kódu uložil. Ladicí symboly jsou využívány pro analýzu běhu programu (trasování), hledání chyb v programu nebo zjišťování příčiny pádu programu (pomocí core dump).  Jsou-li ladicí symboly uloženy přímo ve spustitelném souboru, je jeho výsledná velikost až několikanásobně vyšší, než kdyby ladicí symboly nebyly v kódu obsaženy. Proto jsou často ukládány do samostatných souborů nebo jsou ze spustitelných souborů odstraňovány (v unixových systémech příkazem strip). V Microsoft Windows se tento soubor nazývá PNR. Někteří tvůrci programů však tyto informace neposkytují (typicky komerční software), případně je poskytují zvlášť ze speciálních serverů nebo sbírají binární informace, které analyzují interně (Microsoft Windows). Například firma Microsoft distribuuje jen dílčí ladící symboly (pouze veřejné funkce, globální proměnné a jejich datové typy), zatímco Mozilla Corporation distribuuje úplné informace pro ladění (např. pro Mozilla Firefox). Někdy je nabízen i zdrojový kód programu, který ladění dále usnadňuje (typicky open source software).

Historie.

Ladicí symboly byly zřejmě poprvé použity ve světě sálových počítačů, u kterých se téměř od prvního uvedení vhodných počítačových displejů zobrazovaly symbolické ladící informace (před tím jen v podobě poznámek u tisku kódu na papír). Nebyly omezeny pouze na vysokoúrovňové zkompilované jazyky, ale byly k dispozici i pro nízkoúrovňové kódy napsané v jazyce symbolických adres. Například strojový kód pro IBM/360 zahrnoval na vyžádání „SYM karty“, které byly obvykle ignorovány zavaděčem programu, ale využity pro ladicí programy, protože byly součástí stejné programové knihovny, jako spustitelný kód.

Ladicí symbol je v informatice označení pro informace popisující funkci strojového kódu ve vztahu k programovacímu jazyku. Ladicí symboly popisují umístění proměnných v operační paměti, jejich datových typů, umístění funkcí i odpovídající úseky (řádky) ve zdrojovém kódu. Debugger může díky nim při ladění počítačového programu vypisovat obsah proměnných, krokovat program, nastavovat breakpointy a podobně.

En programmation informatique, un symbole est une étiquette apposée sur certains éléments du code objet, du bytecode ou d'un arbre syntaxique abstrait, permettant de les identifier sous cette forme transformée du code source.


Život a dílo.

V mládí studovala internátní klášterní školu, po té nastoupila ke kosmetické firmě, kde ji objevil novinář časopisu pro teenagery a nabídl jí práci modelky. Ve spolupráci s módní návrhářkou Mary Quant se stala jednou z prvních modelek představujících minisukni, čímž získala obrovský úspěch a popularitu.  V roce 1964 dostala nabídku na účinkování v malé roli ve filmu "Perný den" o skupině Beatles, kde se seznámila s Georgem Harrisonem, který se 21. ledna 1966 stal jejím manželem. Toto manželství se rozpadlo v roce 1977, nejen kvůli drogám, které George stále užíval, ale také kvůli nevěrám George Harrisona a jeho zvláštnímu životnímu stylu, který vedl. Právě však ty nevěry byly, dle jejích slov, důvodem navázání jejího vztahu s Claptonem, který nastal ještě během jejího prvního manželství. V roce 1979 se provdala za Erica Claptona, který byl závislý na drogách a alkoholu, a právě ona mu pomáhala se zbavit závislostí. I toto manželství se v roce 1986 rozpadlo, především kvůli Claptonovým alkoholickým excesům a zvláště opakovaným nevěrám, během nichž se mu narodil nemanželský syn Conor s italskou modelkou Lory Del Santo, což představovalo pro bězdětnou Pattie poslední kapku.  Pattie Boydová se stala inspirací pro písně napsané oběma hudebníky: Harrisonovy skladby „Something“, „I Need You“, „For You Blue“, „Birthday“ a „Isn't It a Pity“, a Claptonovy skladby „Layla“, „Wonderful Tonight“ a „Bell Bottom Blues“.  Dnes je úspěšnou fotografkou, která vystavuje své fotografie po celém světě. Její nejznámější snímky pocházejí z období jejího života s Beatles a s Ericem Claptonem. Ve volném čase se věnuje zahrádkářství a pilates.  V roce 2007 vydala autobiografii nazvanou "Wonderful Today", ve které se obšírnějí zabývá právě svými vztahy s Harrisonem a Claptonem.

Patricia Anne Boydová (nepřechýleně Boyd, * 17. března 1944, Taunton (Somerset), Anglie, Spojené království) je anglická fotografka a bývalá modelka a manželka George Harrisona, člena skupiny The Beatles, a kytaristy Erica Claptona.

Patricia Anne « Pattie » Boyd, née le à Taunton, est une mannequin et photographe britannique. Elle est célèbre pour avoir été la femme de deux grands musiciens rock : George Harrison et Eric Clapton, et donc l'inspiratrice de nombreuses chansons d'amour.


Kariéra.

Pätzold se narodil v dnešním Kazachstánu a tehdejším Sovětském svazu, ale sám byl příslušníkem německého etnika. Po pádu Sovětského svazu a ustavení kazašsko-ruských hranic, se Pätzold ve svých 13 letech odstěhoval do Německa. Tam si jej vyhlídli skauti týmu Kölner Haie. Poté začal hrát německou juniorskou Deutsche Nachwuchsligu za tým KEC. Krátce poté byl přijat do německé juniorské reprezentace a mohl hrát na Mistrovství světa juniorů 2000. Před sezónou přišel do týmu Kölner Haie, který hrál německou nejvyšší soutěž Deutsche Eishockey Ligu. V týmu, se ale přes konkurenci Andrewa Vernera a Josepha Heißa neprosadil a chytal v nižší lize za TSV Erding.  V draftu NHL 2001 byl vybrán na 107. místě týmem San Jose Sharks. Na konci sezóny 2001/02 slavil s týmem KEC vítězství v německém poháru. V týmu působil jako náhradník Chrise Roglese. Rok před tím, než odešel do zámoří působil v Adleru Mannheim. Mezi roky 2003 a 2006 hrál v Clevelandu Barons, což byl farmářský klub týmu NHL San Jose Sharks. Během sezóny 2005–06 byl Pätzold poprvé povolán do San José, když se zranil Vesa Toskala, ale nenastoupil a zastával pouze pozici náhradníka Jevgenije Nabokova. Od podzimu 2006 hrál Pätzold za novou farmu týmu San José − Worcester Sharks, kde tvořil brankářské trio s německým kolegou Thomasem Greissem a s Kanaďanem Nolanem Schaeferem. 4. března 2007 byl Pätzold opět povolán do NHL, kde ale opět nechytal. Po vypadnutí Worcesteru v 1. kole playoff AHL nominoval Pätzolda Uwe Krupp do německé reprezentace na Mistrovství světa 2007 v Moskvě.  V létě roku 2007 podepsal Pätzold se San José jednoletou smlouvu. Na tréninkovém kempu před sezónou 2007/08 bojoval Pätzold po odchodu Vesy Toskaly do Toronta o post brankářské dvojky San Jose s Thomasem Greissem. Ve třetím zápase Pätzold debutoval v NHL, když po 48 minutách vystřídal Jevgenije Nabokova. V polovině ledna 2008 byl odeslán na farmu. Po sezóně mu San Jose Sharks neprodloužili kontrakt a Pätzold odešel hrát do východoevropské ligy KHL za tým Viťaz Čechov. V sezóně 2008/09 odchytal v prvních 16 zápasech pouze jedno nepovedené utkání a v klubové hierarchii klesl až na pozici třetího brankáře. Poté odešel v polovině sezóny do Německa, kde podepsal smlouvu s Hannoverem Scorpions. Před sezónou 2009/10 podepsal dvouletou smlouvu s týmem ERC Ingolstadt, ale po jedné sezóně byla smlouva zrušena a Pätzold podepsal jednoletou smlouvu se Straubingem Tigers. Před sezónou 2011/12 podepsal znova smlouvu s Hannoverem Scorpions.

Dimitri Andrejevič Pätzold (* 3. února 1983, Öskemen, Sovětský svaz) je německý hokejový brankář hrající v týmu Hannover Scorpions v německé lize DEL.

Dimitri Pätzold ou Dmitri Andreïevitch Petsold - du - (né le à Öskemen, anciennement Oust-Kamenogorsk, en République socialiste soviétique du Kazakhstan) est un joueur professionnel allemand de hockey sur glace. Il évolue au poste de gardien de but.


Obsah.

Smyslem knihy má být otevření lidského potenciálu čtenáře, a to pomocí následující struktury:

Paradigmata a principy.

V první části se autor zabývá "paradigmaty", což jsou podle něj zjednodušeně brýle, přes které se díváme na svět. Zde uvádí způsoby, jak se zbavit svých paradigmat, která nejsou v souladu s "principy". Tyto "principy" jsou podle Coveyho určité rysy lidské povahy - řadí mezi ně např. férovost, integritu, čestnost, důstojnost, trpělivost, službu. Pokud člověk žije v souladu s nimi, dosáhne maxima svého potenciálu. Pokud je porušuje, nemůže podle Coveyho dosáhnout štěstí a úspěchu ve všech oblastech života. Pro život v souladu s principy je třeba 7 návyků z titulu knihy.  "Tyto principy jsou součástí téměř každého významného náboženství, sociální filozofie nebo etického systému, které prošly zkouškou času a přetrvaly. Jsou natolik evidentní, že jejich existenci není potřeba prokazovat."

Osobní vítězství.

V druhé části se autor zabývá "osobním vítězstvím". Tato část pokrývá první tři návyky: Smyslem této části je provést člověka od závislosti na druhých (citové, finanční, emocionální, hodnotící) k nezávislosti. Podle Coveyho je tento proces základem pro zdravý úspěch v životě každého člověka.

Společné vítězství.

Ve třetí části by čtenář měl projít přechodem od "nezávislosti" ke vzájemnosti. Autor vysvětluje, že samostatný nezávislý člověk došel teprve do poloviny cesty a že bez druhých se daleko nedostane. V této části knihy se autor více zaměřuje i na pracovní život. Do druhé trojice návyků patří:

Obnova sil.

Ve čtvrté a poslední kapitole se autor věnuje dlouhodobému hledisku používání návyků a vyrovnanému způsobu života, který popisuje v posledním návyku: Pomocí posledního návyku a všech předchozích dohromady by měl čtenář, který tyto principy opravdu aplikuje, dosáhnout významného zlepšení svého života.

Ohlasy.

Kniha vzbudila od svého vydání velké pozitivní ohlasy, zvláště mezi podnikateli a manažery. Mezi české podnikatele, kteří byli touto knihou pozitivně ovlivněni, patří například Stanislav Bernard, který napsal předmluvu k dotisku českého vydání (2009), nebo manažer Jan Mühlfeit. Autorem předmluvy dalšího dotisku (2012) je přední český psycholog Vladimír Smékal.

7 návyků skutečně efektivních lidí je kniha (), kterou napsal Stephen Covey, americký odborník na rozvoj osobnosti, vedení lidí a motivaci. Knihy se prodalo více než 20 milionů výtisků ve 40 světových jazycích. Časopis Time ji v roce 2011 zařadil mezi 25 nejvlivnějších knih o managementu.

Les Sept Habitudes des Gens Efficaces ("The Seven Habits of Highly Effective People"), publié en 1989, est un ouvrage de développement personnel écrit par Stephen Covey. Vendu à plus de d'exemplaires (2004) dans. Le livre énumère sept principes qui, si établis en tant qu'habitudes, sont censés aider une personne à gérer efficacement son quotidien et ses projets dans tous les aspects de son existence : professionnel, mais aussi familial et civique. Selon Covey, cela demande essentiellement le respect de quelques principes universels et d'ailleurs intemporels.


Hráčská kariéra.

Klubová kariéra.

Hrál v sovětské lize za týmy Kristall Saratov, HC Lokomotiv Moskva a od roku 1967 za prominentní sovětský armádní klub CSKA Moskva. Za CSKA odehrál čtrnáct sezón. Po většinu této doby nastupoval na pravém křídle elitní formace, v níž hrál s Valerijem Charlamovem a Vladimirem Petrovem. Tento útok spolu nastupoval také v národním týmu. S výjimkou let 1969, 1974 a 1976 pokaždé s klubem vybojoval sovětský titul a dominoval také na evropské scéně, když za dobu Michajlovova působení jedenáctkrát zvítězil v Poháru evropských mistrů. Celkem Boris Michajlov odehrál v sovětské lize 572 utkání, v nichž vstřelil 429 gólů. Třikrát se stal nejlepším střelcem ligy.

Reprezentace.

V sovětské reprezentaci působil čtrnáct sezón, většinu z této doby jako kapitán. Historicky je s 207 góly druhým nejlepším sovětským střelcem (po Alexandru Malcevovi). Stal se osmkrát mistrem světa, za dobu jeho působení jen třikrát sovětská reprezentace na mistrovství světa nezvítězila - v letech 1972, 1976 a 1977 se hvězdný tým umístil až za Československem. Je také dvojnásobným olympijským vítězem. Poslední utkání v dresu SSSR odehrál v Paláci sportu Lužniki před čtrnácti tisíci lidmi, po skončení utkání jej spoluhráči za velkého aplauzu nosili na ramenou kolem kluziště.

Trenérská kariéra.

Po skončení aktivní kariéry začal pracovat jako trenér, působil mimo jiné v sovětském SKA Leningrad, na asistentském postu v CSKA Moskva či jako hlavní trenér ve švýcarském klubu Rapperswil-Jona Lakers. V roce 1993 převzal ruskou reprezentaci a vybojoval s ní první ruský titul mistra světa. U ruského národního týmu působil v různých trenérských pozicích s přestávkami až do roku 2006, svůj prvotní úspěch již nezopakoval.

Úspěchy a ocenění.

Týmové  Individuální

Klubové statistiky.

G - góly A - asistence B - kanadské body TM - trestné minuty

Boris Petrovič Michajlov (rusky Борис Петрович Михайлов) (* 6. října 1944, Moskva) je bývalý ruský hokejový útočník, který reprezentoval Sovětský svaz. Později působil jako hokejový trenér.

Boris Petrovitch Mikhaïlov (en ; né le à Moscou) est un joueur de hockey sur glace. Il est le père de Iegor Mikhaïlov.


Vzhled.

Od podobných vos obecných je snadno odlišíme podle zřetelné tečky na čelním štítku, pod kterou jsou menší dvě. U vosy obecné je kresba odlišná a větší. Na horní straně zadečku jsou mezi černými pruhy oddělené tečky, u vos obecných jsou tečky s pruhy spojené. Jako všechny vosy má kromě složených očí ještě tři jednoduchá očka (ocelli) na temeni hlavy. Oproti dalšímu častému druhu vos z čeledi sršňovitých, vosíkům, mají jinou stavbu těla. U vosíků je zvláště nápadný dlouhý zadeček, který vosy nemají. Vosíci za sebou v letu, na rozdíl od vos, volně věší své dlouhé zadní nohy.

Rozšíření.

Původní areál najdeme stejně jako u vosy obecné v Eurasii, vlivem člověka se ovšem dostala do končin nových. S vosou obecnou se setkala v Austrálii (je zde však úspěšnější), na Novém Zélandu (tady je naopak vosou obecnou vytlačována) a v Jižní Americe, samostatně pak kolonizovala Jihoafrickou republiku a Severní Ameriku. Ilustrační mapka rozšíření, zde i na anglické verzi, je chybná – v Jihoafrické republice vosy útočné nalezneme pouze v Západním Kapsku na jihozápadě země. Naopak areál v Severní Americe je podstatně větší. Na Novém Zélandu rovněž občas hnízda na podzim nezanikají a mohou tedy dorůst v dalších letech podstatně větší velikosti než v původním areálu - rekordmanem bylo hnízdo vysoké zhruba 4 m, které obsahovalo asi 4 miliony komůrek.

Způsob života.

Složení kolonie.

Vosy si, na rozdíl od svých samotářských předků, zakládají velká hnízda. Kolonií se nazývá hmyzí stát, který může vlastnit více hnízd, u vos to ale obvykle je jen jedno. Většinou obyvatel hnízda jsou dělnice, což jsou neplodné samice. Ty se starají o chod kolonie – zajišťují přísun potravy pro larvy a královnu, zvětšují hnízdo a brání ho před vetřelci. Královna pouze klade vajíčka, která projdou stadiem larvy a kukly, než se z nich vylíhne dospělá vosa. Samci ve hnízdě mohou vykonávat i úlohu dělnic, ale nemají žihadlo a sami jsou často dělnicemi krmeni. Jejich primární úlohou je oplození samice, po kterém hynou.

Životní cyklus.

Oplozené samice se probouzejí ze zimního spánku na začátku jara. Hledají nová místa pro hnízdo v norách, někdy i v nadzemních temných prostorách. Své hnízdo staví z rozžvýkaného dřeva, které dobře tepelně izoluje. Hnízdo má strukturu včelího plástu, je tvořeno komůrkami, do kterých naklade královna vajíčka. Larvy z nich vylíhnuté královna krmí masitou potravou. Po několika dnech krmení larvy svou komůrku zavíčkují tenkým bílým vláknem. Uvnitř se zakuklí a přemění ve vosí dělnice. Dělnice pak převezmou všechny práce a královna se věnuje kladení vajíček. S pomocí dělnic se hnízdo rychle rozrůstá a vosy často svou noru musí zvětšit.  Když královna na začátku podzimu naklade vajíčka samic a samců, dělnic je i tisíc. Larvy těchto pohlavních jedinců a dospělci z nich vylíhnutí potřebují intenzivní péči a dělnice kvůli nim zanedbají královnu i larvy dělnic. Královna pak odletí a venku zhyne. Dělnice tak postupně vymřou bez náhrady, ale ještě stihnou pohlavní jedince (zvláště samice) vykrmit. Ti se pak páří venku při tzv. rojení. Samice si najdou místo pro přezimování, může být i několik samic pohromadě. Na jaře opět založí nová hnízda.

Potrava.

Dospělé vosy nejsou dravé a přijímají nektar, ovocné šťávy nebo vyhledávají potravu i u lidí. Přijímají i výživný sekret, který vylučují larvy. Ten obsahuje důležité živiny, které jsou potřeba při létání. Naopak larvy jsou dravé, a dělnice pro ně musí lovit mouchy nebo housenky. Mouchy okusují a obvykle si nechají jen hrudník, který je nejhodnotnější. O potravu larvy žádají škrábáním o stěny buňky, které se mění podle jejich stáří i hladu. Vosy si s larvami i s ostatními potravu předávají tzv. trofalaxí. Mezi dospělci má i společenský význam, jelikož se kombinuje pach obou účastníků a udržuje se tak jednotný pach kolonie.

Vosy a člověk.

Agresivita.

Vosy útočné jsou poměrně agresivní, ve srovnání s ostatními druhy nejsou tak klidné. Mají poměrně početná hnízda, proto je pravděpodobnost setkání s vosou v blízkosti hnízda větší. Pokud člověk na hnízdo přímo neútočí, napadnou ho nejprve jen strážkyně, které ale hned vypustí poplašný feromon. Ten zmobilizuje ostatní vosy a narušitel je poměrně dlouho pronásledován. Při setkání mimo hnízdo ale bodnutí vosou nehrozí i při neklidném chování (mávání rukama atp.). V kritickém ohrožení bodají dělnice i ve vlastní obraně, např. pokud jsou přimáčknuty.

Úloha vos v přírodě.

Vosy útočné nejsou jako opylovači významné, ale jsou důležitými hubiteli škůdců. Loví zejména mouchy a housenky, příležitostně i můry. Přemnožené vosy mohou napadat včelí úly, kde loví včely nebo kradou med. Jejich přemnožení brání v menší míře ptáci, a to vlha pestrá, včelojed lesní, ale hlavně také sršeň obecná. Konkurencí vosy útočné je vosa obecná, s podobným způsobem života i chováním. Vosy obecné a útočné na sebe při bližším setkání neútočí.

Falešné útoky.

Vosy i sršně začnou člověka varovně obletovat, když jsou vyrušeny. Svou obranu doprovázejí hlasitým bzučením a létají kmitavě. Tímto chováním se snaží narušitele zastrašit, někdy tak reagují i na jiný hmyz. Pokud člověk uteče, vosa jej nepronásleduje. Lidé mohou mít následně pocit, že unikli žihadlu agresivní vosy. Ve skutečnosti však vosa nebo sršeň žihadlo nepoužije, ani když ji člověk ignoruje nebo se dokonce ožene. Někdy člověk zamění mouchu pestřenku za vosu, jelikož tyto mouchy se též chovají jako vosy. Od vos se poznají podle schopnosti stát v letu.

Vosa útočná ("Vespula germanica," též "Paravespula germanica") je zástupce společenského blanokřídlého hmyzu z čeledi sršňovitých. Své žihadlo může použít opakovaně, neboť není opatřeno zpětnými háčky.

La guêpe germanique ou guêpe européenne, "Vespula germanica", est une espèce de guêpes sociales, présente dans la plupart des pays de l’hémisphère nord.


Pozadí.

Demi uvedla, že nové album "bude mít jiný zvuk." Na rozdíl od rockových vlivů jejího debutového alba "Don't Forget", bude toto album obsahovat více typů písní od Johna Mayera. Vyjádřila, že její předchozí album obsahovalo více zvuku od Jonas Brothers, kteří ho pomohli napsat. Při psaní alba pracovala se svou hudební inspirací, s Johnem Mayerem, Jonem McLaughlinem, a Williamem Beckettem. Demi vystupovala se svou novou hudbou na svém letním turné v roce 2009.

Kritika.

Album dostalo skóre 65/100 od Metacritic. Ve smíšené recenzi, PopMatters dal albu 5 hvězdiček z 10. V prosinci 2009, Allmusic zařadil Here We Go Again mezi nejlepší popová alba roku 2009. V roce 2010 byla píseň "Catch Me" nominována na Teen Choice Awards pro Výběr milostné písně.

Singly.

"Here We Go Again" je první singl z alba. Dne 23. června 2009 byl vydán jako singl volně ke stáhnutí na internetu. Píseň se umístila na 15. místě v žebříčku Billboard Charts. O písni kolovaly fámy, že je to druhý singl z alba Here We Go Again ve Velké Británii.  "Gift of a Friend" je promo singl z alba, který byl vydán dne 8. září 2009 na podporu filmu Zvonilka a ztracený poklad, stejně jako soundtrack filmu. Hudební video uvádí Zvonilku a další různé postavy z filmu.  "Remember December" je druhý oficiální singl z alba, který byl vydán 17. listopadu 2009. Hudební video bylo natočeno 26. října 2009 a bylo vydáno 12. listopadu 2009. Tamar Anitai z MTV Buzzworthy zařadil píseň na páté místo do seznamu Top pět písní roku 2009. Píseň dosáhla 38. místa na americké hitparádě Hot Dance Club Play, ale selhal v hitparádě Billboard Hot 100. Ve Velké Británii vyšel tento song 15. února 2010, kdy píseň dosáhla 80. místa.

Propagace.

Rádio Disney uvádělo písně z alba denně od 16. července. To vedlo k tomu, že album mělo premiéru až v sobotu, 18. července s retranslací následujícího dne. Píseň Remember December byla podporována ve Velké Británii v show "The Alan Titchmarch Show", "Blue Peter" a "Freshly Squeezed" během ledna a února 2010.

Seznam skladeb.

Speciální vydání.

Pouze v Brazílii a Kolumbii byla vydána edice z turné k podpoře jihoamerického turné v roce 2010.

Here We Go Again je druhé studiové album od americké pop-rockové zpěvačky Demi Lovato. Album vyšlo 21. července 2009 pod společností Hollywood. Na americkém žebříčku Billboard 200 píseň debutovala na prvním místě. Během prvního týdne se prodalo 108 000 kopií.

Here We Go Again est le deuxième album de la chanteuse et actrice américaine Demi Lovato. Cet opus est sortie le sous le label de Hollywood Records. Demi a coécrit la majorité des chansons sans aucune aide des Jonas Brothers. Cet opus a été produit par de nouveaux producteurs comme Aris Archonitis, Gary Clark, Adam Dodd, John Fields, Jon McLaughlin, Jeannie Lurie, et Anne Preven. Le chanteur et compositeur John Mayer a aussi contribué à l'écriture de la chanson "World Of Chances". Au niveau musical, "Here We Go Again" comporte des chansons aux tonalités pop rock et power pop avec un peu d'acoustique et de soul. les paroles parlent d'amour, d'indépendance et de liberté.


Život.

Narodil se v peruánské Limě. Ve svých 19. letech nastoupil ke španělskému námořnictvu v Cádizu. Jeho postavení v námořnictvu rychle rostlo. O čtyři roky později v roce 1767 získal důstojnickou hodnost námořního podporučíka ("Alferez de fragata"). V roce 1773 byl povýšen na námořního praporčíka ("Alferez de navio") a v roce 1774 na námořního poručíka ("Teniente de navio"). Po návratu do Ameriky nastoupil na španělskou námořní základnu v San Blas v Místokrálovství Nové Španělsko.  V roce 1775 se účastnil výpravy na sever od Kalifornie, kde plul podél pobřeží objeveného Alexejem Iljičem Čirikovem. Jejich úkolem bylo nalézt ruské osady na severu. Brzy výpravu začaly zužovat kurděje. Po vystoupení na břeh došlo k nedorozumění s domorodci a několik námořníků bylo zabito. Jedna loď se vrátila do San Blas. On s druhou lodí pokračoval na sever až k 60° severní šířky, žádné ruské osídlení nenašel a tak se vrátil na základnu.  Další výprava následovala v roce 1779 jejímž velením byl pověřen španělský námořník Ignacio de Arteaga y Bazán. Velením druhé lodi byl pověřen Bodega. Jejich úkolem bylo nalézt cestu severozápadním průjezdem od západu. Při cestě na sever zkoumali každý záliv, ale volné moře nenalezli. Po doplutí k 61° severní šířky zakotvili v zálivu Port Etches u ostrovů Prince Williama. Místo nazvali "Puerto de Santiago". Po vystoupení na břeh vykonali formální obřad. V průvodu nesli velký kříž, zpívali Te Deum a po výstřelu z děla a mušket následovali litanie a modlitby. Tím prohlásili pobřeží jako území patřící španělské koruně.  V roce 1780 byl vyslán do Místokrálovství v Peru za účelem obchodu hlavně s rtutí, kterou Španělé potřebovali k těžbě stříbra v Mexiku. Po návratu na základnu v San Blas dostal rozkaz odcestovat do Havany na Kubě, kde v roce 1784 požádal o povolení k cestě do Španělska, kde strávil 4 roky. Po té se vrátil do Nového Španělska. V roce 1792 pokračoval v mapování pobřeží na sever od Kalifornie společně s Georgem Vancouverem se dostali až k Aljašce, kde vyměřovali průliv "Juana de Fuca", při té příležitosti objevil několik ostrovů, z nichž jeden je po něm nazván "Quadra". Po té se vrátil na jih, kde v Ciudad de México v roce 1794 zemřel.

Juan Francisco Bodega y Quadra (22. května 1744, Lima, Peru – 26. března 1794, Ciudad de México, Mexiko) byl španělský námořní důstojník.

Juan Francisco de la Bodega y Quadra, né le à Lima au Pérou et mort le à Mexico au Mexique, est un officier de marine espagnol et un explorateur employé par l'empire espagnol. Depuis sa base située à San Blas, aujourd'hui dans l'État mexicain de Nayarit, Bodega y Quadra fit plusieurs voyages dans le nord-ouest du continent d'Amérique du Nord, explorant jusqu'à l'Alaska.