Přehled.

Argumenty, předkládané antistratfordiány, mají několik společných rysů. Snaží se dokázat nepravost autorství Williama Shakespeara ze Stratfordu a obvykle nabízejí argumenty ve prospěch jiných kandidátů. Často také předpokládají teorie různých konspiračních spiknutí, která měla skutečného autora chránit před odhalením nebo naopak tomuto odhalení zabránit. Tím vysvětlují, proč neexistují žádné přímé důkazy pro jejich kandidáta a proč historické záznamy podporují autorství Shakespeara ze Stratfordu.  Mnoho antistratfordiánů tvrdí, že Shakespearův kánon předvádí takovou šíři vědomostí a takovou důvěrnou znalost alžbětinského a jakubovského dvora a politiky, že nikdo jiný, než vysoce vzdělaný šlechtic nebo člen dvora by je napsat nemohl. Vedle literárních referencí, kritických komentářů a poznámek o herectví jsou všechny dostupné údaje o Shakespearově životě nezajímavé osobní záznamy jako zápisy v matrikách o křtu, sňatku a úmrtí, daňové záznamy, žaloby dlužníků a transakce s nemovitostmi. Navíc žádný historický dokument nedosvědčuje, že by Shakespeare získal nějaké vzdělání. Nedochoval se žádný dopis nebo rukopis, který by prokazatelně napsal Shakespeare ze Stratfordu. Skeptikům se tak rýsuje profil osoby, která se výrazně liší od autora těchto her a poezie. Podle Charlese Nicholla některé proslulé, veřejně činné osobnosti, jako byli Walt Whitman, Mark Twain, Helen Kellerová, Henry James, Sigmund Freud, Charlie

Důkazy proti Shakespearovu autorství.

O Shakespearově osobním životě je známo velmi málo a závěry, založené na mezerách v jeho životopise, jsou užívány jako nepřímé důkazy proti jeho autorským schopnostem. Navíc je nedostatek životopisných údajů pokládán za náznak toho, že se vládní úředníci a další osoby organizovaně pokusili vymazat z historických záznamů všechny stopy po Shakespearovi a zároveň utajit totožnost skutečného autora. Chybějící záznamy o Shakespearově docházce na stratfordskou školu oxfordiánský badatel Ogburn a jiní vysvětlují tak, že byly úmyslně zničeny, aby se zamaskovalo, že Shakespeare školu nenavštěvoval.

Shakespearův původ.

Shakespeare se narodil, oženil a byl pohřben ve Stratfordu nad Avonou, tržním městě asi 100 mil (160 km) severozápadně od Londýna, které v té době mělo asi 1500 obyvatelů. Město bylo místním centrem trhu a porážek skopového dobytka, vyčiňovaly se v něm ovčí kůže a obchodovalo se s vlnou. Antistratfordiáni město často popisují jako místo, kde lišky dávaly dobrou noc, které celkově postrádalo kulturní prostředí, nutné k rozvoji velkého génia, a líčí Shakespeara jako vcelku nevzdělaného ignoranta.  Shakespearův otec John Shakespeare byl rukavičkář a městský úředník. Oženil se s Mary Ardenovou z rodu Ardenů, který žil v hrabství Warwickshire, ve kterém leží také Stratford, a který náležel k místní "gentry" (tj. venkovské šlechtě). Jak otec Williama Shakespeara tak jeho matka se podepisovali pouze značkami a žádný příklad jejich rukopisu není znám. To je dokladem toho, že Shakespeare vyrůstal v negramotné rodině.  Je známo

Vzdělání a gramotnost.

V argumentaci pro alternativní kandidáty autorství je naprostý nedostatek důkazů o Shakespearově vzdělání a dokonce i o jeho gramotnosti často zmiňován. Bezplatná "Králova nová škola" ("King’s New School") ve Stratfordu byla založena v roce 1553 a ležela asi 800 metrů (0,5 míle) od Shakespearova domova. Jednotlivé "grammar schools" (gramatické školy) se v alžbětinské době lišily svou kvalitou, ale jejich osnovy byly stanoveny královským výnosem: škola měla poskytovat rozsáhlé vzdělání v latinské gramatice, klasické literatuře a rétorice. Tehdejší ředitel školy Thomas Jenkins a její učitelé absolvovali Oxfordskou univerzitu. Z alžbětinské doby se ovšem do dneška nedochoval žádný seznam žáků tehdejší stratfordské školy, takže neexistuje žádný důkaz, že by Shakespeare

Jméno jako pseudonym.

V dochovaných podpisech psal William Shakespeare své jméno jinak, než jak je dochováno na titulních listech většiny jeho her. V literárních i neliterárních dokladech je pravopis příjmení různý, největší rozdíly jsou v rukopisných záznamech. To je pokládáno za důkaz, že Shakespeare nebyl ten, kdo psal ony hry, a že jméno bylo pseudonymem, kryjícím pravého autora.  Na titulních stranách 15 ze 48 individuálních vydání Shakespearových her (kvart, dále jen Q; 16 dalších vydání je anonymních) a dvou z pěti vydání jeho poezie (vše před vydáním "Prvního folia") bylo Shakespearovo jméno vytištěno se spojovníkem jako „Shake-speare“ nebo „Shak-spear“. Z těchto 15 titulních listů, kde je Shakespearovo jméno psáno se spojovníkem, patří 13 listů k pouhým třem hrám, "Richardu II." (Q2 1598, Q3 1598, Q4 1608 a Q5 1615), "Richardu III." (Q2

Mezery v důkazech.

Antistratfordiáni uvádějí, že žádný dokument explicitně neidentifikuje Shakespeara jako spisovatele; že důkazy místo toho podporují jeho kariéru obchodníka a investora do nemovitostí; a že jakýkoli význam, který mohl mít v londýnském divadelním světě (vedle jeho role jako zástěrky za skutečného autora) byl výsledkem jeho půjčování peněz a obchodování s divadelními rekvizitami, jeho herectví a podílnictví v divadelní společnosti. Antistratfordiáni také věří, že důkazy Shakespearovy literární kariéry byly

Okolnosti Shakespearovy smrti.

William Shakespeare zemřel 23. dubna 1616 ve Stratfordu a po sobě zanechal vlastnoručně podepsanou závěť, přičemž žádný ze tří jeho podpisů není podobný jinému, nýbrž se všechny od sebe ortograficky liší. V závěti odkázal téměř veškerý rozsáhlý majetek svým dvěma dcerám. Lze v ní také najít zmínku o „mé druhé nejlepší posteli“ jako jediném Shakespearově odkazu jeho ženě Anne Hathaway. Jazyk této závěti je nudný a nebásnický a je celkem logické, že pravděpodobně závěť sepsal právník. Nezmiňují se v ní žádné osobní dokumenty a knihy v majetku Shakespearově. Chybí také jakákoliv zmínka o autorských právech k tehdy již vydaným básním, zvláště k Sonetům nebo k jediné z 18 her, které již byly v době jeho smrti pod jeho jménem vydány. Její jediný odkaz na divadelní prostředí – a to peněžní dary spoluhercům, za které si měli koupit pamětní prsteny – byla vepsána mezi řádky, poté, co byla závěť již dokončena, což vrhá na autenticitu tohoto odkazu velký stín podezření.  Shakespearova pohřbu ve Stratfordu se nezúčastnily žádné významné osobnosti. Za celých dalších sedm let, až

Důkazy pro Shakespearovo autorství.

Většina akademických shakespearovců věří, že autor, o kterém se píše jako o „Shakespearovi“, je ten samý William Shakespeare, který se narodil ve Stratfordu nad Avonou v roce 1564 a zemřel zde v roce 1616. Tento Shakespeare se stal hercem a podílníkem v herecké družině "Služebníci lorda komořího" (později "Služebníci královi"), která vlastnila "divadlo Globe (Zeměkoule)", divadlo "U černých bratří (Blackfriars Theatre)" a výhradní práva k uvádění Shakespearových her v letech 1594–1642. Po roce 1596 bylo onomu Williamu Shakespearovi ze Stratfordu dovoleno užívat čestný název (honorifikum) „gentleman“, poté, co jeho otec získal vlastní erb.  Stratfordiáni nevidí žádný důvod soudit, že jméno „Shakespeare“ byl pseudonym nebo že by herec Shakespeare byl zástěrkou za skutečného autora. Záznamy určitých současníků označují Shakespeara jako spisovatele. Také jiní dramatici jako Ben Jonson a Christopher Marlowe pocházeli z podobného prostředí. (K těmto argumentům poznamenávají antistratfordiáni, že Jonson a Marlowe měli prokazatelně značné vzdělání.) Není doposud prokázán žádný současník, který by vyjádřil pochybnosti o autorství Williama Shakespeara ze Stratfordu. Informací o některých aspektech Shakespearova života je sice poskrovnu, ale podobně to platí o mnoha dramaticích té doby. O některých není známo skoro nic. Životy jiných, jako Jonsona, Marlowea nebo Johna Marstona, jsou doloženy mnohem více, kvůli jejich vzdělání, blízkému spojení se dvorem nebo konflikty se státní mocí či se zákonem. Argument, že neexistuje žádný důkaz Shakespearova autorství, je podle stratfordiánů údajně formou klamného logického úsudku známého jako "argument ex silentio", protože pokládá absenci důkazu za důkaz absence. Tradiční učenci užívají stejnou metodologii k připsání autorství určitých děl básníkovi a dramatikovi Williamu Shakespearovi, jakou užívají u jiných autorů jeho doby, a to existující historické záznamy a novodobé stylistické studie. Kritizují metody, užívané k identifikaci alternativních autorů, jako nespolehlivé a nevědecké a tvrdí, že tyto metody vysvětlují, proč bylo nalezeno více než 70 možných „skutečných“ autorů. Argumenty antistratfordiánů, že Shakespeare jako skoro každý jiný autor psal ve svém díle o sobě, odmítají stratfordiáni jako kulturní anachronismus. Podle nich se takový přístup stal běžným v 19. století, nikoli v alžbětinské nebo jakubovské éře. Dokonce i v 19. století, počínaje nejméně Williamem Hazlittem a Johnem Keatsem, bylo často poukazováno na to, že základ Shakespearova génia spočívá ve schopnosti nechat jednu každou ze svých postav hovořit podle její dané dramatické povahy, což činí pokusy určit totožnost autora z jeho díla problematickými.

Historické důkazy.

Historické důkazy jednoznačně připisují autorství shakespearovského kánonu Williamu Shakespearovi. Nejen, že se toto jméno objevuje na titulních stranách vydání her a básní, bylo uvedeno jako jméno velmi známého spisovatele nejméně 23krát za jeho života. Několik současníků dosvědčuje totožnost dramatika jako herce a současné dokumenty výslovně uvádějí, že tento herec byl stratfordský obyvatel.  V roce 1598 Francis Meres ve své "Palladis Tamia" uvedl Shakespeara jako dramatika a básníka, jednoho z autorů, kteří „anglický jazyk mohutně obohatili“ („English tongue is mightily enriched“). Meres jmenuje dvanáct her, které Shakespeare napsal, včetně čtyř, které nikdy nebyly vydány v kvartu: "Dvé šlechticů veronských", "Komedie plná omylů", "Snaha lásky vítězná" ("Love’s Labour’s Won") a

Záznamy současníků právního charakteru.

Svědectví současníků a nepřímé důkazy osobních vztahů těch, kteří se se Shakespearem jako hercem nebo dramatikem stýkali, podporují Shakespearovo autorství.  Historik a starožitník Sir George Buc sloužil od r. 1603 jako zástupce správce královských zábav (Master of the Revels) a od 1610 do r. 1622 přímo jako správce královských zábav. Jeho povinností bylo dohlížet a cenzurovat hry pro veřejná divadla, pořádat dvorní představení a po roce 1606 schvalovat hry k vydání. Na titulní stranu hry "George a Greene, the Pinner of Wakefield" (1599), vydané anonymně, si Buc poznamenal, že se radil se Shakespearem o jejím autorství. O Bucovi je známo, že byl velmi pečlivý ve svých snahách přiřadit hry a knihy správným autorům, a v

Uznání kolegy herci, dramatiky a spisovateli.

Herci John Heminges a Henry Condell Shakespeara znali a pracovali s ním více než dvacet let. V "Prvním foliu" v roce 1623 napsali, že vydávají tento soubor, „jen aby udrželi památku toho, kdo si ji zasluhuje, přítele a herce, jakým byl náš Shakespeare, naživu touto skromnou obětí jeho her“ („onely to keepe the memory of so worthy a Friend, & Fellow aliue, as was our Shakespeare, by humble offer of his playes“). Dramatik a básník Ben Jonson znal Shakespeara nejméně od roku 1598, kdy „Služebníci lorda komořího“ hráli v divadle "Curtain" (Opona) Jonsonovu hru "Každý podle své letory"

Shakespearova smrt – historická perspektiva.

Shakespearův náhrobek, postavený ve Stratfordu před r. 1623, nese nápisovou desku, která označuje Shakespeara jako spisovatele. První dva řádky praví latinsky: „Iudicio Pylium, genio Socratem, arte Maronem, terra tegit, populus maeret, Olymbus habet.“ („v úsudku pylijský, v géniovi Sókratés, v umění Maro, země jej kryje, lid oplakává, Olympos nese,“; odkazy na Nestora, Sókrata, Vergilia a horu Olympos). Náhrobek je zmiňován nejen v "Prvním foliu", ale i v dalších záznamech z počátku 17. století. Tyto záznamy připisují náhrobek Shakespearovi a reprodukují i nápis. Nápis do svého

Důkazy o Shakespearově autorství z jeho děl.

Shakespearovo dílo je nejstudovanějším světským dílem světa v dějinách. Zprávy současníků a textově-kritické studie podporují autorství někoho se vzděláním, pozadím a dobou života, které odpovídají Williamu Shakespearovi.  Neexistuje žádný záznam, ve kterém by jeho současník psal o Shakespearovi jako o vzdělaném spisovateli nebo učenci. Ben Jonson aa Francis Beaumont napsali o jeho nedostatku klasického vzdělání. Pokud by tyto hry psal někdo s univerzitním vzděláním, je těžké vysvětlit mnohé chyby v klasickém vzdělání. Nejenom že Shakespeare činí chyby v přízvucích mnoha antických jmen, ale ve hře "Troilus a Kressida" Řekové i Trojané citují Platóna a Aristotela tisíc let před jejich narozením. Willinsky soudí, že většina Shakespearových klasických narážek je převzata z knihy Thomase Coopera "Thesaurus Linguae Romanae et Britannicae" (1565), protože mnoho jejich chyb se opakuje

Historie sporu o autorství.

Bardolatrie a první pochyby.

I přes oslavné pocty, připojené k vydáním jeho děl, nebyl první století a půl Shakespeare pokládán za největšího spisovatele světa. Měl pověst dobrého dramatika a básníka mezi mnoha dalšími ze své doby. Po znovuotevření divadel za Restaurace po roce 1660 byly nejpopulárnější hry Beaumonta a Fletchera, zatímco Shakespeare a Jonson se dělili o druhé místo. Shakespearova proslulost vzrostla až poté, co jej v roce 1769 vyzdvihl herec David Garrick na oslavách Shakespearova jubilea ve Stratfordu. S výjimkou hrstky satirických a alegorických zpráv z 18. století neexistují v tomto období žádné úvahy o tom, že by Shakespearovy hry napsal někdo jiný. Otázka autorství vyvstala teprve poté, co Shakespeare začal být ceněn jako anglický národní básník a výjimečný génius.  Počátkem 19. století byla nekritická chvála „v plném proudu“, Shakespeare byl vyzdvihován jako nedostižný génius. Pro

Otevřený nesouhlas a první alternativní kandidát.

Shakespearovo autorství bylo poprvé otevřeně zpochybněno na stránkách knihy Josepha C. Harta "The Romance of Yachting" (1848). Hart tvrdil, že hry obsahují důkazy, podle nichž na nich pracovalo mnoho různých autorů. O čtyři roky později vydal Robert W. Jameson anonymně článek „Kdo napsal Shakespeara“ („Who Wrote Shakespeare“) v časopise "Chamber’s Edinburgh Journal", ve kterém vyjádřil podobný názor. V roce 1856 se objevil v časopise "Putnam’s Magazine" nepodepsaný článek Delie Baconové „William Shakespeare a jeho hry; Jejich průzkum“ („William Shakespeare and His Plays; An Enquiry Concerning Them“). Od roku 1845 Baconová teoretizovala, že hry, připisované Shakespearovi, napsala ve skutečnosti skupina pod vedením Francise Bacona a s Walterem Raleighem jako dalším autorem. Podle Delie Baconové chtěla tato skupina pomocí těchto her vštípit veřejnosti pochopení pro pokrokový politický systém, který nemohla jinak veřejně propagovat. Francis Bacon byl prvním jednotlivým

Hledání důkazu.

V roce 1853 odcestovala Delia Baconová s pomocí Ralpha Walda Emersona do Anglie, aby hledala důkazy na podporu svých teorií. Místo toho, aby hledala v archivech, snažila se vykopat pohřbené rukopisy a neúspěšně přesvědčovala správce, aby otevřeli Baconův hrob v kostele sv. Michala v St. Albans. Baconová věřila, že rozluštila instrukce v Baconových dopisech, podle kterých měla hledat pod náhrobkem Williama Shakespeara ve Stratfordu dokumenty, které by prokázaly Baconovo autorství. I když ale pobyla několik nocí v kněžišti stratfordského kostela Nejsvětější Trojice, aby si dodala odvahy, nakonec odešla a kamennou desku nezvedla.  Pro baconiánskou teorii se šifry

Vzestup dalších kandidátů.

Od počátku 20. století začali přitahovat pozornost další kandidáti. V roce 1895 vydal prokurátor Wilbur Gleason Zeigler román "It Was Marlowe: A Story of the Secret of Three Centuries" ("Byl to Marlowe: Příběh tajemství tří století"), založený na premise, že Marlowe nezemřel v roce 1593, ale přežil a psal Shakespearovy hry. V roce 1907 německý literární kritik Karl Bleibtreu podporoval autorství Rogera Mannerse, 5. hraběte z Rutlandu. Několik dalších let byl Rutland populárním kandidátem. Začali se také objevovat antistratfordiané, kteří se na nějakém určitém autorovi netrvali. Britský advokát George Greenwood se snažil zbavit Williama Shakespeara autorství v knize "The Shakespeare Problem Restated" ("Shakespearův problém znovu nastolen", 1908), ale nepodporoval žádného alternativního autora, i když podporoval hledání jiných spisovatelů než jen Bacona. John M. Robertson vydal v roce 1913 knihu "The Baconian Heresy: A Confutation" ("Baconianská hereze. Vyvrácení"), ve které vyvracel domněnku, že Shakespeare měl značné právní vědomosti tím, že ukázal, jak byla alžbětínská a jakubovská literatura prosycena právní terminologií. V roce 1916, v roce 300. výročí Shakespearovy smrti, vydal Henry Watterson, dlouholetý

Autorství v masmédiích.

V roce 1976 byl předsedou "Shakespeare Oxford Society" zvolen spisovatel Charles Ogburn Jr. Ogburn začal kampaň proti akademické obci věrné tradiční stratfordské teorii. Prohlásil, že to je „pevně zakotvená autorita“, která se snaží „vyobcovat a umlčet nesouhlas ve zdánlivě svobodné společnosti.“ Navrhl bojovat za veřejné uznání Oxforda jako kandidáta na autorství. V roce 1985 Ogburn vydal 900-stránkovou knihu "The Mysterious William Shakespeare: the Myth and the Reality" ("Tajemný William Shakespeare. Mýtus a realita") a tím, že v atmosféře konspirace, která zachvátila Ameriku po aféře Watergate, prezentoval svou při jako spravedlivou, využil média k tomu, aby obešel akademickou obec a hovořil přímo k veřejnosti. Ogburnovy snahy zajistily Oxfordovi postavení nejpopulárnějšího alternativního kandidáta. Ogburn také nastartoval moderní oživení oxfordiánského hnutí tím, že začal získávat pozornost veřejnosti pomocí simulovaných soudních procesů, debatami v masových médiích, zvláště v televizi a později na internetu, včetně Wikipedie.  Ogburn věřil, že akademická obec bude nejlépe vyzvána pomocí právního rozboru a 25. září 1987 se tři soudci

Alternativní kandidáti.

Více než 70 historických postav bylo navrženo v různých dobách za autory shakespearovského kánonu, některé vážněji než jiné. Jen čtyři ovšem přitáhly pozornost většího množství přívrženců.

Sir Francis Bacon.

V 19. století byl hlavním kandidátem sir Francis Bacon, jeden z největších intelektuálů jakubovské Anglie, právník, filosof, esejista a vědec. Jeho kandidatura závisí na historických a literárních domněnkách, stejně jako na údajných rozluštěných šifrách.  William Henry Smith byl první, kdo v roce 1856 navrhl Bacona jako alternativního autora. Porovnával věty, jako Baconovu „Poetry is nothing else but feigned history“ („Poezie je jen historie s obrazotvorností“) se Shakespearovou „The truest poetry is the most feigning“ („Nejpravější poezie má největší obrazotvornost“; Jak se vám líbí 3.3.19–20; překlad J. V. Sládka) nebo Baconovo „He wished him not to shut the gate of your Majesty’s mercy“ („Přál mu, aby si nezavřel brány milosti Vašeho Veličenstva“) se Shakespearovým „The gates of mercy shall be all shut up“ („Vše brány milosti se uzavrou“, Jindřich V. 3.3.10; překlad J. V. Sládka). Krátce poté Delia Baconová tvrdila, že ve hrách jsou skryté politické významy a mezi těmito myšlenkami a známými Baconovými díly jsou paralely. Baconova soudila, že Bacon byl vůdce nespokojených politiků-filosofů, kteří se snažili šířit republikánské idey na veřejných jevištích jako protiváhu despotické tudorovsko-stuartovské monarchie. Pozdější Baconovi příznivci našli mnoho specifických frází a aforismů ve hrách a v Baconově účetní knize "Promus". V

Edward de Vere, 17. hrabě z Oxfordu.

Od roku 1920 je vedoucím kandidátem na autorství Edward de Vere, 17. hrabě z Oxfordu, který byl dědičným nejvyšším komořím Anglie "(Lord Great Chamberlain of England)". Hrabě Oxford byl lyrický básník, dramatik, sportovec a mecenáš, který následoval svého děda a otce v podpoře hereckých a hudebních družin. Oxford byl významný dvorní básník, kterého vyzdvihovali jako dramatika mj. George Puttenham a Francis Meres. Meres jej zařadil do seznamu „nejlepších autorů komedií mezi námi“ („best for comedy amongst us“). Příklady jeho poezie jsou známy, ale nedochovalo se žádné divadelní dílo podepsané jeho jménem. Oxford byl znám svým literárním a divadelním mecenášstvím. V letech 1564–1599 mu bylo věnováno 33 vydaných knih, včetně děl Arthura Goldinga, Johna Lylyho, Roberta Greena a Anthonyho Mundaye. Oxford byl prvním nájemcem divadla "U černých bratří" ("Blackfriars Theatre") v polovině 80. let 16. století a u

Christopher Marlowe.

Básník a dramatik Christopher Marlowe se narodil ve stejné společenské třídě jako William Shakespeare. Jeho otec byl švec, Shakespearův otec rukavičkář. Marlowe byl starší jen o dva měsíce, na rozdíl od Shakespeara ale šest a půl roku studoval na Cambridgeské univerzitě. Marlowe byl průkopník užití blankversu v alžbětínském dramatu a všeobecně je uznáváno, že jeho dílo Shakespeara značně ovlivnilo. Před rokem 1593 byly hrány všechny jeho hry, až na jednu či dvě.  Marloweovská teorie tvrdí, že Marlowova dokumentovaná smrt 30. května 1593 byla předstíraná. Královnin tajný agent Thomas Walshingham a další muži měli tuto falešnou smrt zosnovat, přičemž mělo být hlavním cílem umožnit Marloweovi prchnout před procesem a skoro jistou popravou, která mu hrozila po obvinění

William Stanley, 6. hrabě z Derby.

William Stanley, 6. hrabě z Derby, byl poprvé navržen jako kandidát v roce 1891 Jamesem Greenstreetem a později podporován Abelem Lefrancem a dalšími. Greenstreet objevil, že jezuitský agent George Fenner v roce 1599 hlásil, že Derby „je zaměstnán psaním komedií obyčejným hercům“ („is busye in penning commodyes for the common players“). Ke stejnému roku existují záznamy o tom, že Derby financoval jednu ze dvou londýnských dětských družin, "Chlapce od sv. Pavla". Derby také měl vlastní společnost, "Derbyho služebníky", která v letech 1600 a 1601 opakovaně vystupovala u dvora. Derby se narodil tři roky před Shakespearem a zemřel v roce 1642, takže doba jeho života pokrývá obecně přijímané datování Shakespearových her. Derbyho iniciály byly W. S. a je známo, že se podepisoval „Will“, takže

Odkazy.

Reference.

Britské a americké vydání má rozdílné stránkování. Odkazy, užité

Spor o Shakespearovo autorství je spor o to, zda někdo jiný než William Shakespeare ze Stratfordu nad Avonou napsal divadelní hry a sonety, které jsou Shakespearovi tradičně připisovány. Podle antistratfordiánů, což je kolektivní označení pro příznivce všech alternativních teorií, byl Shakespeare ze Stratfordu „nastrčenou postavou“, která měla krýt totožnost skutečného autora nebo autorů, kteří se z nějakého důvodu chtěli vyhnout veřejné známosti a s tím spojenému uznání, nebo je nemohli přijmout. Přestože tato myšlenka získala značnou pozornost veřejnosti, jen menšina odborníků zaměřených na výzkum Shakespearova díla a literárních historiků ji pokládá za hodnověrnou. Většina shakespearologů jsou zastánci tradičního názoru a zabývají se alternativními teoriemi jen s úmyslem je vyvrátit.

La question de la paternité des œuvres de Shakespeare porte sur l'éventualité que les œuvres attribuées à William Shakespeare aient été écrites par un autre que le natif de Stratford-upon-Avon. Les « anti-stratfordiens » — dénomination collective des tenants des diverses théories qui partagent cette hypothèse — voient dans le Shakespeare de Stratford un prête-nom destiné à protéger l'identité du ou des auteurs réels (hypothèse de l'écriture collégiale), qui pour des raisons propres n'auraient pas voulu ou pas pu endosser publiquement ce statut. Bien qu'elle ait suscité un grand intérêt dans le public, cette position est considérée comme « marginale » par la quasi-unanimité des spécialistes de Shakespeare et des historiens de la littérature, dont la plupart ne l'évoquent jamais que pour en réfuter ou en relativiser les arguments.


Vláda.

Magnus byl zvolen švédským králem ve svých třech letech 8. července 1319, po svržení Birgera. V srpnu toho roku byl také uznán dědičným norským králem. Regentkami se staly jeho matka Ingeborg Norská a babička Helvig Holštýnská, Švédsku a Norsku však fakticky vládli Knut Jonsson a Erling Vidkunsson.  Magnus byl prohlášen dospělým v patnácti letech, v roce 1331. Proti tomu se v Norsku zvedl odpor, kde podle statut z roku 1302 byli králové dospělými až ve dvaceti letech. V roce 1333 se však rebelové králi Magnusovi podřídili. 21. července 1336 byl ve Stockholmu korunován švédským a norským králem. I to způsobilo nelibost v Norsku, kde si přáli samostatnou korunovaci, a v roce 1338 zde proběhlo druhé povstání.  Opozice proti Magnusově vládě v Norsku vedla v roce 1343 k dohodě mezi králem a norskou šlechtou, podle které se v rozporu se zákony nástupnictví měl stát norským králem Magnusův mladší syn Haakon, přičemž Magnus měl být během jeho dětství regentem. V tom samém roce bylo stanoveno, že Magnusovým nástupcem ve Švédsku bude jeho starší syn Erik. Haakon se skutečně stal samostatným norským králem v roce 1355. Erik zemřel společně se svou manželkou a dvěma syny v roce 1359, pravděpodobně na mor.

Boj proti Albrechtovi Meklenburskému.

V roce 1363 přijeli zástupce švédské šlechty na meklenburský dvůr. Ze země byli vykázání po vzpouře proti králi, který byl mezi šlechtou neoblíbený. Na žádost těchto šlechticů Albrecht Meklenburský zahájil invazi do Švédska, kterou podporovalo několik německých hrabat a vévodů. Několik hanzovních měst a vévodů v severním Německu rovněž vyjádřilo podporu novému králi.  Albrecht byl prohlášel králem Švédska a korunován 18. února 1364. To vedlo k osmi letům občanské války mezi příznivci Albrechta a Magnuse. V bitvě poblíž Enköpingu v roce 1365 mezi Albrechtovými německými silami a Magnusem, podporovaným synem Haakonem, byl Magnus poražen a padl do zajetí. Hned po této porážce ve prospěch Magnuse a Haakona zasáhl dánský král Valdemar IV., jehož síly se spojily s rolníky, kteří podporovali Magnuse. Albrecht byl totiž nepopulární v mnoha oblastech Švédska, zejména mezi poddanými v provinciích, kteří nesouhlasili s tím, že Albrecht ve všech provinciích jmenuje do úřadů Němce.  S podporou dánského krále a švédských spojenců se Haakonovi v roce 1371 dočasně podařilo oblehnout Stockholm. Albrecht však byl schopný s podporou švédské šlechty toto obléhání odrazit. Byl sjednán mír s tou podmínkou, že Magnus bude propuštěn a bude mu umožněno odcestovat do Norska. Tam také strávil zbytek života. Zemřel při potopení lodě v roce 1374.

Manželství, potomci.

V roce 1335 se oženil s Blankou Namurskou, která byla následujícího roku korunována společně s ním. Z manželství Blanky se narodili dva synové:  Manželé měli ještě nejméně tři dcery, které však zemřely v dětství.

Magnus Eriksson (jaro 1316 – 1. prosinec 1374) nebo také Magnus IV. byl král Švédska (1319–1364) a vládcem Finska a jako Magnus VII. král Norska (1319–1343), včetně Islandu a Grónska.

Magnus Eriksson, né en 1316 et mort le à Bergen (Norvège), est roi de Suède de 1319 à 1363 (Magnus IV) et roi de Norvège de 1319 à 1343 (Magnus VII).


Historie.

Počátky společnosti.

Burberry byl založen roku 1856 tehdy 21letým Thomasem Burberrym. Do roku 1870 se vyprofiloval jako firma zaměřená na venkovní oblečení. Do roku 1880 Burberry představil gabardén pevnou, voděodolnou tkaninu přesto paropropustnou. Toho bylo dosaženo voděodolnou úpravou tkaniny ještě před spředením. Původní název Burberry se brzy změnil na Burberrys poté, co mnoho lidí produkty nazývalo Burberrys of London. Toto staré označení se dá spatřit na starších výrobcích firmy. Roku 1891 společnost otevřela obchod v ulici Haymarket v Londýně. Ten stále existuje a do nedávné doby byl dokonce sídlem společnosti. To se nyní nachází v Horsferry House přímo za budovou Parlamentu(Londýn).

20. století.

V roce 1901 bylo představeno logo Burberry s rytířem na koni obsahující latinské slovo "Prorsum" znamenající vpřed. V roce 1911 dodával Burberry oblečení Roaldu Amundsenovi, prvnímu muži, který dosáhl jižního pólu a Ernestu Shackletonovi, který roku 1914 vedl expedici napříč Antarktidou. Bundu z gabardénu od Burberryho měl na sobě George Mallory na svém nešťastném pokusu o zdolání Mount Everestu roku 1924. Roku 1914 byl Burberry pověřen Ministerstvem války přepracováním důstojnického kabátce pro potřeby válečného prostředí. Výsledkem se stal legendární trenčkot. Po válce se trenčkoty rozšířily i mezi civilní obyvatelstvo. Ikonická kostka byla vytvořena roku 1920 a byla použita pro podšívku.

Nedávná historie.

V 70. letech se značka stala součástí britské ležérní módy. Což vedlo ke spojení s členy fotbalových fanklubů a britskou mládeží v devadesátých letech. Společnost tak prodělala změnu v klientele, kdy se z firmy pro bohatší klientelu stala značka oblíbená dělnickou třídou. Burberry se reklamní kampaní v časopisech GQ, Esquire, Vogue, Tatler, Harper ́s Bazaar pokusil změnit vnímání u klientů. Společnost je také známá zapojováním britských celebrit do kampaní: modelky Kate Moss, Agyness Deyn, Jourdan Dunn a Lily Donaldson; zpěvák George Craig; herečka Emma Watson.

Obchody.

Burberry operuje ve 473 obchodech v 48 zemích

Burberry je britský luxusní módní dům vyrábějící oblečení, parfémy a doplňkový sortiment. Pro Burberry typický tartanový vzorek je nejčastěji kopírovaným znakem této firmy. Burberry je nejznámější pro své ikonické trenčkoty (Trench coat), jež byly vynalezeny zakladatelem firmy Thomasem Burberrym. Královna Alžběta II a Princ Charles udělily firmě Královské oprávnění (Royal Warrant of appointment).

Burberry's est à l'origine un tailleur britannique, spécialiste de la confection de manteaux et d'imperméables masculins ("Men's outfitter", selon la terminologie anglaise) qui manufacture des vêtements de luxe pour une clientèle riche et exigeante. Avec ses modèles immuables, il s'est imposé comme le représentant de l'élégance masculine sobre, raffinée et de très bonne qualité des classes aisées britanniques : la reine Élisabeth II et le Prince Charles lui ont tous deux accordé la Reconnaissance Royale en 1955 et en 1989.


Championnat du monde féminin de handball 1973

Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

– 12:7 (8:1)  8. prosince 1973 – Sarajevo 9. prosince 1973 – Sarajevo  10. prosince 1973 – Sarajevo

Skupina B.

Rumunsko – 24:12 (10:4)  8. prosince 1973 – Zavidoviči  9. prosince 1973 – Zavidoviči  10. prosince 1973 – Zavidoviči

Skupina C.

SSSR - SRN 7:4 (4:1)  8. prosince 1973 - Šibenik  9. prosince 1973 - Šibenik  10. prosince 1973 - Šibenik

Skupina D.

- 20:4 (9:2)  8. prosince 1973 - Varaždín  9. prosince 1973 - Varaždín  10. prosince 1973 - Varaždín  Rumunsko - 10:8 (5:4)

Semifinálové skupiny.

Skupina A.

12. prosince 1973 - Negotin  12. prosince 1973 - Negotin  13. prosince 1973 - Negotin  13. prosince 1973 - Negotin  - 9:8

Skupina B.

12. prosince 1973 - Záhřeb  12. prosince 1973 - Záhřeb  13. prosince 1973 - Záhřeb  13. prosince 1973 - Záhřeb

Finále.

- Rumunsko 16:11 (7:7)  15. prosince 1973 (19:40) - Bělehrad

O 3. místo.

SSSR - 20:12 (11:5)  15. prosince 1973 - Bělehrad

O 5. místo.

- 15:13  15. prosince 1973 - Bělehrad

O 7. místo.

- 12:10  15. prosince 1973 - Bělehrad

O 9. - 12. místo.

NDR - SRN 14:5 (8:2)  12. prosince 1973 - Novi Sad  12. prosince 1973 -  13. prosince 1973 -  13. prosince 1973 - Sombor  15. prosince 1973 - Novi Sad  15. prosince 1973 -

Soupisky.

1. Jugoslávie 2. Rumunsko 3. SSSR

5. mistrovství světa v házené proběhlo ve dnech 8. – 15. 12. 1973 v Jugoslávii. Mistrovství se zúčastnilo 12 družstev, rozdělených do čtyř tříčlenných skupin, z nichž první dva týmy postoupily do dvou semifinálových skupin. Vítězové semifinálových skupin hráli finále, týmy na druhém místě hrály o třetí místo a týmy na třetím místě o páté místo atd. Týmy, které v základní skupině skončily na třetím místě, hrály o 9.–12. místo. Mistrem světa se stal tým Jugoslávie.

Le championnat du monde féminin de handball s'est déroulé en Yougoslavie du 7 au 15 décembre 1973. La compétition est remportée pour la première fois par la Yougoslavie, vainqueur en finale de la Roumanie. L'URSS complète le podium.


Historie města.

První osídlení na území města sahá až do doby neolitu. Podle Anglosaské kroniky zde nechala v roce 914 Ethelfleda, královna Mercie a dcera Alfréda Velikého, postavit opevněné hradiště, jenž se stalo jedním z deseti opevněných hradišť postavených na ochranu Mercie proti Dánům. O stavbě opevnění právě na území Warwicku rozhodla především jeho blízkost k významné římské silnici Fosse Way a Avoně.  Na počátku 10. století bylo zřízeno nové hrabství, jehož administrativním centrem se stal právě Warwick. Jméno Warwick znamená v překladu „obydlí u splavu“. V roce 1050 vpadli do Mercie Dánové a vypálili velkou část města včetně ženského kláštera, který stál na místě dnešního kostela St Nicholas.  V roce 1068 se Vilém Dobyvatel rozhodl uvnitř tohoto velkého anglosaského hradiště postavit hrad Warwick. K jeho stavbě bylo potřeba strhnout několik domů.  Ve středověku městu vládla hrabata z Warwicku, jež pocházela z rodiny Beauchampů. V tomto období bylo město obehnáno hradbami. Jedinými pozůstatky hradeb jsou dnes východní a západní strážní domky. V roce 1142 bylo na místě dnešního Priory Park založeno převorství a v roce 1545 se Warwick stal výsadním městem.  Během anglické občanské války byly město i hrad obsazeny parlamentaristy, kteří zde odolali dvoutýdennímu obléhaní roajalistických oddílů. Vojenské záznamy uvádí, že zde letech 1644 – 1646 pobývalo až 350 členů vojenské posádky.  V polovině 17. století byl ve městě postaven baptistický kostel Castle Hill Baptist Church, který patří k vůbec nejstarším baptistickým kostelům na světě.

Požár.

V roce 1694 ve městě vypukl požár, který zničil velkou část středověkých staveb. Shořel například kostel St Mary. Zachovalo se z něj pouze kněžiště a jedna z kaplí. Několik středověkých hrázděných domů, které se nacházely na okraji města, ovšem zůstalo požárem nepoškozeno. Požár je také důvodem, proč většina staveb v centru města pochází až z konce 17. a počátku 18. století.

Městská správa.

Díky populačnímu růstu se Warwick spojil se sousedním městem Leamington Spa, se kterým tvoří souměstí. Obě města jsou, stejně jako města Kenilworth a Whitnash, součástí nemetropolitního distriktu Warwick, jehož centrum se nachází právě v Leamington Spa. Každé z měst má svoji vlastní městskou radu. Ve Warwicku sídlí také rada hrabství Warwickshire.

Obyvatelstvo.

Podle výsledků sčítání lidu v roce 2001 měl Warwick 23 350 obyvatel. Hustota zalidnění je 3 414/km2.

Podnebí.

Stejně jako jinde na Britských ostrovech převládá ve Warwicku přímořské podnebí, které je charakteristické malými výkyvy teplot, mírnými zimami a chladnými léty. Nejvyšší teplotní maximum 36,1 °C bylo naměřeno v srpnu roku 1990. Nejnižší teplotní maximum −17,8 °C bylo naměřeno v lednu roku 1982. Průměrný srážkový úhrn dosahuje 608 mm za rok.

Městská výstavba.

Městskou výstavbu ovlivnily dvě významné okolnosti. Zaprvé to byl požár v roce 1694, který zničil většinu města. Následná obnova proběhla v jednotném architektonickém stylu. Zadruhé to byla nízká úroveň industrializace. Průmyslová revoluce v 19. století ve velké míře přispěla k růstu měst. Tento trend se ovšem Warwicku obloukem vyhnul. Důvodem, proč se Warwick nestal centrem průmyslu, by mohl být fakt, že se v jeho blízkosti nenacházely žádné důležité dopravní cesty a také fakt, že Avona nebyla na území města splavná.

Partnerská města.

Partnerskými městy Warwicku jsou:

Warwick je anglické město nacházející se v hrabství Warwickshire. Leží na řece Avoně přibližně 18 kilometrů na jih od města Coventry. Výsledky sčítání lidu z roku 2001 uvádí, že ve městě žije přibližně 23 350 obyvatel.

Warwick ( "war-ick" (le w central est muet)) est la capitale de Warwickshire en Angleterre, avec une population de (au recensement de 2001). La ville est située sur les rives de la rivière Avon, à 18 km au sud de Coventry et à 4 km à l'ouest de Leamington Spa. L'Université de Warwick est localisée à proximité du centre ville.


Gameplay.

Gameplay se příliš neliší od předchozích dílů. Novinkou je nastavení způsobu hry: Akční mód (rozhovory se přehrávají jako videa, hráč nemůže provádět volby, zkušenostní body jsou většinou přerozdělovány automaticky), RPG mód (tradiční hra, volby provádí hráč sám, samostatné přerozdělování zkušenostních bodů), Příběhový mód (volby provádí hráč sám, zkušenostní body jsou většinou přerozdělovány automaticky, akční pasáže jsou velmi jednoduché). Vedle toho jde pochopitelně nastavit i obtížnost.  Do hry je možné importovat savy z předešlých dílů, hráčova rozhodnutí tak ovlivní i závěrečný díl. Je možné hrát i s novu postavou (lze si tradičně vybrat pohlaví, specializaci a upravit si vzhled postavy), v tomto případě si hráč může i zvolit, zda přežil první Mass Effect Kaidan, nebo Ashley.  Shepard také může, na rozdíl od předchozích dílů, přeskakovat, nebo přelézat různé překážky, také může šplhat po žebřících.

Multiplayer.

Na rozdíl od předchozích dílů Mass Effect 3 obsahuje i multiplayer, kde je možné bojovat po boku až čtyř přátel. Vybrat si můžete z 10 ras (Lidé, Turiané, Salariané, Asari, Krogané, Kvariané, Drellové, Gethové, Batariané a Vorchové) a různých bojových tříd (voják, adept, inženýr a jejich kombinace).

Příběh.

Hra začíná těsně po DLC "Arrival (Příchod)", kde je komandér Shepard (nebo komandérka Shepardová) souzen za zničení batarianské kolonie. Starobylá mimozemská rasa Smrťáků (Reaperů) provádí mohutnou invazi do celé galaxie a nechává za sebou jen zkázu a neštěstí. Útočníkům se podaří dobýt i planetu Zemi a život v galaxii je na pokraji vyhlazení. Jedinou šancí na záchranu zůstávají hráči, kteří se v roli komandéra Sheparda postaví do čela protiútoku k znovuzískání Modré planety. V případě selhání je osud celé civilizace zpečetěn.  Hra začíná na Zemi, komandér Shepard (nebo komandérka Shepardová) byl souzen za zničení batarianské kolonie (což přímo navazuje na DLC "Příchod"). Aliance začíná ztrácet kontakt se svými základnami a koloniemi. Shepard se setká s Davidem Andersonem a Asheley Williamsovou/Kaidanem Alenkem (záleží na savech), poté varuje, před Reaperskou (Smrťáckou) hrozbou.  Aliance svolává výbor pro obranu a snaží se poradit, jak se vypořádat s touto hrozbou. Setkání je ale přerušeno Reaperským (Smrťáckým) útokem na Zemi. Shepard je pověřen admirálem Andersonem, aby shromáždil armádu, jež by dokázala vzdorovat Reaperům (Smrťákům). Anderson se rozhodne zůstat na Zemi a koordinovat akci s lidskými silami odporu.  Shepard se opět stává komandérem lodě SSV Normandy SR-2, kterou pilotuje opět Jeff „Joker“ Moreau. V Shepardově týmu je prozatím James Vega a Ashley/Kaidan.  Admirál Hackett kontaktuje Sheparda a pověří ho průzkumem výzkumného zařízení na Marsu, kde vědci studovali Protheanské artefakty a objevili způsob, jak porazit Smrťáky.  Cerberus (organizace s níž byl nucen Shepard spolupracovat v ME 2) se Smrťáky plánuje „skoncovat“ po svém, působí tak zcela proti Shepardovi, jde o nepřátelskou organizaci.  Na Marsu se Shepard setká s asarijkou Liarou T'Soni (byla v Shepardově týmu v ME 1, cameo v ME 2), jež se přidá k Shepardovi. Objevila plány na Protheanskou zbraň, která má moc zničit Smrťáky. Plány zbraně se pokusí ukrást robotka Eva, kterou poslal Cerberus, při misi je těžce zraněn/a Ashley/Kaidan. Plány protheanské zbraně Shepard předá Hackettovi, který tak začne organizovat stavbu obrovské zbraně Nístěje ("The Crucible").  Po misi na Marsu Shepard míří do Citadely, Ashley/Kaidan je hospitalizován/a v Citadelské nemocnici. Dále Shepard vyjednává u Rady, která se však zdráhá poskytnout plnou podporu, ale obnoví Shepardovi status Spektry. Shepard pak musí po celé galaxii získat spojence do probíhající války a zdroje pro výstavbu Nístěje. Na Palavenu se setká s Garrem (spolubojovník z obou předchozích dílů) po následném splnění mise se Garrus přidá k Shepardovi a Turiani přislíbí svou podporu ve válce.  Ahley/Kaidan se mezitím uzdravil/a a stal/a se Spektrou jediného lidského člena v Radě – Donnela Udiny. UI SSV Normandy SR-2 EDI ovládne robotku Evu, a tak Shepard bude moct vzít do akce i EDI.  Dále je nutné získat do armády Krogany na Tuchance. Krogani jsou nepřátelé turianů a salarianů. Na Tuchance se Shepard setká s Wrexem (spolubojovník v ME 1, cameo v ME 2), nebo jeho bratrem Wreavem (záleží na savech, Wrex mohl v ME 1 zemřít). Wrex/Wreav, jako vůdce kroganů, podmiňuje kroganskou pomoc vyléčením genofágu. Salariané mají v držení kroganskou ženu, později pojmenovanou jako Evu, Mordin Solus (Shepardův spolubojovník v ME 2; pokud zemřel, tak jeho náhradníkem je Padok Wiks) je ochoten genofág vyléčit. Vyléčení genofágu se ale nezamlouvá salarianům, radní Dalatrass tedy navrhne Shepardovi sabotovat léčbu. Shepard tedy může vyléčit genofág a získat podporu kroganů a malou podporu salarianů, nebo nevyléčit genofág – což by krogani neměli odhalit – a získat tak krogany i salariany. Mordin však může v obou případech zemřít. Zemřít může i kroganka Eva. Pokud byla léčba genofágu sabotována, tak Wrex sabotáž později odhalí, Wreav sabotáž neodhalí.  Cerberus zaútočí na Citadelu, ukáže se, že Udina je zrádce spolupracující s Ceberem. Udinu chrání Ashley/Kaidan, při Shepardově konfrontaci může být Ashley/Kaidan zastřelen Shepardem, záleží na volbách v rozhovoru, je také možné Ashley/Kaidana přemluvit. Udina je ale zabit tak jako tak. Shepard se také poprvé setká s Cerberským zabijákem Kai Lengem. Pokud Ashley/Kaidan žije, tak se přidá do Shepardova týmu.  Další posila armády jsou kvariané, Shepard se setká s Tali (členka Shepardova týmu v ME 1 a v ME 2; pokud zemřela, tak její náhradnicí je Raan). Kvariané chtějí zničit gethy (VI – virtuální inteligence – kterou vytvořili sami kvariané, ale gethové se později staly nepřáteli galaxie). Po zničení gethské lodě se Shepard setká s gethem Legionem (společník z ME 2; případně, že Legion zemřel, tak se Shepard setká s "hologramem" Legiona, nebo pokud se Legion nestal Shepardovým společníkem, tak půjde jen o nepojmenovaného getha – záleží na savech). Shepard se bude muset opět rozhodnout, zda přibere do armády kvariany – gethové budou vyhubeni, nebo gethy – kvariané budou vyhubeni (Tali zemře také). Za jistých okolností je možné mezi gethy a kvariany sjednat i mír a získat do války podporu obou ras getů i kvarianů. Nakonec je nutné najít na Thessii (domovská planeta asarijek) artefakt ke stavbě katalyzátoru ("Catalyst"), „spouštěč“ Nístěje, po nalezení artefaktu je vyvolán hologram Protheana, jenž přislíbil pomoc s katalyzátorem, objeví se ale i Záhadný [Illusive Man] (vůdce Cerbera, známý už z ME 2) a přizná se, že nechce Reapery zničit, ale ovládnout. Kai Leng artefakt uzme a Reapeři posléze zničí celou Thessii, ale mnoho asarijek přežije, jsou totiž i na jiných planetách.  Samanta Traynová zjistila, že se Cerberus ukrývá v na Horizonu. Na Horizonu se Shepard setká s Mirandou (spolubojovnice z ME 2; pokud zmřela, setká se jen s Mirandinou sestrou Orianou), která zde zachránila svou sestru Orianu a zabila svého otce (ale může to dopadnout i jinak - smrtí Mirandy nebo Oriany - záleží to na Shepardových volbách), který se na nelidských pokusech Cerberu značně podílel.  Následuje Shepardův útok na základnu Cerberu, na stanici Krónos. Zahadný Shepardovi prozradí, že Katalyzátor je vlastně Citadela a Reapeři už Citadelu přemístili k Zemi. Na Sheparda zaútočí Kai Leng, ale je poražen. Finální bitva se odehrává v Londýně, město je pod útokem Reaperů. Po bojích Shepard v Normadii odletí k Nístěji, paprsek Sheparda přesune, i s Andersonem, do Citadely. Těžce zraněný Shepard procitne, setká se Záhadným, ukáže se, že je indoktrinován (ovládán) Reapery, Záhadný i Anderson zemřou. Shepard je vynesen ke Katalyzátoru.  Shepard je osloven UI, označuje sebe sama jako Katalyzátor, jež Reapery ovládá. Zasvěcuje Sheparda do „cyklů“, údajně tak Reapeři (syntetici) ničí vyspělé společnosti organiků, aby ochránily organiky před sebezničením, organici se mají sami zničit tím, že vyvinou syntetiky. Tvůrci syntetiků (organici) jsou tak prý vždycky odsouzeni k tomu, aby byli zničeni tím, co sami stvořili (syntetiky).  Nicméně Katalyzátor Shepardovi sdělí, že je prvním organikem, kterému se podařilo dostat se až do katalyzátoru, a tak mu nabídne tři možnosti, jak Reaperskou hrozbu zažehnat. Je možné Reapery zničit, ale s nimi bude zničeno všechno syntetické, tedy i síť hmotných vysílačů - umožňují cestování po galaxii - (jedině při zvolení této možnosti a EMS nad 4000 Shepard přežije), podle Katalyzátora mír ale dlouho nevydřží. Nebo je možné Reapery ovládnout, což reapery odvolá, a měli by organikům i pomáhat, soustava hmotných vysílačů bude opět zničena a Shepard zemře, respektive se z Sheparda stane Smrťák (Reaper). Nebo skokem do paprsku může Shepard navodit „přetvoření“, neboli symbiózu syntetiků a organiků, přičemž se všichni organici stanou zčásti syntetiky a syntetici porozumí organikům, výsledkem by mělo být mírové soužití organiků a syntetiků, síť hmotných vysílačů bude opět zničena a Shepard zemře. Shepardovo přežití závisí na počtu spojenců a válečných zdrojů získaných v průběhu hry, když má EMS 4000+ a zvolí zničit Reapery, tak přežije, multiplayer není nutné hrát, aby Shepard přežil. V krátké závěrečné animaci se objeví výbuch, jehož barva se liší dle toho, jakou ze tří možností Shepard zvolil, animace se ale mírně liší i v jiných bodech v závislosti na Shepardově volbě. Loď SSV Normandy nepříliš hladce přistane na zalesněné planetě a vystoupí z ní pár NPC (Joker a většinou postava, se kterou měl Shepard romanci, nebo nějaká jiná. EDI vystoupí pokud s ní měl romanci Joker a Sheppard zvolil syntézu). Země a galaxie je částečně "zachráněna". V krátkém potitulkovém epilogu se nachází muž a dítě, koukají na nebe. Muž řekne dítěti, že tam jsou miliardy hvězd a planet, a že mnoho z nich je obydleno různými cizími rasami a kulturami. Dítě pak žádá muže, aby mu řekl, další příběh o Shepardovi (Shepardové).

Extended Cut.

DLC Extended Cut ("Rozšířený sestřih") nepřináší žádné alternativy kontroverzních konců, ale pouze upravené a podrobněji vysvětlené původní zakončení. Novinkou ale je čtvrtý konec, "Refusal Ending" (zamítnutí konce), místo definitivního rozhodnutí Shepard může konfrontovat, tedy vystřelit na Katalyzátora (Catalyst), čímž cyklus nebude přerušen a Shepard zemře. V animaci se objeví záznam Liary, v němž Liara prozradí, že Reapeři nebyli poraženi, Nístěj nefungovala a Shepardova armáda neuspěla. Podle Liary jsou jedinou mizivou nadějí, pokud už není pozdě, informace z kapsle, ve které je nahrán i Liařin záznam. Informace z kapsle by mohly pomoci poslednímu odboji proti reaperům. Shepardovi společníci jsou pravděpodobně mrtví.  Extended Cut mírně mění i epilog, který je nově pro každý konec trochu odlišný.

Dabing.

Hra je, jako i předešlé díly, kompletně nadabována. Mezi dabéry se objevuje například: John Shepard (Mark Meer), Jane Sheppard (Jennifer Hale), Miranda Lawson (Yvonne Strahovski), Garrus Vakarian (Brandon Keener), Jeff "Joker" Moreau (Seth Green), Liara T ́Soni (Ali Hillis), Diana Allers (Jessica Chobot), Aria T'Loaková (Carrie-Ann Moss), Záhadný [Illusive Man] (Martin Sheen), Admirál Steven Hackett (Lance Henriksen).

Pokračování.

Trilogie komandéra Sheparda (nebo komandérky Shepardové) je sice zakončena, ale Ray Muzyka, jeden ze zakladatelů studia BioWare, se nechal slyšet, že v současné době už usilovně pracují na dalších hrách z univerza Mass Effectu.

Kontroverzní závěr.

Konec Mass Effect 3 vyvolal mezi fanoušky obrovskou vlnu nevole kvůli absenci výrazně rozdílných konců hry. Na internetu bylo vytvořeno mnoho skupin a petic směrovaných na EA/BioWare, aby byly současné konce celé přepracovány a zahrnuly slibovaných 16 rozdílných konců. Obzvláště aktivní je v této oblasti skupina RetakeME3  Někteří fanoušci spekulují i tom, že Bioware, už před vydáním Mass Effectu 3, plánovalo pozdější vydání DLC s alternativními konci, BioWare tyto spekulace popírá. Problematiku zakončení třetího Mass Effectu popisuje třeba článek Konec Mass Effectu 3 = další omyl Bioware na Hrej.cz.  BioWare 5. dubna 2012 oznámilo, že zdarma vydá DLC "Extended Cut", které naváže na rozporuplně přijatý závěr, přidá dodatečné scény a epilog. DLC nenabídne žádný alternativní konec, čímž BioWare vyvrátilo různé spekulace, ale mělo by lépe objasnit kontroverzní zakončení Mass Effectu 3. DLC by měl vyjít v létě. BioWare také odmítlo, že by někdy v budoucnu vyšlo DLC s nějakými alternativními konci, a stojí si za závěrem, který je v původní hře.

Mass Effect 3 je akční role-playing hra vyvíjená společností BioWare a distribuována firmou Electronic Arts pro platformy Microsoft Windows, Xbox 360 a Playstation 3. Hra vyšla 9. března 2012.

La trame principale de l'histoire permet de suivre le commandant Shepard dans sa lutte pour sauver la galaxie des Moissonneurs en ralliant à sa cause l'ensemble des civilisations galactiques. Les événements survenus dans les deux épisodes précédents ont un impact significatif sur le déroulement de l'histoire et les relations entre les personnages.


Život.

Mládí.

Protože se Kazimír narodil těsně před smrtí svého otce Boleslava III. Křivoústého nebo po smrti již jako pohrobek nedostal v Boleslavově testamentu žádný úděl. Žil společně se svou matkou Salomenou z Bergu a nejmladší sestrou Anežkou (narozenou roku 1137) v Łęczyci. Díky jeho mládí se vyhnul bojům mezi jeho bratry Boleslavem IV. Kadeřavým, Měškem Starým a nevlastním bratrem Vladislavem II. Vyhnancem. Na tu dobu žil celkem bezstarostným životem.  Salomena z Bergu zemřela roku 1144. Poručníkem se stal jeho bratr Boleslav Kadeřavý, který se o dva roky později stal polským seniorem. Když roku 1154 dosáhl zletilosti měl dostat podle práva jednu ze zemí z Polska. Přesto nedostal nic. Situace se pro Kazimíra zhoršila v roce 1157, kdy se po vítězné výpravě Fridricha I. Barbarossy musel Kazimír odebrat do Německa jako rukojmí. Jak dlouho byl jako rukojmí se však neví. V Polsku se nacházel určitě před 21. květnem 1161, kdy je uváděn na listině společně s bratry Boleslavem IV. Kadeřavým a Jindřichem Sandoměřským.

První vzpoura Kazimíra.

V roce 1166 zemřel při výpravě Jindřich Sandoměřský. Podle práva měla země Sandoměřská připadnout Kazimírovi. Místo toho však zemi získal Boleslav IV. Kadeřavý. To vyprovokovalo jeho bratra Kazimíra. Na jeho stranu se postavil i Měšek. V únoru 1168 zvolili za sandoměřského knížete Kazimíra. K válce proti Boleslavovi ale nedošlo, protože Boleslav podstoupil podmínky. Kazimír dostal Wiślicu, sám Boleslav si nechal Sandoměř a okolí, a Měšek zbytek.

Druhá vzpoura Kazimíra.

Roku 1177 propukla proti Měškovi vzpoura. Hlava vzpoury byl určitě nejmladší syn Boleslava III. Křivoústého, Kazimír. Mimo něho se vzpoury zúčastnil i jeho syn Odon, který měl být na přání otce knězem. Dalším vzbouřencem byl Boleslav I. Vysoký, který byl po Měškovi nejstarším Piastovcem a vyděl se jako nový senior. Kazimír udělil Boleslavovi Slezsko v léno a Odonovi Velkopolsko. Hlavně ve Slezsku byl problém, protože polovinu Slezska držel jeho syn Jaroslav Opolský a bratr Měšek Křivonohý. Po tom co se dozvěděli o vzpouře, postavili se na stranu Měška Starého. Boleslav byl poražen a do Krakova dorazil pouze jako vyhnnec.

Senior.

Ještě roku 1177, odevzdal kvůli míru Měškovi I. Křivonohému Osvětimsko a Bytomsko. Dále donutil Boleslava I. Vysokého, aby vydělil svému bratrovi Konrádovi Hlohovskému úděl. Aby dosáhl nástupnictví svým potomkům, podařilo se mu zajistit primogenitury, který vydržel přes sto let, než bylo obnoveno Polské království.  Měšek III. Starý se však snažil, aby se mohl vrátit do země. Měšek utekl nejprve do Čech, kde žádal svého zetě Soběslava II. Ten mu pomoc nenabídl a Měšek se tak obrátil na Říši. Fridrich I. Barbarossa mu pomoc nabídl za 10 000 hřiven stříbra. Měšek by mu tuto sumu nebyl schopen splatit, a tak utekl za svým druhým zetěm Bogislavem. Ten mu již pomoc poskytl a Měšek se po bojích se synem Odonem mohl vrátit do Velkopolska. Měšek se stále snažil stát se krakovským knížetem. V roce 1184 se snažil vytvořit spojenectví s Jindřichem VI. Štaufským, synem císaře Fridricha I. Barbarossy, a nabídl mu sumu peněz. Kazimír to očekával a nabídl císaři ještě větší sumu.

Mazovským knížetem.

V roce 1186 zemřel Lešek Mazovský. Protože zemřel bez potomků, dle dohody připadlo Mazovsko Kazimírovi. To se nelíbilo Měšekovi III. Starému, který získal Kujavsko a předal ho svému synovi Boleslavovi.

Zahraniční politika.

Zahraniční politika za časů Kazimíra byla obrácena především na Kyjevskou Rus. Aby se s ní spojil, provdal svojí dceru za Vsevolda IV. Kyjevského. První významný zásah do ruské politiky, se stal v roce 1180, kdy začal spor mezi Vasylem a Leškem Mazovským. Výprava se pro Kazimíra stala úspěšnou, protože dobyl Volodymyr a Brest. Válka trvala až do roku 1189, kdy se císař Fridrich I. Barbarossa rozhodl obnovit autoritu Kyjevské Rusi.

Střídání na trůně.

Ruské politiky využil Měšek III. Starý, který se zmocnil Krakovska. Ihned prohlásil za nástupce svého syna Měška. Když se Kazimír vrátil z Ruska, Měšek bez boje utekl do Velkopolska. Další tři roky pak Kazimír vládl, než neočekávaně zemřel.

Kazimír II. zvaný Spravedlivý (1138 – 5. květen 1194) byl polský kníže-senior vládnoucí v letech 1177 až 1194, kníže sandoměřský, mazovský, kališský a hnězdenský, pocházející z rodu Piastovců. Byl nejmladším synem polského knížete Boleslava III. Křivoústého a jeho druhé ženy Salomeny z Bergu.

Casimir II le Juste (en polonais "Kazimierz II Sprawiedliwy"), de la dynastie des Piasts, est né vers 1138 et mort le à Cracovie. Il est le fils cadet de Boleslas III Bouche-Torse et de Salomé von Berg.


Kariéra.

Sauli Niinistö působil v letech 1977–1992 v komunální politice ve městě Salo. Do parlamentu byl zvolen ve volbách v roce 1987. V roce 1994 se stal předsedou Národní koaliční strany a o rok později místopředsedou vlády a ministrem spravedlnosti. Po ekonomické depresi v roce 1996 převzal úřad ministra financí, na nějž tehdejší ministr Iiro Viinanen rezignoval. Tuto funkci zastával Niinistö až do roku 2003, kdy odešel z parlamentu a stal se vicepředsedou Evropské investiční banky v Lucembursku.  V roce 2006 se zúčastnil prezidentských voleb ve Finsku. V prvním kole získal 24,1 % hlasů, a postoupil tak do druhého kola s Tarjou Halonenovou, kde obdržel 48,2 % hlasů a těsně prohrál. Téhož roku oznámil svoji kandidaturu do parlamentních voleb v roce 2007. Zde obdržel 60 563 hlasů, což byl největší počet hlasů, který se kdy podařilo v parlamentních volbách získat.  V roce 2012 opět kandidoval do prezidentských voleb. S 37 % hlasů vyhrál 22. ledna první kolo voleb a dostal se tak do druhého kola spolu s Pekkou Haavistem. Druhé kolo voleb se konalo 5. února a Niinistö zde zvítězil s 62,6 % hlasů.  Prezidentský post obhájil i při volbách v roce 2018, kdy se ziskem 62,7 % hlasů zvítězil již v prvním kole. Jeho hlavní vyzyvatel, kterým byl opět Pekka Haavisto, obdžel jen 12,4 % hlasů.

Osobní život.

Vystudoval práva na Univerzitě v Turku a před vstupem do politiky pracoval jako právník. Roku 1974 si vzal za ženu Marju-Leenu Alanko, která později v roce 1995 zemřela při autonehodě. Má s ní dva syny, Nuuttiho (nar. 1975) a Matiase (nar. 1980). Během svého působení ministra se sblížil s opoziční političkou Tanjou Karpelou, Miss Finska a pozdější ministryní kultury. V roce 2003 oznámili své zasnoubení, nicmnéně o rok později bylo zrušeno. Roku 2009 se oženil s o třicet let mladší Jenni Haukio.  Jeho synovcem je Ville Niinistö, někdejší předseda Zeleného svazu a ministr životního prostředí v letech 2011–2014.  Sauli Niinistö je také jedním z přeživších zemětřesení a tsunami v Indickém oceánu 2004.

Sauli Väinämö Niinistö (nar. 24. srpna 1948, Salo) je finský prezident a politik ze Strany národní koalice. Během vlády premiéra Paava Lipponena byl ministrem spravedlnosti, financí a místopředsedou vlády. V roce 2006 se zúčastnil prezidentských voleb ve Finsku, kde v druhém kole prohrál s Tarjou Halonenovou. Do prezidentských voleb kandidoval podruhé v roce 2012, kde vyhrál s 62,6 % hlasů proti Pekkovi Haavistovi. Do úřadu prezidenta oficiálně nastoupil 1. března 2012 jako 12. v pořadí. V roce 2018 svůj mandát obhájil, když vyhrál již v prvním kole voleb.

Sauli Väinämö Niinistö est un avocat et homme d'État finlandais d'obédience libéral-conservatrice, né le à Salo. Il est président de la République de Finlande depuis 2012.


Popis.

Hlávková kapusta je dvouletá rostlina, jedlou hlávku vytváří v prvním roce stáří. Hlávka je tvořena spirálovitě vyrůstajícími bublinkatými a zkadeřenými listy s naznačenými lalokovitými okraji. Košťál je vysoký 30 – 70 cm. Listy mají obvykle tmavě zelenou barvu, ale mohou být i žlutozelené a u okrasných forem mohou být listy zbarveny od žluté přes červenou až do fialova. Ve druhém roce proroste skrze hlávku lata s čtyřčetnými cizosprašnými květy, plodem je zaškrcovaná šešule, semena jsou černá a kulatá.  U raných odrůd dosahuje hlávka hmotnosti 0,3 – 1 kg, u pozdních 1 – 3 kg.

Pěstování.

Kapusta je nenáročná na klimatické podmínky, snáší dobře i chladnější podnebí, snese i -15 °C. Podle odrůdy přezimuje po vytvoření 5 - 6 pravých listů nebo až po vytvoření hlávky. Nejvíce jí vyhovují středně těžké, hlinité půdy s dostatečným obsahem humusu a vláhy.  Pěstuje se z předpěstované sadby nebo ze semen, vysévaných na konci února ve sklenících, v případě raných odrůd se ven vysazuje v dubnu ve sponu 40 x 50 cm. Vegetační doba je 50 - 70 dní a sklizeň je v červnu nebo v červenci. Pozdní odrůdy se vysazují na konci dubna nebo v květnu ve sponu 50 x 50 - 60 x 60 cm a sklízí se od srpna do října, přičemž mohou zůstat na stanovišti až do listopadu. Vegetační doba je delší, u poloraných odrůd 100 - 120 dní, podzimní odrůdy 102 - 160 dní, sklízejí se v srpnu nebo v září. Ozimé odrůdy mají vegetaci nejdelší, dlouhou 240 - 250 dní, vysazují se na konci září a sklizeň trvá až do ledna.  Výnos hlávkové kapusty raných odrůd činí 20 - 25 t/ha, u pozdních odrůd 30 - 40 t/ha.  Rozsah pěstování v ČR

Obsahové látky.

Tabulka udává dlouhodobě průměrný obsah živin, prvků, vitamínů a dalších nutričních parametrů zjištěných v syrové hlávkové kapustě.

Kuchyňské zpracování.

Hlávková kapusta se konzumuje po tepelné úpravě. I při použití do studených salátů se předtím krátce povaří. Lze ji vařit, dusit, smažit, zapékat i zadělávat podobně jako zelí, nehodí se ale k nakládání. Používá se do polévek nebo omáček.

Hlávková kapusta ("Brassica oleracea" var. "sabauda") je košťálová zelenina z čeledi brukvovitých, jedná se o kultivar brukve zelné ("Brassica oleracea"). Pěstuje se pro hlávku s bublinkatými zkadeřenými listy, čímž se liší od podobného hlávkového zelí. Je dostupná celoročně, konzumuje se tepelně upravená.

Le chou de Milan, chou de Savoie, chou cloqué, chou frisé, ou, chou pommé frisé ("Brassica oleracea" var. "sabauda" L.), est une variété de chou "Brassica oleracea". C'est une plante herbacée de la famille des Brassicacées (crucifères), sous-famille des "Brassicoideae", cultivée comme plante potagère pour ses feuilles et sa pomme, et consommée comme légume.


Život.

Mládí, voják.

Marc Garneau po střední škole absolvoval bakalářské studium na "Royal Military College" v Kingstonu, které dokončil roku 1970. Ve studiu pokračoval na "Imperial College of Science and Technology" v Londýně, zde roku 1973 obhájil doktorát. Následující rok vstoupil do Kanadského královského námořnictva. V letech 1974–1976 byl důstojníkem pro zbraňové systémy na torpédoborci Algonquin, poté sloužil ve školních a technických útvarech kanadského námořnictva, naposled se zabýval vývojem vybavení pro námořní komunikaci a elektronickou válku.

Kosmonaut.

Roku 1983 se přihlásil do prvního kanadského náboru astronautů, prošel všemi koly výběru a od 5. prosince 1983 patřil mezi úspěšnou šestici. Oddíl astronautů byl začleněn pod Národní výzkumnou radu (NRC, "National Research Council"), od roku 1989 funguje v rámci Kanadské kosmické agentury (CSA," Canadian Space Agency"). Od února 1984 se připravoval v Johnsonově vesmírném středisku v Houstonu na roli specialisty pro užitečné zatížení v misi STS-41-G.  K letu STS-41-G odstartoval na palubě raketoplánu Challenger 5. října 1984. ve funkci specialisty pro užitečné zatížení. Let byl věnován především dálkovému průzkumu Země a vypuštění družice ERBS. Challenger přistál 13. října, let trval 8 dní, 5 hodin a 24 minut.  Mezi lety pracoval v různých funkcích v Johnsonově středisku NASA v Houstonu, roku 1989 formálně odešel z kanadského námořnictva. V letech 1992–1993 společně s astronauty 14. náboru NASA absolvoval výcvik letového specialisty raketoplánů.  Podruhé se na oběžnou dráhu Země dostal roku 1996 při letu STS-77. Raketoplán Endeavour k němu vzlétl 19. května 1996, přistál 29. května po 10 dnech a 39 minutách. Během letu astronauti vypustili družici Spartan 207-IAE a věnovali se různým experimentům v laboratoři Spacehab.  V srpnu 1998 byl potřetí zařazen do posádky raketoplánu, tentokrát na misi STS-97 Endeavouru. Cílem letu bylo dovezení 17 tun konstrukcí na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), a sice dílu P6 hlavního nosníku stanice, panelů solárních článků a radiátorů chladicího systému S4/S6. Na montážní práce potřebovali astronauti tři výstupy do vesmíru. Mise proběhla ve dnech 30. listopadu – 11. prosince 2000.

Manažer, politik.

Nedlouho po třetím letu, v únoru 2001, Garneau odešel z oddílu kosmonautů, současně byl jmenován výkonným místopředsedou Kanadské kosmické agentury (CSA). V listopadu 2001 postoupil na místo jejího předsedy. V letech 2003–2008 současně zastával post kancléře Carletonské univerzity ("Carleton University").  V čele CSA stál do listopadu 2005, kdy odešel, aby se mohl věnovat volební kampani. V kanadských volbách do federálního parlamentu v lednu 2006 totiž kandidoval za Liberální stranu v obvodu Vaudreuil-Soulanges. Roku 2006 neuspěl, nicméně při následujících volbách v říjnu 2008 v obvodu Westmount—Ville-Marie zvítězil s vysokým náskokem a v květnu 2011 dosáhl těsného znovuzvolení. Od roku 2008 je pomocníkem vůdce Liberální strany pro Québec, po volbách 2011 stanul v čele poslanců Liberální strany v dolní komoře parlamentu. Po volbách v roce 2015 se stal Ministrem dopravy ve vládě Justina Thrudeau.

Marc Joseph Jean-Pierre Garneau (* 23. února 1949 Québec, provincie Québec) je kanadský ministr dopravy a politik reprezentující v parlamentu Kanady Liberální stranu. Původním povoláním byl inženýr vojenského námořnictva, roku 1983 se stal jedním z kanadských astronautů. Absolvoval tři kosmické lety na palubě amerických raketoplánů Space Shuttle – roku 1984 se stal prvním Kanaďanem ve vesmíru při letu STS-41-G, kosmický let si zopakoval roku 1996 a 2000 (mise STS-77 a STS-97). Po odchodu z oddílu kosmonautů stál v letech 2001–2005 v čele Kanadské kosmické agentury. Poté se dal na politickou dráhu v řadách Liberální strany. Roku 2006 neúspěšně kandidoval do kanadského parlamentu, zvolen byl v letech 2008 a 2011, po volbách 2011 stanul v čele liberálních poslanců v dolní komoře parlamentu. Od 4. listopadu 2015 je kanadským Ministrem dopravy.

Marc Garneau, né le à Québec, est un officier de Marine, astronaute, administrateur et homme politique canadien, premier astronaute canadien.


Historie.

Hřbitov zřídil v roce 1905 stát Kalifornie jako Sunset Cemetery na základě několika hrobů pocházejících z 80. let 19. století, které již v dané lokalitě existovaly. Roku 1926 pak byl hřbitov přejmenován na Westwood Memorial Park Cemetery.  V roce 1961 byla v zadní jižní části hřbitova vybudována dřevěná kaple, která tak architektonicky doplnila zahradní ráz hřbitova. Westwood Village Memorial Park Cemetery se původně rozprostíral na 2,72 ha, ale v 50. a 60. letech byly části pozemku zabrány developerskými společnostmi. To způsobilo, že v okolí hřbitova byla vystavěna řada bank a průmyslových budov.  V roce 1991 se hřbitov dostal díky koupi společnosti "Service International Corporation" do sítě institucí Dignity Memorial Network, čímž si v listopadu roku 2002 vysloužil označení historicko-kulturní památka nesoucí č. 731 a spadající do kulturního dědictví města Los Angeles.  Součástí hřbitova je nejen zmíněná kaple, ale také krypta "Sanctuary of Prayer Mausoleum", kde se provádějí kremace a která tvoří jakousi hradbu hřbitova vedle vstupu do něj a chrání jej tak i před vnějším hlukem z ulice.

Současnost.

Hřbitov je dnes zejména cílem turistů, neboť zde odpočívá mnoho osobností nejen ze zábavního průmyslu, ačkoliv je na poměry Los Angeles skutečně malým hřbitovem. Přesto je zde poměrně vysoká koncentrace hrobů největších hvězd stříbrného plátna, a nejen jich.

Marilyn Monroe.

V srpnu 1962 zde byla vůbec jako první celebrita pohřbena herečka Marilyn Monroe. Její krypta se nachází v severní části hřbitova nazvané Corridor of Memories a kryt z růžového mramoru nese pouze štítek s prostým nápisem Marilyn Monroe 1926-1962. Od její smrti byl štítek a mramorový kryt již několikrát vyměněn, neboť sběratelé a fanoušci ve snaze odnést si vzpomínku, štítek opakovaně poškodili. Když se v roce 1954 provdala za slavného baseballistu Joe DiMaggia, zakoupil Maggio na hřbitově krypty dvě, aby mohli být pohřbeni vedle sebe - odpočívala zde totiž Grace Goddard, Marilynina opatrovatelka a Marilynina teta Ana Lower. Po rozvodu s Marilyn však svou kryptu prodal milionáři Richardu Poncherovi, který je zde skutečně pohřben a jeho manželka se později snažila svou kryptu, která je dosud prázdná a spočívá těsně vedle krypty Marilyn, prodat a vydražit.  Přání odpočívat vedle božské Marilyn Monroe projevil také Hugh Hefner, zakladatel magazínu Playboy, jehož byla MM v roce 1953 první playmate a kryptu si tam roku 1992 zakoupil.  Totéž přání jako velice mladinká vyslovila začínající herečka Darbi Winters. Krátce po smrti Marilyn Monroe však byla Darbi zavražděna svým otčímem. Její krypta je vpravo nahoře od krypty MM.  Po Marilyn se hřbitov stal nejen poutním místem pro její fanoušky, ale i místem posledního odpočinku jiných celebrit. Mimo jiné zde odpočívá tragicky zesnulá herečka Natalie Wood, zpěvák a herec Dean Martin, spisovatel Truman Capote, zpěvák Roy Orbison, herci Jack Lemmon a jeho "velký kámoš" Walter Matthau, režisér Billy Wilder aj. Posledními celebritami, jež zde našly místo posledního spočinutí, byla herečka Farrah Fawcett v roce 2009 a legendární představitel detektiva Columba Peter Falk pak o dva roky později.

Pierce Brothers Westwood Village Memorial Park Cemetery, jak zní původní a kompletní název, je hřbitov v západní části Los Angeles založený v roce 1905. Hřbitov nacházející se pod č. p. 1218 na Glendon Avenue ve Westwoodu je místem posledního odpočinku řady známých osobností ze zábavního průmyslu, například Marilyn Monroe.

Le Pierce Brothers Westwood Village Memorial Park Cemetery est situé au 1218, avenue Glendon, dans le domaine de Westwood Village à Los Angeles, en Californie.


Historie.

Vestax byl založen v roce 1977 v Tokiu jako Shiino Musical Instruments. Název Vestax byl inspirován římskou mytologií - Vesta byla římská bohyně posvátného ohně rodinného krbu. Design loga firmy kombinuje písmena V a X a pochází z japonské herecké tradice Kabuki. Firma zaměřená z počátku jen na výrobu hudebních nástrojů (například elektrických kytar a kytarových předzesilovačů) se postupně rozrostla v nadnárodní společnost zabývající se výrobou profesionální zvukové a nahrávací techniky. V roce 1982 firma zahájila prodej značky Teac (Tascam), o pár let později založila vlastní pobočku Vestax Fire v USA a od té doby používá stávající ochrannou známku Vestax. V roce 1987 zahájila výrobu OEM produktů pro Akai, Clarion, Yamaha a další. Ve stejném roce také založila další pobočku, tentokrát v Anglii, kde se prosadila se svým mixážním pultem PMC-20. V prosinci bylo oznámeno a od ledna 2015 prochází společnost Vestax Corporation Ltd. insolvenčním řízením. V lednu 2016 zveřejnil původní zakladatel společnosti Vestax Hidesato Shiino oficiální tiskovou zprávu o rebrandu značky Vestax a uvolnění nových produktů pod názvem stpVx na jaře 2016.

Gramofony.

Do povědomí širokého okruhu diskžokejů a hudebníků se Vestax v minulosti zapsal především svými mixážními pulty a gramofony. V roce 2000 v době největší slávy vinylových desek Vestax na trh uvedl záznamový přístroj VRX-2000, který umožňoval profesionální vytvoření vinylové desky s vlastní nahrávkou. Přístroj byl vybaven karuselem s přesným nástrojem pro vytvoření přímého řezu (záznamové drážky) gramofonové desky do prázdné vinylové matrice. Gramofony Vestax řady PDX jsou charakteristické elektromotorem s vysokým točivým momentem, technologií DirectDrive. Tato technologie představuje elektromotor s přímým pohonem. Princip spočívá v tom, že elektromotor je nedílnou součástí talíře gramofonu. Tím odpadají starosti s řemenovým pohonem, s řemenicí, prokluzy či s brzděním a nestabilitou otáček. Otáčky elektromotoru jsou upravovány elektronickým oscilátorem, řízeným krystalem a tento způsob bývá označován jako tzv. Quartz system. Gramofony Vestax řady PDX umožňují regulaci rychlosti v rozpětí ± 60 %, antiskatingem, systémem tlačítek s funkcí start/stop, elektromagnetickou brzdou, umožňující okamžité zastavení otáček talíře gramofonu a výstupem pro připojení k MIDI. Dalšími významnými gramofony jsou Vestax QFO s originálním designem. QFO byl vlastně hybridní gramofon kombinovaný s mixážním pultem PMC-05Pro. Jiný gramofon, Vestax Controller ONE obsahuje MIDI oktávové klávesy. Je to gramofon s MIDI ovládáním, s osmi oktávovými klávesami a možností reverzního chodu motoru. Je zde pitch control fader, umožňující měnit rychlost otáček v rozsahu ±60 %. Tento gramofon lze díky oktávovým klávesám používat jako hudební nástroj. Hlavním konkurentem na poli gramofonů pro DJe byla značka Technics, která však výrobu gramofonů ukončila.

Kontrolery.

S rozvojem digitálního zpracování zvuku a ukládáním zvukových záznamů do nových formátů a současně s úpadkem klasických CD nosičů s hudební produkcí nastala éra digitálního djingu a kontrolerů. Kontroler je přístroj, nahrazující dva až čtyři CD přehrávače a mixážní pult - to vše v jediném šasí. Kontroler je připojen k počítači pomocí USB kabelu a prostřednictvím protokolu MIDI pak ovládá v počítači nainstalovaný djský software. Tak lze mixovat a různě upravovat hudební tracky v digitálním formátu MP3. Kontrolery mají také integrovanou zvukovou kartu. Jsou výhodné pro ty diskžokeje, kteří upřednostňují pouze jedno jediné zařízení a počítač namísto několika CD přehrávačů a mixážního pultu. Tento fenomén se rozšířil jako digitální djing. Vestax v této oblasti pronikl v roce 2007 kdy uvedl na trh USB MIDI kontroler VCI-100, který umožnil diskžokejům pracovat živě s hudebními nahrávkami uloženými na počítačích ve zvukovém formátu MP3. Dalším technologickým skokem byly hardwarové USB MIDI kontrolery VCI-300 a VCM-600 umožňující propojení se softwarovými programy Traktor, Ableton, Serato, djay a VirtualDJ. Tyto kontroléry umožňují diskžokejům pohodlné mixování a podstatnou úpravu hudebních tracků pomocí různých efektových plug-inů, které jsou součástí programové výbavy. Kontrolér VCI-400 patří k novinkám roku 2012 a umožňuje djům současně mixovat a upravovat hudební tracky ze čtyřech nezávislých zdrojů. O rok později na trh uvádí performance DJ kontrolér VCI-380, který jako jeden z prvních v sobě kombinoval výhody digitálního mixážního pultu a MIDI kontroléru. Tento model DJ kontroléru se ještě během roku 2013 dočkal několika modifikací.

Mixážní pulty.

Další skupinou produktů Vestaxu jsou mixážní pulty kategorie „battle“, které jsou určené hlavně pro soutěžní klání djů. Pult PMC-05Pro se díky své oblibě v kategorii hip hop vyrábí v různých obměnách již mnoho let: první verze mixážního pultu PMC-05MKII byla uvedena na trh v roce 1990, aktuální verze se prodává pod označením PMC-05ProIV. Jiným mixážním pultem z kategorie „battle“ je digitální PMC-08Pro. Dále Vestax vyrábí mixážní pulty pro kluby a diskotéky. K zajímavým výrobkům patří digitální mixážní pult PMC-580Pro nebo klubový mixážní pult PMC-CX. Tento mixážní pult pomáhal navrhnout společně s japonskými vývojáři světově uznávaný DJ Carl Cox; proto nese model ve svém označení přívlastek "CX".

Spolupráce při vývoji.

Základní filosofií jsou inovace, vysoká technická kvalita, hodnotný design, spolehlivost a kvalitní zvuk. Při návrhu, vývoji a testování svých produktů firma Vestax spolupracuje s předními světovými diskžokeji, podle návrhů Carla Coxe byl vyvinut mixážní pult PMC-CX a mixážní pult PMC-580Pro; DJ Qbert se podílel na vzniku gramofonu Vestax QFO. Na vývoji gramofonu Controller One se podíleli D-Styles a Ricci Rucker. Dalším významným partnerem je společnost Apple, pro kterou byl sestaven djský kontrolér Vestax Spin kompatibilní s operačním systémem Mac OS X. Později byl pro společnost vyvinut djský kontrolér 2. generace pro iOS a Mac pod označením Vestax Spin2. Tento model byl vyráběn od roku 2014 také jako OEM verze pro společnost Casio.

Hodnocení.

Vestax se těší velké oblibě mezi diskžokeji (např. DJ Qbert, Tigerstyle, Carl Cox a DJ Unkut). Gramofony PDX-2000 si mimo jiné oblíbil i DJ a člen kapely Linkin Park Joe Hahn, který je používá při živých vystoupeních kapely. USB MIDI kontrolér VCM-600 používal na svých turné diskžokej a hudební producent Paul Van Dyk. V České republice značku Vestax používají například DJ Taktik, DJ Maniac nebo DJ Honan. K posílení technologického rozvoje se Vestax snaží udržovat úzký kontakt s DJ scénou, ať už výše zmíněnou přímou spoluprací při vývoji nových produktů, pořádáním vlastní celosvětové soutěže Vestax Extravaganza či aktivní účastí na světových hudebních veletrzích, například na NAMM Show v USA nebo evropském Musikmesse ve Frankfurtu n/Mohanem. V České republice se účastnil Vestax se svojí scénou několika ročníků festivalu Hip Hop Kemp v Hradci Králové, festivalu Creamfields v Břeclavi a tanečního festivalu Summer Of Love v Hradci Králové. Nově se značka Vestax objevuje se svojí stage na multižánrovém hudebním festivalu Rock for People, pořádaném každoročně v Hradci Králové.

Vestax je výrobce speciální elektroniky, označované v odborných kruzích jako profesionální djská technika. Hlavní centrála korporace se nachází v japonském Tokiu. Své pobočky měla společnost do roku 2014 také v USA a Evropě.

Vestax Corporation ( ベスタクス株式会社 ) était une entreprise japonaise d'instruments de musique, de platines et d'équipement audio fondée par Hidesato Shiino en 1977 qui a commencé par concevoir et fabriquer des guitares électroniques. Dans les années 1980, Vestax a produit des enregistreurs multipistes et s'est ensuite tourné vers la fabrication de consoles de mixage DJ, de platines professionnelles, de lecteurs de disques compacts et de processeurs de signaux.


Historie.

Původ.

Siri je odrazem od mezinárodního uměleckého zpravodajského centra SRI a je projektu CALO financovaného z DARPA. Zakladatelé byli Dag Kittlaus, Harry Saddler, Adam Cheyer a Tom Gruber ze SRI.

Vývoj.

Technologii rozpoznávání řeči Siri poskytuje společnost pro řečovou technologii Nuance Communications.To nebylo oficiálně uznáváno společností Apple ani Nuance již léta, dokud CEO společnosti Nuance Paul Ricci nepotvrdil informace na konferenci o technologii v roce 2011. Systém rozpoznávání řeči využívá sofistikované techniky učení, včetně konvolučních neuronových sítí a dlouhé krátkodobé paměti.  První myšlenka společnosti Apple o digitálním osobním asistentům byla původně koncepčním videem v roce 1987 nazvaným "Navigátor znalostí".

Hudební herci.

Původní americký hlas Siri poskytnula Susan Bennett v červenci 2005, britský mužský hlas poskytl Jon Briggs, bývalý technologický novinář a australský hlas poskytla Karen Jacobsen, hlasatelka známá v Austrálii za její práci jako "dívka GPS".

Integrace iOS.

Siri byl původně vydán jako samostatná aplikace pro operační systém iOS v únoru 2010 a v té době vývojáři také hodlali uvolnit Siri pro zařízení Android a BlackBerry. O dva měsíce později Apple získal Siri. Dne 4. října 2011 představila společnost Apple iPhone 4S s implementací beta verze Siri. Po oznámení společnost Apple odstranila stávající samostatnou aplikaci Siri z App Storu. V průběhu let společnost Apple rozšířila řadu oficiálně podporovaných produktů, včetně novějších modelů iPhone, stejně jako podporu iPadu v červnu 2012, podpora iPod Touch v září 2012, Apple TV podpora a samostatný Siri Remote v září 2015, podpora Macu v září 2016 a podpora HomePodu v červnu 2017.

Lokalizace.

V roce 2017 Siri mluvila 21 jazyky s lokalizací pro 36 zemí. V porovnání s konkurencí: osobní asistent Cortana z dílny Microsoftu umí 8 jazyků, Google Assistant 4 jazyky a Alexa společnosti Amazon hovoří dvěma jazyky.

Funkce a možnosti.

Siri nabízí širokou škálu hlasových příkazů (příkazy v češtině nejsou podporovány) například: Siri také nabízí řadu předprogramovaných odpovědí na zábavné otázky. Takové otázky obsahují: „Jaký je smysl života?“, Na který Siri může odpovědět: „Všechny důkazy doposud naznačují, že je to čokoláda“; „Proč jsem tady?“, na které může odpovědět „Nevím“.  Zpočátku byl hlas omezen pouze na ženu, Apple oznámil v červnu 2013, že Siri bude obsahovat rodovou možnost, přidáním hlasu mužského hlasu.  V září 2014 Apple přidal možnost, aby uživatelé mohli mluvit „Hey Siri“, aby umožnili asistenci bez požadavku na fyzickou manipulaci se zařízením.  V září 2015 byla funkce „Hey Siri“ aktualizována tak, aby zahrnovala individuální rozpoznávání hlasu, předpokládanou snahu zabránit aktivaci jiných uživatelů než vlastníka.  S oznámením iOS 10 v červnu 2016 společnost Apple otevřela omezený přístup vývojářům třetích stran k Siri prostřednictvím specializovaného aplikačního programovacího rozhraní (API). Rozhraní API omezuje používání aplikace Siri na komunikaci s aplikacemi třetích stran pro zasílání zpráv, platebními aplikacemi, aplikacemi pro sdílení jízd a aplikacemi pro internetové volání.  V červnu 2017 pro společnost iOS 11 společnost Apple oznámila, že společnost Siri bude podporovat jasnější lidské hlasy, a bude schopna zvládnout odpovědět na složitější otázky, dále bude podporovat jazykový překlad a otevře se více akcí třetích stran, včetně správy úkolů. Navíc uživatelé budou schopni psát na Siri a nová technika učení na zařízení zlepší návrhy Siri.

Zranitelnost.

Siri lze zneužít pomocí ultrazvuku bez vědomí uživatele.

Siri v kultuře.

Siri se proslavila v seriálu "Teorie velkého třesku", kdy si Raj koupil iPhone 4S a zkoušel si se Siri povídat. V tomto seriálu se také Siri ukázala jako osoba.

Konkurence.

Siri byla představena v říjnu 2011, a v květnu 2012 představil Samsung svůj Samsung Galaxy S3, který má funkci "S Voice". Avšak S voice není úplně jako Siri, např. nedokáže reagovat úplně dobře na nějaké otázky. V dubnu roku 2014 na konferenci BUILD 2014 v San Franciscu představil Microsoft svého hlasového asistenta – Cortanu. Google má svého virtuálního asistenta Google Assistant, Amazon asistenta Alexu a Facebook asistenta jménem M.

Siri je virtuální asistent. Je součástí operačních systémů iOS, watchOS, macOS, iPadOS společnosti Apple Inc. Asistent používá hlasové dotazy a uživatelské rozhraní pro zodpovězení na otázky. Tento software se přizpůsobuje uživatelským jazykům, vyhledáváním a preferencím.

Siri est une application informatique de commande vocale qui comprend les instructions verbales données par les utilisateurs et répond à leurs requêtes. Développée par la société américaine Apple et qualifiée d'assistant personnel intelligent ; elle a été présentée à la presse le.


Vznik a historie díla.

Roussel zkomponoval "Odkaz tety Karolíny" v letech 1932–1933. Do té doby skládal výlučně ve vážném duchu a ke komické operetě se obrátil bezprostředně pod příkladem podobně laděných děl Arthura Honeggera ("Příhody krále Pausola" 1930, "Kráska z Moudonu" 1931) a Jacquese Iberta ("Král z Yvetotu" 1930, "Gonzaga" 1931), které sklízely jak kritický, tak finanční úspěch. Příběh o hamižných a nakonec ošizených příbuzných připomíná Pucciniho aktovku "Gianni Schicchi", avšak s pikantními rysy ve stylu 20. let 20. století. Své dílo Roussel popsal jako „jakousi bufózní operetu (opérette-bouffe), jejíž postavy jsou téměř zcela groteskní a měly by být hrány bez jakékoli obavy z přehánění svého účinku“. Hudební historik Jan Trojan "Odkaz tety Karolíny" označuje za „konverzační veselohru“; hravý ráz a přístupnost podtrhuje využití diatoniky a durové tóniny, „lehce noblesní tón“ ji zařazuje do děl z okruhu Pařížské šestky.  Poté, co Roussel neuspěl s uvedením opery v Paříži,využil nabídky své někdejší dlouhodobé žačky, skladatelky Julie Reisserové, jež mu zajistila uvedení opery v české opeře v Olomouci. Reisserová pořídila sama překlad a opera tak měla světovou premiéru v češtině dne 14. listopadu 1936 pod názvem "Odkaz tety Karolíny" (v literatuře jsou rovněž uváděny české názvy "Testament tety Karolíny" a "Závěť tety Karolíny"). Kritický ohlas byl poněkud vlažný. Roussel se podle vlastních slov snažil, aby bylo jeho dílo „jasné, příjemné a přístupné“, ale podle kritiky mu činilo potíže „přizpůsobit se prostotě“. Na základě těchto ohlasů Roussel operu výrazně přepracoval, především pomocí škrtů, a zkondenzoval původní tři dějství na jediné. V této redukované a zjednodušené operetní podobě byl "Odkaz tety Karolíny" konečně uveden ve francouzské premiéře v pařížské Opéra-Comique dne 11. března 1937 ve výpravě reformátorského scénografa gruzínského původu Georgese Pitoëffa. Bezprostředně poté byla Rousselova opereta uvedena poprvé rovněž v němčině, a to v pražském Novém německém divadle 18. dubna 1937; dirigoval Fritz Zweig.  Opera byla později uváděna výhradně v redukované operetní verzi, především ve francouzsky mluvícím prostoru, ale též ve Spojených státech amerických. V Německu byla poprvé uvedena na festivalu ve Schwetzingenu, regulérně ji poprvé uvedla až Deutsche Oper am Rhein v Düsseldorfu 24. února 2012; ve Vídni ji poprvé uvedla Komorní opera (Kammeroper) roku 1968. V českých zemích v poválečné době uvedena nebyla.

Děj opery.

Opereta začíná v pařížském bytě nedávno zemřelé paní Caroline d'Anjou alias tety Karolíny, jež četnými milostnými dobrodružstvími a několika výhodnými sňatky nabyla značného jmění. Její tři neteře, totiž řeholnice Béatrice, Christine se svým manželem Ferdinandem a Noémi se svým manželem Jobardem, ji za jejího života nikdy nenavštívily, opovrhujíce tetiným nevázaným životem. Nyní ale nadšeně očekávají bohaství, jež jim má spadnout do klína, a prohledávají Karolínin byt pátrajíce po penězích, cennostech a zejména závěti, jež není k nalezení; nadějní dědicové naleznou jen trezor. Až ošetřovatelka Lucile, jež se o Karolínu do smrti starala a byla její důvěrnicí, přináší klíček k trezoru. A právě přichází notář Vrána (Maître Corbeau), který testament v něm nalezený otevírá a předčítá: Karolína odkázala veškerý majetek nikoli přímo svým neteřím, ale prvorozenému z jejich synů. Avšak jedna z neteří je jeptiškou a manželství obou dalších jsou bezdětná, protože jak Jobard, tak Ferdinand jsou neplodní. Závěť dále stanoví, že není-li nejstaršího syna v okamžiku smrti zůstavitelky, musí jej některá z neteří zplodit ve lhůtě jednoho roku, po jejímž uplynutí připadne pozůstalost Armádě spásy. Christine a Noémi se proto rozhodnou otěhotnět, jedna s jasnovidcem a druhá s tetiným pohledným šoférem Noëlem, jenž je však zamilován do Lucile. Vše ale nakonec dopadne jinak. V trezoru je nalezena rovněž polovina pohlednice s obrázkem Eiffelovy věže; druhou polovinu má Noël jako jedinou památku po své matce. Ukáže se, že jí je pobožná Béatrice, dosud ztělesněná ctnost a počestnost, která se před vstupem do kláštera dala svést kočím a novorozené dítě musela jednoho štědrého večera odložit v sirotčinci v Saint-Malo. Karolína se o tom zjevně dozvěděla a později Noëla přijala jako řidiče. Ten, jakožto Beatricin syn, tak ke zlosti svých tet a strýců má právo shrábnout dědictví sám. Oba rozlícené páry chtějí testament napadnout, ale notář jim v tom zabrání, vyplatí tetina neúspěšného lékaře a Noël, jenž si nyní může vzít Lucile, přenechává příbuzným polovinu dědictví.

Nahrávky.

Existují pouze rozhlasové nahrávky francouzského znění operety, které dosud nebyly vydány:

Odkaz tety Karolíny (ve francouzském originále Le testament de la tante Caroline) je opéra-bouffe nebo opereta francouzského skladatele Alberta Roussela a libretisty Michela Vebera (píšícího pod pseudonymem Nino). Byla napsána v letech 1932–1933 a poprvé byla uvedena v českém překladu Julie Reisserové v českém divadle v Olomouci 14. listopadu 1936. Tříaktová opera buffa byla následně přepracována na jednoaktovou operetu.

Le Testament de la tante Caroline est un opéra bouffe composé par Albert Roussel en 1933 sur un livret de "Nino" (pseudonyme de Michel Veber). Cette opérette raconte les déboires d'une famille autour du testament de leur tante.


Předchozí události.

Triumvirát a Crassova smrt.

V prvním století před Kristem se Řím zmítal v kruhu občanských válek, nepokojů a výbojů vnějších nepřátel. Po občanské válce završené krátkou diktaturou bývalého konzula Sully. Sulla posléze úřad sám složil a moc se vrátila do rukou senátu a jím volených konzulů na jednotlivé roky. Poté co bylo potlačeno povstání stoupence Maria (Sullova soupeře v občanské válce), odbojného Sertoria v Hispánii, obrátily se římské legie směrem k dnešnímu Turecku a po třech válkách definitivně odstranily pontskou hrozbu vedenou králem Mithridatem. Během bojů proti pontským silám proběhlo v samém srdci republiky Spartakovo povstání, které však potlačil Marcus Licinius Crassus.  Po tomto turbulentním období uzavřeli tři muži svazek, známý jako triumvirát. Jeho členy byli Gnaeus Pompeius "Magnus" (přídomek Magnus značí Veliký), již zmíněný Marcus Licinius Crassus a v roce 60. př. Kr. se k jejich duu přidal v té době neznámý Crassův chráněnec, Gaius Julius Ceasar. Byla to aliance z nutnosti, ne ze vzájemné obliby. Pompeiova kariéra byla v době uzavření paktu s Crassem na vzestupu, byl to miláček Říma, který si (ačkoliv sloužil diktátoru Sullovi) vydobyl mnoho vavřínů a byl všeobecně považován za skvělého vojevůdce, byť z pramenů vyplývá, že jeho popularita byla umocňována Sullovou propagandou a jeho hlavní vojenské úspěchy v Hispánii proti Sertoriovi byly spíše zásluhou jiných vojenských velitelů. I přesto však Pompeius dokázal kolem sebe vytvořit obraz velkého válečníka, přičemž Crassovi dokázal doslova "vyfouknout" kus slávy za potlačení Spartakova povstání. I přesto, že se vrátil z Hispánie v roce 71 př. Kr., tj. v posledním roce Spartakova povstání, a pobil pouze pár nebožáků, kteří uprchli po drtivé Spartakově porážce u řeky Silarus, byl všeobecně uznáván jako strůjce tohoto úspěchu a v Římě obdržel právo na triumf, nejvyšší vojenskou oslavu, konající se pouze v případě velkého vítězství - v jeho případě se jednalo o triumf dvojnásobný, hispánský, a ten nad Spartakusem. Zhrzený Crassus byl považován za odpadlíka, který porazil pár otroků, a byla mu přiřčena pouze oslava ovatio, v podstatě mnohem menší verze triumfu.  V roce 70 př. n. l. se začal Řím opět obávat, zdali se dva znesváření kohouti nepustí do sebe, protože napětí mezi oběma muži stoupalo. Oba muži byli zvolení konzuly na onen rok, ale ani u jednoho z nich nebylo jisté, jestli se podvolí tomu druhému. Nakonec údajně Crassus udělal první krok a na veřejném shromáždění, "foru", přešel k Pompeiovi, jenž mu vyšel vstříc a oba muži si podali ruce. Následovalo rozpuštění jejich vojsk a doba klidu pro republiku. Pompeius posléze obdržel "imperium", vojenské velení nad jednotkami v Anatolii, které se zhruba na území dnešního Turecka střetly s pontským králem Mithridatem a posléze arménským králem Tigranem, přičemž oba Pompeius porazil a vrátil se roku 63 př. Kr. do Říma jako jednoznačný a nezpochybnitelný vítěz. Mezitím co Pompeius válčil, Crassus v Římě rozšiřoval svoje už tak pohádkové bohatství, stával se filantropem a obklopil se smetánkou mladých progresivních Římanů, z nich vynikal jeden, jenž se stal jeho oblíbencem - Gaius Julius Ceasar.  Pompeius, čím dál víc nazývaný Magnus, toho roku oslavil velkolepý triumf. V roce 60 př. n. l. se shodl s Crassem na třetím členovi jejich politické aliance (je nutné zdůraznit, že triumvirát stál mimo tehdejší římské politické struktury), přičemž se jednalo právě o Caesara, který se údajně zalíbil i samotnému Magnovi. Oba stávající duumvirové (Pompeius a Crassus) brali Caesara jako svoji loutku, a je pravdou, že v prvních letech na nich byl Caesar jak politicky, tak vojensky závislý. Jako konzul byl vyslán na sever do oblasti Galie, přičemž očekávání od něj nebyla velká. Když se však Caesar za čtyři roky sešel s oběma muži v Lucce na území Předalpské Galie, svého prokonzulského území (Caesar obdržel titul prokonzula pro Předalpskou i Zaalpskou Galii, jakožto i Ilyrii, na pět celých let, v období od 59 př. n. l. do 54 př. n. l.), situace byla úplně jiná. On byl vavříny ověnčený vojevůdce, který drtil galské kmeny jeden po druhém, zatímco Crassus byl stále jen římský zbohatlík a Pompeius už rovně žádné vojenské úspěchy nepřidával. Byť oba přicházeli onoho roku 56. př. Kr. s plány na zastavení Ceasarovy popularity, jednání skončilo tak, že Crassus i Pompeius dostali možnost pokračovat jako konzulové na další rok, zatímco Caesarovi bylo garantováno, že dostane titul prokonzula pro obě Galie na dalších pět let, až do roku 49 př. n. l. Pompeius poté Julia skutečně ve funkci roku 54 př. n. l. potvrdil, a triumfující Caesar se pustil znovu do války v Galii, zatímco Pompeiovi bylo svěřeno veškeré vojsko od Říma až po západní hranici, tj. Hispánii. Crassus, který zjevně svým kolegům záviděl jejich vojenské úspěchy, dostal na starost východ republiky a možnost vést válku proti Parthům, výbojnému národu, který se nacházel na území dnešního Iráku a Íránu a ohrožoval římskou hranici. Crassus s hromadou velkých řečí a proslovů vyplul roku 55 př. Kr. směrem do oblasti Sýrie, aniž by tušil, že se žene do vlastní záhuby.

Římská občanská válka (49–45 př. n. l.) byl jeden z posledních vojensko-politických konfliktů v Římské republice před vznikem císařství. Válka byla vyvrcholením sporů mezi prokonzulem Gaiem Juliem Caesarem a jeho politickými oponenty z řad konzervativní strany optimátů, zastánců tradiční republiky, kteří jsou tradičně spjati s osobou Gnaeuse Pompeia Magna.

La guerre civile de César, appelée aussi guerre civile romaine de 49 av. J.-C. ou guerre civile entre César et Pompée, est un des derniers conflits intérieurs de la République romaine, et fait partie de la liste des nombreuses guerres civiles romaines. Elle a consisté en une série de heurts politiques et militaires entre Jules César, ses alliés politiques et ses légions d'une part, et la faction conservatrice du Sénat romain, appelée aussi "optimates", épaulée par les légions de Pompée d'autre part.


Dětství.

Mendez se narodila v Portoriku. Navštěvovala Newyorskou uměleckou univerzitu, obor filmové a televizní produkce.

Profesionální wrestlingová kariéra.

Školení (2007).

Krátce po dostudování střední školy hledala Mendez nějakou wrestlingovou školu a zapsala se do jedné, která byla kilometr od jejího domu. Začala pracovat na plný úvazek a v březnu 2007 se stala oficiální wrestlerkou.

Women Superstars Uncensored (2008-2009).

Dne 10. října 2008 Miss April debutovala u Women Superstars Uncensored (WSU), kde prohrála se Soul Sister Jana v single matchi. Následující večer se spojila s Malia Hosaka a zápasily o titul WSU Tag Team Champions. Postoupily do druhého kola, když porazily Soul Sisters (Jana a Latasha), tady ale štěstí neměly a prohrály s Beatdown Betties (Roxxie Cotton a Annie Social). 7. února 2009 se Miss April spojila s Brooke Carter a v rematchi porazily Beatdown Betties a získaly championship. O měsíc později, 7. března, porazily Beatdown Betties na obhájení titulu.

World Wrestling Entertainment / WWE.

Florida Championship Wrestling (2009–2011).

Mendez podepsala smlouvu s World Wrestling Entertainment 5. května 2009 a byla přidělena k Florida Championship Wrestling, což je vývojové středisko WWE. Její FCW televizní debut byl 14. srpna 2009 pod jménem April Lee v zápase fatal four-way, kde byla poražena Serenou Mancini. Účastnily se i Alicia Fox a Tiffany. V září 2009 bylo její jméno změněno na AJ Lee a začala zápasit o titul FCW královny. 4. února 2010 se jí to podařilo, porazila Serenu Mancini a vyhrála korunu. 29. dubna se účastnila FCW Divas Championship, kde porazila Taminu, poté ji ale v semifinále napadla Serena. Další pokus o získání tohoto titulu byl zápas proti Naomi Knight, ten opět skončil neúspěšně. V červnu 2010 se jako hostitelka objevila v house show Raw. 2. září Lee prohrála s Naomi a to byl konec jejich feudu. 18. listopadu prohrála titul královny FCW s Rosou Mendes. Dne 16. prosince se však AJ podařilo konečně porazit Naomi a získat tak titul FCW Divas šampionky. Titul si udržela až do 7. dubna 2011, v tento den ho pohrála nad Aksanou.

NXT (2010–2011).

31. srpna 2010 bylo oznámeno, že AJ bude součástí třetí sezóny NXT pod jménem AJ. Vystupovala v první epizodě této sezóny, která se konala 7. září, měla zde tag team zápas. Společně s Primem porazili rookie Divu Aksanu s Goldustem. Následující týden ale byla ona a Primo poraženi Kaitlyn a Dolphem Zigglerem. AJ byla ze soutěže odstraněna 23. listopadu kvůli reakci davu. Později se však do finále vrátila, když se spojila s Bella Twins a porazili Aliciu Fox, Aksanu a Maxine. Jako speciální host se objevila AJ 8. února 2011 v průběhu čtvrté sezóny NXT.

SmackDown (2011-2015).

Její debut v této show proběhl 27. května 2011, kdy se spojila s Kaitlyn a říkaly si Chickbusters. Prohrály však nad Aliciou Fox a Taminou. Dvojice Chickbusters byla často doprovázena Natalyou. Další týden AJ a Kaitlyn prohrály další zápas s Fox a Taminou.  V listopadu 2011 se AJ objevila v několika zákulisních segmentech s Danielem Bryanem. 29. listopadu ho pro štěstí v jeho zápase políbila a začal jejich románek. 13. ledna 2012 v epizodě SmackDown byla AJ u ringu aby svého přítele Daniela Bryana podporovala při zápase o World Heavyweight titul proti Big Show. Během zápasu Big Show omylem srazil AJ a zranil ji, musela být odnesena na nosítkách. Do SmackDownu se vrátila 3. února, aby Daniela před Big Showem ochránila.  V březnu se pár začal hádat a Daniel Bryan jí řekl, že vždycky stojí v jeho cestě. I přes tyto slova při něm AJ vždy stála. Také v epizodách SmackDownu 13. a 23. března úspěšně porazila Bella Twins. Na WrestleManii XXVIII skončilo Bryanovo panování jako World Heavyweight šampion kvůli tomu, že se rozptýlil polibkem od AJ pro štěstí. 6. dubna na SmackDown shodil všechnu vinu na AJ a že právě kvůli ní ztratil titul. Tím skončil jejich vztah. I přes pokusy AJ vše napravit ji Bryan vždy tvrdě odmítl a nechal jí jako 'emocionální trosku'.

Ve wrestlingu.

Zakončovací chvaty Manažeři  Přezdívky  Theme songy  ÚSPĚCHY v WWE - 1* Divas Šampionkat  Významné události Show RAW z 15.7. - Rozchod a napadení Dolpha Zigglera.

April Jeanette Mendezová (* 19. března 1987 Union City, New Jersey) je bývalá americká profesionální wrestlerka. Dříve působila ve spolenosti WWE pod jménem AJ Lee jako generální ředitelka "Raw".

April Jeanette Mendez (née le, à Union City, dans le New Jersey) est une actrice et ancienne catcheuse américaine d'origine Portoricaine connue pour son travail à la sous le nom d'AJ Lee de 2009 à 2015.


Životopis.

Narodila se a vyrůstala v Baltimore v Marylandu jako dcera Mariany a Donalda H. Thomsových. Má mladšího bratra Austina. Ve svých deseti letech začala se studiem herectví a později chodila na Baltimore School for the Arts. Nyní má bakalářský titul z Howard University a postgraduátní certifikát z herectví na Juilliard School, kde byla spolužačkou herců Lee Paceho a Anthonyho Mackie.

Kariéra.

Je známá pro svoji roli Mahandry McGinty v televizním seriálu "Wonderfalls". Také hrála roli Sashy v americké verzi seriálu "As If", který byl zrušen po třech epizodách. Byla přidána do obsazení seriálu "Odložené případy" jako vyšetřovatelka Kat Miller. Také hostovala v seriálech "Právo a pořádek" a "Policejní odznak".  Objevila se v několika filmech, její nejznámější role byla ve filmové verzi broadwayského muzikálu "Rent", kde hrála Joanne Jefferson, právničku a milenku Maureen Johnson (Idina Menzel). Převzala roli po Fredi Walker, která hrála Joanne v původní broadwayské verzi, ale rozhodla se, že si roli kvůli svému věku již nezopakuje. Thoms ještě před tím, než získala roli, byla velkou fanynkou tohoto muzikálu a několikrát ho viděla na Broadwayi.  Objevila se ve filmech "Porn 'n Chicken", "Brother to Brother" a "The Warrior Class". V roce 2006 se objevila v roli Lily ve filmu Ďábel nosí Pradu. Hrála ve filmu Descent, společně se svými kolegyněmi z "Rentu", Wilson Jermaine Heredia a Rosario Dawson. Objevila se ve filmu Quentina Tarantina, "Auto zabiják", spolu se Zoë Bell, Rosario Dawson a Mary Elizabeth Winstead.  Její broadwayský debut byl ve hře "Drowning Crow". Také se objevovala v několika hrách mimo Broadway a v regionálních divadlech, ve hrách "Up Against the Wind" (New York Theater Workshop), "The Oedipus Plays" (The Shakespeare Theater), "A Raisin in the Sun" (Baltimore CenterStage) "Joe Turner's Come and Gone" (Missouri Rep), "The Exonerated" (Off Broadway's The Culture Project) a "The Antigone Project" (The Women's Project). 18. července 2008 se připojila k poslednímu obsazení původního uvádění "Rentu", vystupovala 26. července 2008, zopakovala si svou roli Joanne a nahradila Merle Dandridge. Poslední představení vyšlo na DVD a jako film nazvaný "".  Zopakovala si roli Joanne v uvedení "Rentu" v Hollywood Bowl od 6. do 8. srpna 2010. Toto uvedení režíroval Neil Patrick Harris.  V pilotním dílu seriálu "Wonder Woman" si zahrála Ettu, Dianinu osobní asistentku.

Tracie Nicole Thoms (* 19. srpna 1975, Baltimore, Maryland, Spojené státy americké) je americká televizní, filmová a divadelní herečka a zpěvačka.

Tracie Nicole Thoms, plus connue sous le nom de Tracie Thoms, née le à Baltimore dans le Maryland est une actrice, productrice et chanteuse américaine.