Championnat du monde de hockey sur glace 1979

Herní systém.

Pro toto MS byl vytvořen nový model, bohužel dost komplikovaný, takže nenašel velkou odezvu ani u hráčů, ani u diváků. Osm týmů bylo rozděleno do dvou skupin, v nichž se utkal každý s každým. První dva týmy v tabulce pak postoupily do finalové skupiny, zbylé dva se přesunuly do skupiny o udržení. V obou těchto skupinách se všechny týmy utkaly dvakrát každý s každým, přičemž jeden vzájemný výsledek, které si dva týmy přinesly ze základní části, se započítával. Vítězný tým z finalové skupiny slavil titul mistra světa, poslední ze skupiny o udržení sestoupil do Skupiny B. Názor na tento systém asi nejlépe vyjádřil výrok švédského trenéra Hanse "Viruse" Lindberga: "Šampionát bez zápasu Švédsko - Finsko není žádné mistrovství světa!"

Postřehy a překvapení.

Do sovětské metropole se šampionát stěhoval teprve potřetí ve své historii. V živé paměti byl ještě dominantní výkon domácí "sborné" před šesti lety, ale jen málokdo čekal, že tentokrát bude ještě výraznější. Prvním překvapením byla těsná výhra SSSR nad celkem Německa, která však překvapivě prospěla domácím hráčům. Od té chvíle soupeře válcovali stylem, který se občas nazývá "vražděním neviňátek". Asi druhým největším překvapením, ne-li šokem, byl vzájemný zápas dvou odvěkých rivalů SSSR a ČSSR, ve kterém Československo prohrálo rozdílem deseti branek! Což o to, takoví Švédové už párkrát dvoucifernou porážku zažili, ale u ČSSR to opravdu nebylo zvykem. Vůbec o dvouciferné výsledky zde nebyla nouze - ČSSR například v odvetném utkání poprvé v historii vzájemných zápasů zatížila čeřen Kanady "desítkou". Novinkou bylo i vyhlašování nejlepších hráčů daného utkání bezprostředně po zápase před interpretací hymny vítěze. Zrovna tak direktoriát IIHF se tentokrát nespokojil s tradičním vyhlášením nejlepších hráčů na každý post a jmenoval rovnou celou pětici, jakousi "úřední" obdobu novinářského all-stars týmu.

Průběh šampionátu.

Obě základní skupiny měly dva jasné favority na postup, kteří také prognóny naplnili. Jak už bylo řečeno, Sověti se nečekaně zapotili s Německem, naši hráči zase nenašli recept na americkou tvrdost a vyválčili pouze remízu. Mrzet nás to ale příliš nemuselo, protože tento výsledek se stejně nezapočítával. Ve finálové skupině se už naplno rozjela "sovětská mašina". Po milosrdném vítězství nad Kanadou nastřílela v následujících dvou zápasech 22 branek! O titulu bylo rozhodnuto, šlo jen o kovy další, k nimž vedl klíč přes vzájemné utkání československých a švédských hokejistů. Náš celek, jenž přivezl na šampionát devět nováčků, nakonec vyválčil stříbro, ale byl to poněkud hořký úspěch. V týmu už nevládla taková pohoda a soudržnost jako v předchozích letech, problémy se hromadily a posléze i měly vliv na neúspěch na OH 1980. Švédové si bronz vybojovali díky remíze v první zápase s námi, ke konci turnaje už jim docházely síly. Kanada tak musela přijmout odvetu za loňské mistrovství, kde právě Tre Kronor přehrála. Doplatila opět na fakt, že v týmu nemohla mít kvalitnější hráče, vlastně jedinou větší hvězdou byl útočník Marcel Dionne z Los Angeles Kings. Ve skupině o udržení bylo jasné, že sestupem jsou nejvíce ohroženi Poláci, což se také potvrdilo, ačkoliv houževnatě bojující tým ještě v základní skupině dokázal potrápit Švédy, sahal po úspěchu v duelu s Finskem, ale protože nevyhrál ani jedno utkání, nemohl dopadnout lépe. Finové potvrdili svou převahu, i když tentokrát nedokázali zahrát proti Američanům.

Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Švédsko - SRN 7:3 (2:1, 3:0, 2:2)  14. dubna 1979 (18:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Švédska: 13:36 Rolf Edberg, 14:57 Ulf Weinstock, 21:43 Lars-Erik Ericsson, 30:59 Bengt-Ake Gustafsson, 33:22 Mats Näslund, 55:46 Tomas Jonsson, 56:28 Lennart Norberg Branky SRN: 10:54 Hermann Hinterstocker, 42:02 Holger Meitinger, 46:59 Vladimir Vacatko Rozhodčí: Gregg Madill (CAN) – Luděk Exner (TCH), László Schell (HUN) Vyloučení: 7:9 (1:1, 3:0) Diváků: 12 000  14. dubna 1979 (22:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky SSSR: 9:48 Sergej Babinov, 13:07 Alexandr Skvorcov, 39:33 Alexandr Skvorcov, 45:35 Vladimir Petrov, 48:25 Alexander Golikov, 51:27 Valerij Charlamov, 57:50 Sergej Kapustin Branky Polska: nikdo Rozhodčí: Jim Neagles – Robert Luther (USA), Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 8:4 (0:0, 2:0) Diváků: 13 000  15. dubna 1979 (18:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky SSSR: 9:27 Vladimir Petrov, 14:28 Viktor Žluktov, 35:13 Valerij Charlamov Branky SRN: 30:50 Vladimir Vacatko, 39:12 Hans Zach. Rozhodčí: Ulf Lindgren – Christer Karlsson (SWE), Robert Luther (USA) Vyloučení: 8:7 (1:1) + Jurij Lebeděv na 10 min. Diváků: 13 500  15. dubna 1979 (20:30) – Moskva (Zimnij stadion CSKA) Branky Švédska: 17:15 Mats Näslund, 17:43 Inge Hammarström, 20:08 Bengt-Ake Gustafsson, 30:37 Leif Holmgren, 33:49 Per Lundqvist, 52:26 Rolf Edberg Branky Polska: 2:36 Walenty Ziętara, 35:51 Henryk Janiszewski, 38:09 Stefan Chowaniec, 46:20 Wiesław Jobczyk, 55:37 Andrzej Iskrzycki Rozhodčí: Viktor Dombrovskij – Jurij Smirnov (URS), Hans Bergmüller (GER) Vyloučení: 8:4 (0:2, 0:1) + Lars-Erik Ericsson – Henryk Janiszewski 10 min. Diváků: 7 000  17. dubna 1979 (17:00) – Moskva (Zimnij stadion CSKA) Branky SRN: 9:11 Holger Meitinger, 25:28 Udo Kiessling, 38:07 Uli Egen Branky Polska: 31:12 Henryk Janiszewski, 44:26 Andrzej Malysiak, 44:49 Mieczysław Jaskierski Rozhodčí: Viktor Dombrovskij – Jurij Smirnov (URS), László Schell (HUN) Vyloučení: 5:4 (1:0) Diváků: 2 500  17. dubna 1979 (21:30) - Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky SSSR: 5:05 Boris Michajlov, 10:28 Helmuts Balderis, 13:55 Valerij Charlamov, 29:17 Helmuts Balderis, 30:44 Valerij Vasiljev, 38:21 Zinetula Biljaletdinov, 44:28 Vladimir Golikov, 45:00 Alexander Jakušev, 59:17 Gennadij Cygankov Branky Švédska: 25:51 Dan Labraaten, 48:30 Per Lundqvist, 54:34 Inge Hammarström Rozhodčí: Gregg Madill (CAN) – Lasse Vanhanen (FIN), Robert Luther (USA) Vyloučení: 5:3 (2:2) Diváků: 13 500

Skupina B.

Československo - Finsko 5:0 (2:0, 1:0, 2:0)  14. dubna 1979 (14:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Československa: 2:35 Jiří Novák, 11:41 Vladimír Martinec, 24:35 Peter Šťastný, 59:14 Anton Šťastný, 59:39 Milan Figala Branky Finska: nikdo Rozhodčí: Wilhelm Edelmann (GER) – Alexander Zagórski (POL), Christer Karlsson (SWE) Vyloučení: 3:4 (2:0) Diváků: 12 000  ČSSR: Jiří Králík – Jiří Bubla, Vítězslav Ďuriš, Milan Kužela, Jozef Bukovinský, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák, Milan Figala – Libor Havlíček, Ivan Hlinka, Jaroslav Pouzar – Peter Šťastný, Marián Šťastný, Anton Šťastný – Vladimír Martinec, Jiří Novák, Bohuslav Ebermann.  Finsko: Antero Kivela – Pekka Marjamäki, Lasse Litma, Timo Nummelin, Reijo Ruotsalainen, Pertti Valkeapää, Hannu Haapalainen – Jukka Porvari, Pertti Koivulahti, Antero Lehtonen – Juhani Tamminen, Seppo Repo, Jukka Koskilahti – Mikko Leinonen, Jouni Rinne, Matti Rautianinen – Tapio Koskinen, Velli Matti Ruisma, Seppo Ahokainen.  14. dubna 1979 (17:00) – Moskva (Zimnij stadion CSKA) Branky Kanady: : 9:22 Dennis Maruk, 16:32 Wilf Paiement, 26:22 Ryan Walter, 35:07 Wilf Paiement, 42:29 Brad Maxwell, 57:18 Wilf Paiement Branky USA: 15:41 Phil Verchota, 22:55 Rob McClanahan, 27:19 Phil Verchota Rozhodčí: Viktor Dombrovskij – Jurij Smirnov, Anatolij Barinov (URS) Vyloučení: 5:4 (1:0) Diváků: 6 000  15. dubna 1979 (14:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky USA: 45:09 Joe Mullen Branky Finska: 10:28 Matti Rautianinen Rozhodčí: Vladimír Šubrt – Luděk Exner (TCH), Jurij Smirnov (URS) Vyloučení: 6:3 Diváků: 13 500  15. dubna 1979 (21:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Československa: 3:55 Ivan Hlinka, 12:56 Vítězslav Ďuriš, 32:51 Bohuslav Ebermann, 56:52 Jiří Bubla Branky Kanady: 44:29 Steve Payne Rozhodčí: Karl-Gustav Kaisla – Lasse Vanhanen (FIN), László Schell (HUN) Vyloučení: 5:5 (1:0) Diváků: 13 500  ČSSR: Jiří Králík – Jiří Bubla, Vítězslav Ďuriš, Milan Figala, Milan Kužela, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Libor Havlíček, Ivan Hlinka, Jaroslav Pouzar – Peter Šťastný, Marián Šťastný, Anton Šťastný – Vladimír Martinec, Jiří Novák, Bohuslav Ebermann.  Kanada: Ed Staniowski – Trevor Johansen, Rick Green, Brad Maxwell, Greg Smith, Dave Shand, Brad Marsh - Al McAdam, Bobby Smith, Steve Payne – Marcel Dionne, Dennis Maruk, Garry Unger – Paul Woods, Dale McCourt, Nick Libett – Wilf Paiement, Guy Charron, Ryan Walter.  17. dubna 1979 (14:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Kanady: 16:54 Wayne Babych, 27:32 Marcel Dionne, 32:58 Brad Marsh, 34:10 Guy Charron, 58. Trevor Johansen Branky Finska: 5:13 Antero Lehtonen, 22:07 Pekka Rautakallio, 46:46 Juhani Tamminen, 49:03 Timo Nummelin Rozhodčí: Jim Neagles (USA) - Luděk Exner (TCH), Christer Karlsson (SWE) Vyloučení: 5:4 (0:1, 0:1) Diváků: 13 000  17. dubna 1979 (18:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Československa: 9:19 Jaroslav Pouzar, 31:33 Jaroslav Pouzar Branky USA: 13:13 Graig Sarner, 30:05 Steve Christoff Rozhodčí: Wilhelm Edelmann (GER) – Alexander Zagórski (POL), Anatolij Barinov (URS) Vyloučení: 3:1 (1:0) + Brownschidle 5 min. Diváků: 13 000  ČSSR: Marcel Sakáč - Jiří Bubla, Vítězslav Ďuriš, Milan Chalupa, Jozef Bukovinský, František Kaberle, Miroslav Dvořák – Libor Havlíček, Ivan Hlinka, Jaroslav Pouzar – Peter Šťastný, Marián Šťastný, Anton Šťastný – Miroslav Fryčer, Jiří Novák, Ladislav Svozil – Bohuslav Ebermann, Milan Nový.  USA: Jim Craig – Jack O'Callahan, Jack Brownschilde, Les Auge, Don Jackson, Wally Olds, Bill Baker – Dan Bolduc, Graig Sarner, Graig Patrick – Rob McClanahan, Steve Christoff, Phil Verchota – Bob Collyard, Curt Bennett, Jim Korn – Eric Strobel, Joe Mullen.  Československo - Švédsko 3:3 (0:1, 1:2, 2:0)

Finále.

19. dubna 1979 (17:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Československa: 23:47 Jaroslav Pouzar, 40:43 Ladislav Svozil, 53:46 Milan Figala Branky Švédska: 14:55 Bengt-Ake Gustafsson, 29:40 Leif Holmgren, 31:37 Tomas Wallin Rozhodčí: Jim Neagles – Robert Luther (USA), Anatolij Barinov (URS) Vyloučení: 4:3 (0:1) Diváků: 13 500  ČSSR: Jiří Králík – Jiří Bubla, Vítězslav Ďuriš, Milan Figala, Milan Kužela, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Libor Havlíček, Ivan Hlinka, Jaroslav Pouzar – Peter Šťastný, Marián Šťastný, Anton Šťastný – Vladimír Martinec, Jiří Novák, Bohuslav Ebermann – Ladislav Svozil, Milan Nový.  Švédsko: Per Lindbergh – Tomas Jonsson, Ulf Weinstock, Leif Svensson, Mats Waltin, Tomas Eriksson, Sture Andersson – Bengt-Ake Gustafsson, Leif Holmgren, Mats Näslund – Inge Hammarström, Tomas Wallin, Dan Labraaten - Per Lundqvist, Håkan Eriksson, Bengt Lundholm.  19. dubna 1979 (20:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky SSSR: 12:32 Sergej Makarov, 15:19 Zinetula Biljaletdinov, 29:01 Vladimir Petrov, 44:25 Alexander Jakušev, 51:42 Vladimir Petrov Branky Kanady: 23:07 Al McAdam, 41:18 Bobby Smith Rozhodčí: Wilhelm Edelmann (GER) – Christer Karlsson (SWE), László Schell (HUN) Vyloučení: 1:5 Diváků: 13 500  SSSR: Treťjak – Cygankov, Lutčenko, Vasiljev, Babinov, Biljaledtinov, Pervuchin – Michajlov, Petrov, Charlamov – Balderis, Žluktov, Kapustin – Makarov, Vladimir Golikov, Alexander Golikov – Jakušev, Lebeděv, Gimajev.  Kanada: Rutherford – Greg Smith, Maxwell, Shand, Picard, Johansen, Green – Paiement, Charron, Walter – Dionne, Woods, Libett – Bobby Smith, Al McAdam, Payne – Babych, Maruk, Unger.  21. dubna 1979 (17:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Švédska: 29:49 Sture Andersson, 32:24 Mats Näslund, 34:40 Ulf Weinstock, 37:56 Bengt Lundholm, 40:40 Mats Näslund Branky Kanady: 12:51 Bobby Smith, 33:51 Bobby Smith, 36:26 Al McAdam Rozhodčí: Jim Neagles (USA) – Alexander Zagórski (POL), Anatolij Barinov (URS) Vyloučení: 2:2 (1:0) Diváků: 13 500  21. dubna 1979 (20:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Československa: 24:59 Milan Chalupa Branky SSSR: 6:26 Alexander Golikov, 9:51 Sergej Makarov, 15:31 Helmuts Balderis, 15:50 Zinetula Biljaletdinov, 21:30 Viktor Žluktov, 24:28 Sergej Babinov, 30:55 Sergej Kapustin, 35:35 Sergej Makarov, 37:21 Jurij Lebeděv, 43:19 Sergej Makarov, 49:51 Vladimir Petrov Rozhodčí: Gregg Madill (CAN) – Robert Luther (USA), Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 9:4 (0:4) Diváků: 14 000  ČSSR: Jiří Králík (16. Marcel Sakáč) – Jiří Bubla, Vítězslav Ďuriš, Milan Figala, Milan Kužela, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Libor Havlíček, Ivan Hlinka, Jaroslav Pouzar – Marián Šťastný, Peter Šťastný, Ladislav Svozil – Vladimír Martinec, Milan Nový, Bohuslav Ebermann – Jiří Novák, Anton Šťastný.  SSSR: Vladislav Treťjak – Gennadij Cygankov, Vladimir Lutčenko, Valerij Vasiljev, Sergej Babinov, Zinetula Biljaletdinov, Vasilij Pěrvuchin – Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov – Helmuts Balderis, Viktor Žluktov, Sergej Kapustin – Sergej Makarov, Vladimir Golikov, Alexander Golikov – Alexandr Skvorcov, Jurij Lebeděv, Alexander Jakušev.  23. dubna 1979 (17:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Československa: 2:59 Ivan Hlinka, 4:51 Vladimír Martinec, 10:59 Bohuslav Ebermann, 18:05 Bohuslav Ebermann, 24:59 Jaroslav Pouzar, 29:57 Peter Šťastný, 32:56 Anton Šťastný, 45:39 Anton Šťastný, 49:59 Bohuslav Ebermann, 58:07 Bohuslav Ebermann Branky Kanady: 5:09 Trevor Johansen, 15:20 Ryan Walter, 16:05 Steve Payne, 26:10 Garry Unger, 53:39 Nick Libett, 54:12 Al McAdam Rozhodčí: Karl-Gustav Kaisla (FIN) – Robert Luther (USA), László Schell (HUN) Vyloučení: 3:3 (1:1) Diváků: 13 500  ČSSR: Jiří Králík (17. Marcel Sakáč) – Jiří Bubla, Vítězslav Ďuriš, Milan Figala, Milan Kužela, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Libor Havlíček, Ivan Hlinka, Jaroslav Pouzar – Marián Šťastný, Peter Šťastný, Anton Šťastný – Vladimír Martinec, Jiří Novák, Bohuslav Ebermann.  Kanada: Jim Rutherford (Ed Staniowski) – Dave Shand, Brad Marsh, Robert Picard, Trevor Johansen, Rick Green, Greg Smith – Al McAdam, Bobby Smith, Steve Payne – Wayne Babych, Dale McCourt, Dennis Maruk – Garry Unger, Marcel Dionne, Nick Libett – Wilf Paiement, Guy Charron, Ryan Walter.  23. dubna 1979 (20:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky SSSR: 2:01 Alexander Golikov, 3:09 Boris Michajlov, 14:34 Alexander Jakušev, 23:04 Sergej Makarov, 24:02 Jurij Lebeděv, 25:32 Sergej Kapustin, 26:01 Helmuts Balderis, 32:14 Sergej Kapustin, 40:59 Viktor Žluktov, 42:25 Alexander Jakušev, 50:19 Valerij Charlamov Branky Švédska: 35:45 Mats Waltin, 38:36 Rolf Edberg, 46:02 Ulf Weinstock Rozhodčí: Gregg Madill (CAN) – Luděk Exner (TCH), Alexander Zagórski (POL), v 14:15 byl vystřídán Robertem Lutherem (USA) Vyloučení: 5:2 (0:1) + Helmuts Balderis 5 min. Diváků: 13 500  25. dubna 1979 (17:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Československa: 4:17 Vladimír Martinec, 5:37 Anton Šťastný, 23:59 Ivan Hlinka, 35:47 Vladimír Martinec, 50:52 Anton Šťastný, 57:09 Vladimír Martinec Branky Švédska: 3:36 Inge Hammarström, 9:07 Mats Näslund, 12:55 Rolf Edberg Rozhodčí: Karl-Gustav Kaisla (FIN) – Robert Luther (USA), Anatolij Barinov (URS) Vyloučení: 6:4 (1:1) Diváků: 13 500  ČSSR: Marcel Sakáč – Jiří Bubla, Vítězslav Ďuriš, Milan Figala, Milan Kužela, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák – Libor Havlíček, Ivan Hlinka, Jaroslav Pouzar – Marián Šťastný, Peter Šťastný, Anton Šťastný – Vladimír Martinec, Jiří Novák, Bohuslav Ebermann – Milan Nový.  Švédsko: Per Lindbergh – Leif Svensson, Mats Waltin, Tomas Eriksson, Sture Andersson, Tomas Jonsson, Weistock – Inge Hammarström, Rolf Edberg, Labraaten – Per Lundqvist, Lars-Erik Ericsson, Lennart Norberg – Bengt-Ake Gustafsson, Leif Holmgren, Mats Näslund - Tomas Wallin, Bengt Lundholm.  25. dubna 1979 (20:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky SSSR: 3:53 Valerij Charlamov, 5:41 Alexander Golikov, 9:42 Sergej Makarovv, 12:54 Boris Michajlov, 23:32 Boris Michajlov, 24:57 Vladimir Petrov, 31:33 Viktor Žluktov, 41:24 Sergej Kapustin, 56:53 Sergej Makarov Branky Kanady: 20:20 Garry Unger, 36:41 Ryan Walter Rozhodčí: Jim Neagles (USA) - Christer Karlsson (SWE), Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 6:10 (3:1) Diváků: 13 500  27. dubna 1979 (15:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Kanady: 12:44 Al McAdam, 17:29 Marcel Dionne, 46:05 Rick Green, 48:01 Bobby Smith, 55:08 Ryan Walter, 58:38 Bobby Smith Branky Švédska: 18:03 Tomas Eriksson, 39:34 Bengt-Ake Gustafsson, 56:26 Per Lundqvist Rozhodčí: Vladimír Šubrt (TCH) – Anatolij Barinov (URS), Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 8:1 (1:1) Diváků: 13 500  Kanada: Rutheford – Johansen, Green, Shand, Marsh, Picard – Babych, McCourt, Libett – Unger, Dionne, Woods – Paiment, Maruk, Walter – Al McAdam, Bobby Smith, Payne.  Švédsko: Lindberg – Jonsson, Weinstock, Håkan Eriksson, Holmgren, Näslund – Svensson, Waltin, Hammarström – Gustafsson, Labraaten, Tomas Eriksson – Andersson, Lundquist, Lundholm – Wallin.  27. dubna 1979 (18:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Československa: 14:48 Ivan Hlinka Branky SSSR: 5:40 Alexander Golikov, 15:44 Valerij Charlamov, 25:56 Sergej Makarov, 38:56 Sergej Kapustin, 40:42 Vladimir Petrov, 47:37 Valerij Charlamov Rozhodčí: Jim Neagles – Robert Luther (USA), Christer Karlsson (SWE) Vyloučení: 5:7 (1:0, 0:1) Diváků: 13 500  ČSSR: Jiří Králík – Jiří Bubla, Vítězslav Ďuriš, Milan Figala, Milan Kužela, Milan Chalupa, Miroslav Dvořák, František Kaberle – Libor Havlíček, Ivan Hlinka, Jaroslav Pouzar – Marián Šťastný, Peter Šťastný, Anton Šťastný – Vladimír Martinec, Jiří Novák, Bohuslav Ebermann – Ladislav Svozil.  SSSR: Vladislav Treťjak (Vladimir Myškin) – Irek Gimajev, Vladimir Lutčenko, Valerij Vasiljev, Sergej Babinov, Biľaletdinov, Vasilij Pěrvuchin – Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov – Helmuts Balderis, Viktor Žluktov, Sergej Kapustin – Sergej Makarov, Vladimir Golikov, Alexander Golikov – Alexandr Skvorcov, Jurij Lebeděv, Alexander Jakušev.  USA - Polsko 5:5 (2:4, 3:1, 0:0)

O 5. - 8. místo.

18. dubna 1979 (17:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky USA: 0:14 Dan Bolduc, 0:39 Steve Christoff, 22:51 Joe Mullen, 32:06 Dan Bolduc, 32:42 Joe Mullen Branky Polska: 2:07 Leszek Tokarz, 6:30 Walenty Ziętara, 10:46 Mieczysław Jaskierski, 19:10 Mieczysław Jaskierski, 26:39 Tadeusz Obłój Rozhodčí: Karl-Gustav Kaisla (FIN) – Luděk Exner (TCH), Hans Bergmüller (GER) Vyloučení: 4:3 (1:1) Diváků: 9 000  18. dubna 1979 (20:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Finska: 1:13 Pekka Rautakallio, 19:34 Jouni Rinne, 47:04 Seppo Repo, 47:11 Antero Lehtonen, 54:56 Pekka Marjamäki Branky SRN: 18:08 Holger Meitinger, 57:07 Vladimir Vacatko Rozhodčí: Ulf Lindgren (SWE) – Alexander Zagórski (POL), Jurij Smirnov (URS) Vyloučení: 5:6 Diváků: 11 000  20. dubna 1979 (17:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Finska: 13:40 Seppo Ahokainen, 16:50 Pekka Marjamäki, 27:25 Seppo Repo, 31:20 Jukka Porvari Branky Polska: 15:17 Jan Szeja, 17:34 Mieczysław Jaskierski, 19:34 Andrzej Zabawa Rozhodčí: Vladimír Šubrt (TCH) – László Schell (HUN), Jurij Smirnov (URS) Vyloučení: 1:1 Diváků: 12 000  20. dubna 1979 (20:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky SRN: 15:30 Klaus Auhuber, 19:10 Holger Meitinger, 20:11 Vladimir Vacatko, 30:17 Rainer Phillipp, 35:00 Franz Reindl, 41:48 Uli Egen Branky USA: 1:00 Steve Christoff, 12:11 Jack Brownschilde, 52:38 Bill Baker Rozhodčí: Gregg Madill (CAN) – Luděk Exner (TCH), Anatolij Barinov (URS) Vyloučení: 8:8 Diváků: 12 000  22. dubna 1979 (17:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky USA: 3:11 Dan Bolduc, 28:31 Wally Olds, 37:26 Eric Strobel, 39:15 Joe Mullen, 46:28 Bob Collyard, 48:18 Eric Strobel Branky Finska: 31:27 Jouni Rinne, 31:59 Jukka Porvari. Rozhodčí: Viktor Dombrovskij – Jurij Smirnov, Anatolij Barinov (URS) Vyloučení: 5:5 (1:0) Diváků: 12 000  22. dubna 1979 (20:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky SRN: 9:56 Uli Egen, 25:55 Udo Kiessling, 34:08 Marcus Kuhl, 38:38 Ignaz Berndaner, 43:54 Marcus Kuhl, 49:57 Gerd Truntschka, 56:00 Martin Hinterstocker, 56:43 Vladimir Vacatko Branky Polska: 37:33 Jan Szeja Rozhodčí: Ulf Lindgren – Christer Karlsson (SWE), Lasse Vanhanen (FIN) Vyloučení: 6:4 (3:0) + Andrzej Iskrzycki na 5 min. Diváků: 13 000  24. dubna 1979 (17:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky USA: 11:17 Joe Mullen, 16:22 Les Auge, 22:14 Bill Baker, 38:27 Eric Strobel, 56:58 Bob Collyard Branky Polska: 5:22 Leszek Kokoszka Rozhodčí: Vladimír Šubrt – Luděk Exner (TCH), László Schell (HUN) Vyloučení: 5:5 Diváků: 12 000  24. dubna 1979 (20:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Finska: 2:07 Juhani Tamminen, 22:21 Mikko Leinonen, 27:35 Jukka Porvari, 31:20 Seppo Repo, 51:40 Juhani Tamminen, 55:10 Matti Rautianinen, 57:49 Jouni Rinne Branky SRN: 7:55 Hans Zach, 15:24 Gerd Truntschka, 25:06 Peter Scharf Rozhodčí: Viktor Dombrovskij – Jurij Smirnov, Anatolij Barinov (URS) Vyloučení: 7:6 (2:1) Diváků: 12 000  26. dubna 1979 (17:00) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky Finska: 10:04 Reijo Ruotsalainen, 17:31 Juhani Tamminen, 19:13 Jukka Porvari, 59:27 Antero Lehtonen Branky Polska: 5:46 Walenty Ziętara, 30:12 Henryk Janiszewski Rozhodčí: Ulf Lindgren (SWE) – Luděk Exner (TCH), Jurij Smirnov (URS) Vyloučení: 3:5 Diváků: 9 000  26. dubna 1979 (20:30) – Moskva (Dvorec sporta Lužniki) Branky SRN: 20:16 Rainer Phillipp, 31:32 Marcus Kuhl, 40:22 Marcus Kuhl, 57:07 Marcus Kuhl, 59:39 Marcus Kuhl Branky USA: 8:29 Joe Mullen, 38:05 Joe Mullen Rozhodčí: Gregg Medill (CAN) – Lasse Vanhanen (FIN), Laszlo Schell (HUN) Vyloučení: 7:9 (3:0) + Don Jackson na 10 min. Diváků: 9 000

Statistiky.

Soupiska SSSR.

1. SSSR Brankáři: Vladislav Treťjak, Vladimir Myškin. Obránci: Valerij Vasiljev, Vasilij Pěrvuchin, Zinetula Biljaletdinov, Vladimir Lutčenko, Sergej Babinov, Gennadij Cygankov, Irek Gimajev, Sergej Starikov. Útočníci: Boris Michajlov, Vladimir Petrov, Valerij Charlamov, Viktor Žluktov, Sergej Kapustin, Helmuts Balderis, Alexander Golikov, Vladimir Golikov, Sergej Makarov, Alexander Jakušev, Alexandr Skvorcov, Jurij Lebeděv. Trenéři: Viktor Tichonov, Vladimir Jurzinov.

Soupiska Československa.

2. Československo Brankáři: Jiří Králík, Marcel Sakáč. Obránci: Milan Figala, Vítězslav Ďuriš, Milan Chalupa, Jozef Bukovinský, Milan Kužela, František Kaberle, Jiří Bubla, Miroslav Dvořák. Útočníci: Milan Nový, Vladimír Martinec, Jiří Novák, Ladislav Svozil, Miroslav Fryčer, Marián Šťastný, Anton Šťastný, – Ivan Hlinka, Libor Havlíček, Jaroslav Pouzar, Bohuslav Ebermann, Peter Šťastný. Trenéři: Karel Gut, Ján Starší.

Soupiska Švédska.

3. Švédsko Brankáři: Sune Ödling, Per Lindbergh. Obránci: Tomas Jonsson, Sture Andersson, Ulf Weinstock, Leif Svensson, Mats Waltin, Tomas Eriksson, Tord Nänsén. Útočníci: Roger Lindström, Per Lundqvist, Rolf Edberg, Bengt-Ake Gustafsson, Mats Näslund, Lennart Norberg, Bengt Lundholm, Leif Holmgren, Lars-Erik Ericsson, Dan Labraaten, Inge Hammarström, Håkan Eriksson, Tomas Wallin. Trenéři: Tommy Sandlin, Jan Eric Nilsson.

Soupiska Kanady.

4. Kanada Brankáři: Jim Rutherford, Ed Staniowski. Obránci: Brad Marsh, Rick Green, Trevor Johansen, Brad Maxwell, Dave Shand, Greg Smith, Robert Picard. Útočníci: Garry Unger, Wayne Babych, Wilf Paiement, Dale McCourt, Bobby Smith, Ryan Walter, Nick Libett, Guy Charron, Paul Woods, Marcel Dionne, Dennis Maruk, Al McAdam, Steve Payne. Trenéři: Marshall Johnstone, Andre Budrias.

Soupiska Finska.

5. Finsko Brankáři: Antero Kivela, Jorma Valtonen. Obránci: Pekka Rautakallio, Timo Nummelin, Pertti Valkeapää, Reijo Ruotsalainen, Hannu Haapalainen, Pekka Marjamäki, Kari Eloranta, Lasse Litma. Útočníci: Tapio Koskinen, Antero Lehtonen, Jouni Rinne, Mikko Leinonen, Juhani Tamminen, Jukka Koskilahti, Velli Matti Ruisma, Seppo Repo, Seppo Ahokainen, Matti Rautianinen, Jukka Porvari, Pertti Koivulahti. Trenéři: Kalevi Numminen, Kaj Matalamyaki.

Soupiska SRN.

6. SRN Brankáři: Sigmund Suttner, Erich Weisshaupt. Obránci: Udo Kiessling, Ignaz Berndaner, Robert Murray, Klaus Auhuber, Harald Krüll, Peter Scharf, Dieter Medicus, Harald Kreis. Útočníci: Rainer Phillipp, Hermann Hinterstocker, Franz Reindl, Vladimir Vacatko, Martin Hinterstocker, Marcus Kuhl, Hans Zach, Uli Egen, Hubert Müller, Gerd Truntschka, Holger Meitinger, Lorenz Funk. Trenér: Hans Rampf.

Soupiska USA.

7. USA Brankáři: Jim Warden, Jim Craig. Obránci: Jack Brownschilde, Don Jackson, Les Auge, Jim Korn, Bill Baker, Wally Olds, Jack O'Callahan. Útočníci: Rob McClanahan, Mark Johnson, Steve Christoff, Bob Collyard, Phil Verchota, Dan Bolduc, Graig Patrick, Graig Sarner, Curt Bennett, Eric Strobel, Steve Jensen, Joe Mullen, Ralph Cox. Trenér: Herb Brooks.

Soupiska Polska.

8. Polsko Brankáři: Henryk Wojtynek, Henryk Buk. Obránci: Andrzej Słowakiewicz, Andrzej Iskrzycki, Henryk Janiszewski, Henryk Gruth, Andrzej Jańczy, Jerzy Potz, Andrzej Chowaniec, Marek Marcinczak. Útočníci: Stefan Chowaniec, Wiesław Jobczyk, Tadeusz Obłój, Walenty Ziętara, Leszek Kokoszka, Jan Szeja, Andrzej Zabawa, Henryk Pytel, Mieczysław Jaskierski, Leszek Tokarz, Andrzej Malysiak, Jan Piecko. Trenér: Slavomír Bartoň (TCH).

MS Skupina B.

Skupina A.

Maďarsko - NDR 2:10 (1:5, 1:3, 0:2)  16. března 1979 – Galati  16. března 1979 – Galati  17. března 1979 – Galati  17. března 1979 – Galati  18. března 1979 – Galati  19. března 1979 – Galati  19. března 1979 – Galati  20. března 1979 – Galati  21. března 1979 – Galati  21. března 1979 – Galati

Skupina B.

Norsko - Švýcarsko 5:1 (3:0, 1:1, 1:0)  16. března 1979 – Galati  16. března 1979 – Galati  17. března 1979 – Galati  17. března 1979 – Galati  18. března 1979 – Galati  19. března 1979 – Galati  19. března 1979 – Galati  20. března 1979 – Galati  21. března 1979 – Galati  21. března 1979 – Galati  NDR - Norsko 9:2 (2:1, 2:1, 5:0)

Finále.

23. března 1979 – Galati  23. března 1979 – Galati  24. března 1979 – Galati  24. března 1979 – Galati  Švýcarsko - Dánsko 3:1 (0:1, 1:0, 2:0)

O 5. - 8. místo.

MS Skupina C.

Španělsko - Jižní Korea 7:1 (2:1, 1:0, 4:0)  16. března 1979 – Barcelona  16. března 1979 – Barcelona  16. března 1979 – Barcelona  16. března 1979 – Barcelona  17. března 1979 – Barcelona  18. března 1979 – Barcelona  17. března 1979 – Barcelona  18. března 1979 – Barcelona  19. března 1979 – Barcelona  19. března 1979 – Barcelona  19. března 1979 – Barcelona  19. března 1979 – Barcelona  20. března 1979 – Barcelona  20. března 1979 – Barcelona  21. března 1979 – Barcelona  21. března 1979 – Barcelona  22. března 1979 – Barcelona  22. března 1979 – Barcelona  22. března 1979 – Barcelona  22. března 1979 – Barcelona  24. března 1979 – Barcelona  24. března 1979 – Barcelona  24. března 1979 – Barcelona  24. března 1979 – Barcelona  25. března 1979 – Barcelona  25. března 1979 – Barcelona  25. března 1979 – Barcelona  25. března 1979 – Barcelona

46. mistrovství světa a 57. mistrovství Evropy v ledním hokeji probíhalo ve dnech 14. - 27. dubna 1979 v Moskvě v Sovětském svazu.

Le championnat du monde de hockey sur glace et par la même occasion le championnat d’Europe eu lieu en Union des républiques socialistes soviétiques, Roumanie et Espagne.


Biografie.

Dětství a mládí (1925–1946).

Narodil se roku 1925 ve městě Omaha, stát Nebraska, jako čtvrté dítě ze sedmi. Jeho matka se jmenovala Louise Helen Little (rozená Norton) a otec Earl Little. Jeho otec byl laický baptistický kazatel a propagátor panafrikanistického učení Marcuse Garveye. Rodině bylo několikrát vyhrožováno členy Ku-klux-klanu, a proto se roku 1926 přestěhovali do města Milwaukee, stát Wisconsin a brzy poté do Lansingu, stát Michigan, kde bylo rodině vyhrožováno odnoží Ku-klux-klanu s názvem Černé legie. Ti jim roku 1929 zapálili dům. Roku 1931 byl Earl Little zavražděn a roku 1938 prodělala Louise Little nervové zhroucení, které vyústilo k jejímu umístění do psychiatrické léčebny Kalamazoo. Děti byly rozděleny a poslány k pěstounům. Malcolm a jeho sourozenci svou matku dostali z léčebny až o 24 let později.  Školu opustil v osmé třídě a od 14 let začal pracovat v nejrůznějších pomocných pracích. V mládí se přestěhoval ke své nevlastní sestře Elle Little-Collins, která žila ve čtvrti Roxbury ve městě Boston. Roku 1943 se poté odstěhoval do Harlemu ve městě New York, kde se dal na kriminální dráhu. V roce 1946 byl zadržen při pokusu o prodej kradeného zboží a v únoru nastoupil svůj trest osmi až deseti let ve věznici Charlestown u města Boston.

Vězení (1946–1952).

Ve věznici potkal staršího vězně jménem John Bembry, na kterém začal obdivovat jeho vzdělání, které získal samostudiem. To přivedlo Malcolma k zájmu o knihy. V roce 1948 někteří jeho sourozenci vstoupili do islámské sekty Nation of Islam a snažili se pro ni získat i Malcolma. On sám byl do té doby ateistou, až do té míry, že mu jeho spoluvězni přezdívali Satan. Ke konci roku 1948 napsal dopis Elijahu Muhammadovi, vůdci hnutí Nation of Islam. Od té doby s ním udržoval čilou korespondenci.  Ve vězení poté hodně četl, nejvíce o historii a náboženství. Ve vězení si také způsobil, vinou špatného osvětlení, astigmatismus. V roce 1950 napsal otevřený dopis prezidentovi Harrymu S. Trumanovi, ve kterém se postavil proti Korejské válce a prohlásil se za přívržence komunismu. Od té doby o něm FBI vedla spis. Na začátku 50. let také začal používat jméno Malcolm X, kdy X znamená, že mu běloši odňali znalost jeho kmenového jména, a proto odmítá jméno Little, které jeho předkům dali běloši. Tento postup byl tehdy u členů hnutí Nation of Islam běžný.

Nation of Islam a rodina (1952–1962).

Po svém propuštění v srpnu 1952 odjel za Elijahem Muhammadem do Chicaga a v červnu 1953 byl jmenován pomocným duchovním v Chrámu číslo jedna v Detroitu. Ke konci roku 1953 dostal povolení založit Chrám číslo jedenáct v Bostonu, v březnu 1954 založil Chrám číslo dvanáct ve Filadelfii a o dva měsíce později se stal hlavou Chrámu číslo sedm v Harlemu. Od roku 1953 ho FBI začala pravidelně sledovat, znepokojena jeho aktivitami v Nation of Islam.  Roku 1955 založil nové Chrámy ve Springfieldu, Massachusetts (číslo 13); Hartfordu, Connecticut (číslo 14) a Atlantě, Georgie (číslo 15). Současně dokázal naverbovat stovky členů.  Téhož roku v hnutí potkal Betty Sanders, která používala jméno Betty X. Poté se občas vídali. V lednu 1958 ji Malcolm přes telefon požádal o ruku a o dva dny později se vzali. Měli spolu šest dcer Attallah (* 1958, pojmenovaná po Attilovi); Qubilah (* 1960, pojmenována po Kublajovi); Ilyasah (* 1962, pojmenována po Elijahovi Muhammadovi); Gamilah Lumumba (* 1964, pojmenována po Patriceovi Lumumbaovi) a dvojčata Malikah a Malaak (* 1965 po smrti jejich otce a pojmenované po něm).  Pro americkou společnost se stal známým až roku 1957, kdy byl člen hnutí Nation of Islam Johnson Hinton zbit newyorskou policií. Malcolm X tehdy vedl skupinu muslimů k policejní stanici, kde drželi zbitého Hintona. Policie je odmítala pustit dovnitř, ale když se dav rozrostl na pět stovek, tak dovolili Malcolmovi X vstoupit. On poté zajistil převoz Hintona do nemocnice a dal signál, aby se dav rozešel. Ten ho uposlechl. Tato událost ohromila policisty i novináře.  V pozdních 50. letech začal používat další jména jako Malcolm Shabazz nebo Malik el-Shabazz, kdy se přihlásil k bájnému černošskému arabskému kmenu, ze kterého měli pocházet afroameričané, alespoň podle učení Nation of Islam. Tehdy se také stal prominentním řečníkem, ale stále plně oddán vedoucí roli Elijaha Mohammada. Roku 1959 s ním byl veden rozhovor pro dokument "The Hate That Hate Produced", který měl zmapovat hnutí Nation of Islam. V téže době se pro členy hnutí zažil novinářský název Černí muslimové, proti kterému hnutí protestovalo.  V září 1960 pronesl řeč na Valném shromáždění OSN v New Yorku. Tam se setkal s řadou světových lídrů, jako byli Gamál Násir, Ahmed Sékou Touré, Kenneth Kaunda a Fidel Castro. Mediální pokrytí aktivit Malcolma X přivádělo do hnutí Nation of Islam nové členy, kterých nyní byly desítky tisíc. Také inspiroval boxera Cassia Claye (později známý jako Muhammad Ali), aby do hnutí vstoupil a přijal islám. Mezi lety 1960 a 1961 se spolu setkávali.

Odchod z Nation of Islam (1963–1964).

V prosinci 1963 byl dotázán na svůj názor ohledně atentátu na prezidenta J. F. Kennedyho. Malcolm X odpověděl kriticky, což ve vypjaté atmosféře přineslo mediální smršť. Současně tím porušil zákaz komentování atentátu, který vydal Elijah Muhammad. Negativní reakce médií a veřejnosti vedla k 90dennímu suspendování Malcolma X z aktivit hnutí. Další rozkol přišel s morálními skandály Elijaha Muhammada, ke kterým se doznal. Současně se Malcolm X stal velmi neoblíbeným u některých členů Nation of Islam, protože byl upřednostňován médii, členové to vnímali jako ohrožení vedoucí role Elijaha Muhammada.  V březnu 1964 Malcolm X oficiálně oznámil, že vystupuje z hnutí Nation of Islam, ale že zůstává muslimem a že založí vlastní organizaci. To se také stalo, když založil Muslim Mosque, Inc. a Organizaci afroamerické jednoty (OAAU). V březnu se také poprvé a naposledy setkal s bojovníkem za lidská práva Martinem Lutherem Kingem, kterého často kritizoval jako příliš umírněného a propagujícího rasovou integraci. V dubnu pronesl svou slavnou řeč "The Ballot or the Bullet", ve které vybízel afroameričany, že pokud jim budou běloši stále upírat právo volit, tak se mají bránit i s použitím násilí.  V dubnu 1964, financován svou nevlastní sestrou Ellou, odcestoval vykonat hadždž, když odletěl do města Džidda v Saúdské Arábii. Při pouti do Mekky poznal odlišnosti arabského islámu od sektářské podoby praktikované v Nation of Islam. Král Fajsal bin Abd al-Azíz ho později prohlásil za oficiálního státního hosta. Malcolm X zde také poznal jednotu muslimů, kteří se oproti situaci v USA, neohlížejí na rasu věřícího. Opustil zde své radikální názory (bělochy považoval v duchu učení Nation of Islam za ďábly) a přijal víru sunnitských muslimů. Během dubna a května procestoval Súdán, Nigérii a Ghanu. Do USA se vrátil jako sunnita, který hodlá bojovat proti rasismu, nikoliv proti bělochům jako celku. V červenci 1964 opět vycestoval na Blízký východ a do Afriky a navštívil země Egypt, Etiopie, Tanganika, Nigérie, Ghana, Guinea, Súdán, Senegal, Libérie, Alžírsko a Maroko. V Egyptě se účastnil summitu Organizace africké jednoty. Současně byl oficiálním státním hostem u hlav států, jako byli Kwame Nkrumah (Ghana), Gamal Násir (Egypt) a Ahmed Ben Bella (Alžírsko). Nigerijská studentská muslimská organizace mu udělila čestné jméno v jazyku Joruba "Omowale" (což znamená: syn, který se vrátil domů).

Atentát (1965).

Dne 21. února 1965 hovořil Malcolm X ke čtyřem stům posluchačů během setkání Organizace afroamerické jednoty. Projev byl náhle přerušen výkřikem: „Dej ty pracky pryč od mý peněženky, negře!“. Když se Malcolm X spolu se svou ochrankou vydal k místu v hledišti, aby situaci zklidnil, vytáhl na něj útočník upilovanou brokovnici (známou též pod italským názvem lupara) a střelil jej do hrudníku. Dva další komplicové vnikli na pódium a začali na Malcolma střílet z pistolí, přičemž jej zasáhli celkem šestnáctkrát. Okolo stojící svědkové činu jednoho z atentátníků povalili na zem a spoutali, zatímco zbylí dva ze sálu uprchli.  Zmíněným pachatelem, zadrženým přímo v sále byl Talmadge Hayer, člen hnutí Nation of Islam, známý též pod jménem Thomas Hagan. Svědkové přítomní v sále poté policii popsali zbylé dva komplice Normana 3X Butlera a Thomase 15X Johnsonona, kteří byli také členy Islámského národa. Všichni tři uvedení pachatelé zapojení do činu, byli obviněni za vraždu či za spoluúčast na ní. Obviněný Hayer zprvu odmítal své zapojení do činu, později však u soudu vypověděl, že střílel na ležícího Malcolma X. Dále tvrdil, že jeho dva komplicové nebyli Butler a Johnson, nýbrž jiné osoby, které ale odmítl jmenovat.  Butler, známý též jako Muhammad Abdúl Azíz, byl v roce 1985 podmínečně propuštěn, roku 1998 se stal vůdcem mešity v Harlemu a neustále deklaruje svou nevinu. Johnson, známý též jako Khalil Islam, byl z vězení propuštěn v roce 1997. Během výkonu trestu začal popírat učení organizace Nation of Islam a posléze konvertoval k sunnitskému islámu. Stejně jako Butler popírá jakoukoliv vinu. Poslední z odsouzených Hayer, známý pod jménem Mudžáhid Halim, byl podmínečně propuštěn v roce 1993.

Pohřeb.

Počet lidí, kteří přišli vzdát poslední hold ostatkům Malcolma X mezi 23. až 26. únorem, je odhadován na 14–30 000. Pohřební obřad se konal dne 27. února v kostele církve Boha v Kristu Faith Temple nacházejícího se ve čtvrti Harlem. Kostel byl zcela zaplněn více než tisícovkou smutečních hostů. Před kostelem byly navíc nainstalovány velké reproduktory tak, aby se dav, který se shromáždil před kostelem, mohl alespoň částečně účastnit posledního rozloučení a navíc byl celý obřad živě přenášen televizí.  Z řad známých bojovníků za lidská práva se obřadu účastnili John Lewis, Bayard Rustin, James Forman, James Farmer, Jesse Gray a Andrew Young.  Malcolm X byl pohřben na washingtonském hřbitově Ferncliff Cemetery ve čtvrti Hartsdale. Po skončení ceremonie převzali Malcolmovi pozůstalí lopaty od již čekajících kopáčů a sami dokončili jeho pochování. Přátelé Malcolma X vytvořili po jeho smrti Sdružení pečujících matek, jejímž prostřednictvím vybrali dostatek finančních prostředků k zakoupení domu a zabezpečení budoucnosti pro jeho pozůstalou rodinu.

Malcolm X (čteno: Melkolm eks) (19. května 1925 – 21. února 1965), rodným jménem Malcolm Little a přijatým islámským jménem El-Hajj Malik El-Shabazz, byl americký islámský duchovní a bojovník za lidská práva.

Malcolm Little, connu sous le nom de Malcolm X, également connu sous le nom d'El-Hajj Malek El-Shabazz (en ), né le à Omaha (Nebraska) et mort assassiné le à Harlem (État de New York), est un orateur, prêcheur, porte-parole de la Nation of Islam, militant politique et défenseur des droits de l'homme afro-américain.


Demografie.

Podle sčítání z roku 2000 má San Fernando 23 564 obyvatel, 5 774 domácností a 4 832 rodin. Hustota zalidnění byla 3 822,7/km2. Ve městě bylo 5 932 domů s průměrnou hustotou 962,3/km2. Rasové složení města bylo 42,76 % bělochů, 0,98 % Afroameričanů, 1,69 % původních Američanů, 1,12 % Asiatů, 0,11 % obyvatel z ostrovů v Tichém oceánu, 49,35 % obyvatel dalších ras a 3,98 % z dvou či více ras. Hispánci a Latinoameričané jakékoliv rasy tvořili 89,28 % populace.  Ve městě bylo 5 774 domácností, z nichž 52,8 % mělo děti do 18 let, které s nimi žili, 59,1 % jsou sezdané páry, které žijí společně, 16,4 % jsou ženy, které žijí bez manžela a 16,3 % jsou bezdětné rodiny. 12,4 % domácností bylo tvořeno jednotlivci a 5,6 % byli ti, co žijí sami a jsou nad 65 let věku. Průměrná velikost domácnosti byla 4,07 členů a průměrná velikost rodiny 4,33 členů.  Populace ve městě byla rozložena takto: 34,4 % mladších 18 let, 11,4 % mezi 18 - 24 lety, 32,1 % mezi 25 - 44 lety, 15,0 % mezi 45 - 64 lety a 7 % bylo nad 65 let. Medián věku byl 27 let. Na 100 žen připadalo 101,7 mužů. Na 100 žen starších 18 let připadalo 99,9 mužů.  Medián příjmu domácnosti ve městě byl 39 909 USD a medián příjmu rodiny byl 40 138 USD. Muži měli medián příjmu 26 068 USD a ženy 22 599 USD. Příjem na obyvatele ve městě byl 11 485 USD. Velkým úkolem, který stojí před státní i národní vládou je fakt, že 15,3 % rodin a 19,1 % populace žije pod hranicí chudoby, včetně 22,5 % mladších 18 let a 15,6 % starších 65 let.

Vzdělání.

San Fernando je obsluhováno školním okrskem Los Angeles. V San Fernandu je: V roce 2011 bude v San Fernandu otevřena Vyšší škola Valley Region 5.  Knihovna v San Fernandu je řízena Veřejnou knihovnou okresu Los Angeles.

Politika.

Ve státní legislatuře patří San Fernando do 20. senátního obvodu, reprezentovaného demokratem Alexem Padillou, a do 39. obvodu parlamentu, reprezentovaného demokratem Felipem Fuentesem. Na federální úrovni spadá San Fernando do kalifornského 28. kongresového obvodu, který má hlasovací index hlasovací index Cook Partisan +25 a je reprezentován demokratem Howardem Bermanem.

Veřejná bezpečnost.

San Fernando má vlastní policejní oddělení, zatímco se spoléhá na služby Losangeleských hasičů; podobná myšlenka panovala i v Signal Hillu, kde se až do nedávna spoléhali na hasiče z Long Beach, zatímco udrželi vlastní policejní síly, nyní také využívají hasiče z Los Angeles.

San Fernando je město ležící na severozápadě okresu Los Angeles v Kalifornii ve Spojených státech. Podle sčítání z roku 2000 má 23 564 obyvatel. Město bylo pojmenováno podle nedaleké mise svatého Fernanda Rey de Espaňa a je celé obklopeno městem Los Angeles, čtvrtí Sylmar na severu, Lake View Terrace na východě, Pacoima na jihu a Mission Hills na západě. Je obsluhováno silnicemi Golden State, Foothill, Ronald Reagan a San Diego.

San Fernando est une ville située dans le comté de Los Angeles, dans l'État de Californie, aux États-Unis. Au recensement de 2000 sa population était de habitants. Elle est complètement encerclée par la ville de Los Angeles. Elle est nommée en l'honneur de Ferdinand III de Castille.


Staré vodárny v Podolí a Braníku.

V lokalitě před touto vodárnou existovaly dvě starší vodárny, které nahradila. Historie jejich vzniku souvisí s prudkým rozvojem hlavního města a jeho předměstí a jejich průmyslu zejména v druhé polovině 19. století, kdy bylo v Praze zřízeno mnoho zcela nových vodárenských zařízení.

Stará Vinohradská vodárna.

V roce 1882 byla v Podolí zřízena Vinohradská vodárna určená pro zásobování tehdy samostatného města Královské Vinohrady. Voda byla vedena z Podolí na Královské Vinohrady potrubím do Vinohradské vodárenské věže v dnešní Korunní třídě. Později k Vinohradům přibyly i další okolní obce - Žižkov, Nusle (města), Vršovice (městys) a Strašnice.

Stará Pražská vodárna.

V roce 1885 byla v sousedství Vinohradské vodárny postavena Pražská vodárna, dodávající přirozeně filtrovanou vltavskou vodu do vodojemu Karlov. Po dalším rozšíření a technické modernizaci vodárny v roce 1885 bylo možno dodávat upravenou vltavskou vodu i na Smíchov a Malou Stranu na protějším břehu řeky, později byla zdejší voda přiváděna do Karlína. V roce 1888 probíhala rekonstrukce starých pražských vodáren, zároveň s tím došlo ke zrušení veřejných městských kašen.

Vršovická vodárna v Braníku.

Také Vršovice, které byly městem od roku 1902, měly vlastní vodárnu, a to v sousedním Braníku s vodojemem na Zelené lišce (1906). Byla využívána až do 60. let 20. stol. Definitivně byla zrušena až po zprovoznění zdroje Želivka v roce 1972.

Zánik starých vodáren.

V roce 1908 začala výstavba nového přivaděče z nových vodních zdrojů u Káraného, kde se voda pocházející z Jizery filtruje přirozeným způsobem štěrkopískovými vrstvami místních studní. Tento společný vodovod pro Prahu a její předměstí byl dokončen v roce 1913, což vedlo k tomu, že všechny staré městské vodárny mohly být zrušeny. Teprve poté, co po vzniku Velké Prahy v roce 1922 kapacita nových jizerských vodních zdrojů přestala stačit stále rostoucím potřebám, bylo rozhodnuto o výstavbě nové velkokapacitní vodárny v Podolí na místě staré Pražské vodárny.  Obě vodárny (Stará Vinohradská i Stará Pražská) v souvislosti s výstavbou nové vodárny v Podolí zanikly. Stará Pražská vodárna, jejíž provoz byl zastaven v roce 1911, byla zbořena v souvislosti se stavbou nové podolské vodárny v roce 1922, zatímco Vinohradská vodárna v Podolí čerpala vodu do pražské vodovodní sítě do roku 1929, kdy byla nová vodárna v Podolí spuštěna. Zůstala zachována jako záložní zdroj. Definitivně byla zbořena v polovině 50. let v souvislosti s rozšířením a dostavbou Podolské vodárny.

Nová Podolská vodárna.

Tato nová vodárna vznikla v druhé polovině 20. let 20. století podle projektu Antonína Engela, resp. byla realizována v letech 1925-1929 firmou Kress Praha. Kromě základní budovy určené pro filtraci vltavské vody byl nově vystavěn i zvláštní jímací objekt nacházející se na Veslařském ostrově. Součástí celého technologického celku byla také budova strojovny s čerpadly, administrativní budova určená pro zaměstnance a vlastní objekt filtrační stanice. Na tehdejší dobu se jednalo o velmi mohutnou stavbu velkého rozsahu i objemu.  Výkon této nové Podolské vodárny činil 35–40 tisíc kubických metrů vody za jeden den. Vltavská voda byla nejprve filtrována v několika hrubých filtrech a během této technologické operace byla také několikrát provzdušňována. Teprve potom přecházela na jemnější filtraci a dezinfekci, která byla prováděna chlórováním. Takto upravená pitná voda byla potrubím odváděna především do vodárenského areálu na Zelené lišce a na Brusce. Odtud pak byla dále rozváděna do dalších částí města.  Postupem doby, tak jak se město stále více rozrůstalo, přirozeně stoupala i spotřeba vody, což vedlo k průběžnému zvyšování kapacity vodárny, ať již jejím rozšířením nebo instalací nových technologií, případně rekonstrukcí a modernizací:  - poč. 30. let 20. století přibyla před původní filtrační stanici ještě chemická úpravna vody. Ta pracovala na principu čeření, což je technologický proces, při němž se nečistoty z vody vysrážejí a oddělí se z ní i některé usazeniny.  - ve 40. letech 20. století byly instalovány nové rychlofiltry.  - v letech 1956–1965 byla dostavěna další část vodárny podle původního návrhu Antonína Engela a Maxmiliána Koschina. Byla dobudována další technologická budova s druhou filtrační stanicí a zároveň s tím byla nově rekonstruována celá její starší část. Toto řešení plně zachovalo původní architektonický ráz původní stavby.  - v roce 1992 byla zahájena další generální rekonstrukce Podolské vodárny. Kromě vlastních oprav vodárenských budov zde došlo za nepřerušeného provozu k další modernizaci stávajícího technologického zařízení. V sousedství staré filtrace byly v budově upraveny prostory pro expozici Muzea pražského vodárenství, které se sem přestěhovalo v roce 1997 z původních prostor na Národní třídě.

Architektonické provedení.

Budovy jsou vystavěny v novoklasicistním stylu. Jižní budova uprostřed vrcholí 45 metrů vysokou vodárenskou věží. Jižní průčelí věže zdobí pískovcové sochy, které představují alegorii řeky Vltavy (výška sochy 3,6 m) a deseti jejích významných pravých a levých přítoků v řadě pod ní.

Sochy a jejich autoři.

"zleva:"

Současnost.

Od roku 2003 Podolská vodárna slouží už jen jako záložní vodní zdroj pro případ výpadku úpraven Želivka nebo Káraný. Do té doby se vyrobená voda z vodárny v Podolí mísila s vodou z těchto dvou úpraven tak, že podíl podolské vody závisel na zeměpisné poloze odběrného místa.

Podolská vodárna v Praze 4 je velké vodárenské zařízení nacházející se v hlavním městě Praze v městské části Podolí při pravém břehu řeky Vltavy naproti Veslařskému ostrovu mezi Vyšehradem a plaveckým stadionem v Podolí. Jedná se o technicky zajímavou a historicky i architektonicky cennou stavbu, která je památkově chráněna.

La station d'épuration de Podolí (en tchèque "Podolská vodárna") se trouve sur la rive droite de la Vltava entre Vyšehrad et la piscine de Podolí. C'est un monument historique de premier plan qui lie beauté architecturale et technique d’épuration des eaux.


Život a vojenská služba.

Pocházel z rodiny řeckých přistěhovalců, jeho tatínek byl obchodník a majitel restaurace a maminka byla výtvarnice.  Aristotelis "Telly" Savalas měl bratry: Teddy, Telly, Gus a George.  Savalas zpočátku mluvil pouze řecky, až v základní škole se naučil anglicky. Po absolvování střední školy pracoval jako plavčík na pláži. Při jedné příležitosti se mu však nedařilo zachránit otce rodiny před utopením. Když se pokusil o resuscitaci, obě mužovy děti stály přitom poblíž a volaly na otce, aby se probudil. Tato událost natolik zasáhla Savalase, že po zbytek svého života byl propagátorem bezpečného plavání a zajistil, že všechny jeho děti chodily na hodiny plavání.  V roce 1941 krátce po začátku studia na Columbia University School of General byl Salvalas povolán do americké armády. Od roku 1941 do roku 1943 sloužil Aristotelis Savalas ve Fort Pickett ve Virginii. V roce 1943 byl propuštěn z armády s hodností desátníka poté, co byl těžce zraněn při dopravní nehodě. Salvalas strávil více než rok zotavováním v nemocnici se zlomeninou pánve a poraněným kotníkem a po zranění byl vyznamenán purpurovým srdcem.

Kariéra.

Po válce vystudoval psychologii na Columbijské univerzitě, po absolutoriu úspěšně pracoval nejprve jako státní úředník na Ministerstvu vnitra. V druhé polovině padesátých let 20. století pracoval pro televizní stanici ABC jako režisér a produkční televizního zpravodajství.  Poté pracoval jako divadelní režisér, jakožto herec začal hrát až koncem 50. let, v televizi se objevil poprvé teprve až v roce 1959 ve věku 35 let, kdy hrál řeckého soudce. V roce 1965 si zahrál ve snímku "Největší příběh všech dob", kdy si pro roli Piláta Pontského musel oholit hlavu. Tato image se mu zalíbila natolik, že holohlavý zůstal až do konce svého života.  Díky svému zjevu často hrál různé dobrodruhy, lidi na okraji společnosti a psychopaty jako např. Ernst Stavros Blofeld v šesté bondovce V tajné službě jejího veličenstva.  Poručíka Theodora „Theo“ Kojaka hrál poprvé hrál v televizním filmu "Marcus – Nelson Murders" (CBS,1973), který byl natočen podle na skutečného případu vraždění. Kojak je holohlavý detektiv z New Yorku se slabostí pro lízátka.  Savalas vystudoval psychologii a byl světovým pokerovým hráčem, který skončil v pořadí jako 21. na hlavní akci v roce 1992 World Series of Poker. Byl to také motocyklový závodník. Mezi jeho další záliby a zájmy patřil golf, plavání, čtení romantických knih, sledování fotbalu, cestování, sběr luxusních aut a hazard. Miloval dostihy a vlastnil dostihového koně společně s filmovým režisérem a producentem Howardem W. Kochem.  Měl menší fyzické postižení v tom, že jeho levý ukazováček byl zdeformován.  Zemřel 22. ledna 1994, jen jeden den po svých 72. narozeninách, na komplikace rakoviny močového měchýře a prostaty v hotelu Sheraton v Universal City, v Kalifornii.

Telly Savalas (21. ledna 1922 Garden City, stát New York, USA – 22. ledna 1994 Los Angeles, USA) byl americký novinář, zpěvák, herec, režisér a producent řeckého původu. Mezi jeho nejznámější role patří Teockrat Kojak z amerického televizního seriálu "Kojak" z roku 1973.

Aristotelis Savalas, dit Telly Savalas (Αριστοτέλης "Τέλλυ" Σαβάλας), né le à Garden City (État de New York) et mort le à Universal City (Californie), est un acteur et chanteur américain d'origine grecque.


Život.

Byl mladším synem Jaroslava Brouka, spoluzakladatele firmy Brouk a Babka. V roce 1931 absolvoval obchodní akademii v Praze Karlíně, o rok později složil maturitní zkoušku na gymnáziu v Klatovech. Po krátkém studiu na Lékařské fakultě Univerzity Karlovy v Praze vystudoval biologii a antropologii na Přírodovědecké fakultě UK (doktorát 1937), a estetiku na Filozofické fakultě UK Praha (doktorát 1946). Časopisecky poprvé publikoval v roce 1930 v "Tvorbě". Tento "enfant terrible" české avantgardy a bohémy třicátých a čtyřicátých let se v roce 1934 stal spoluzakladatelem Skupiny surrealistů v ČSR, jejíž leták, informující o jejím ustavení, vydal vlastním nákladem. Při sporu uvnitř skupiny, v roce 1938, stál na straně Karla Teigeho proti Vítězslavu Nezvalovi. Zabýval se především psychoanalýzou, sexuologií, problematikou sebevraždy a řadou dalších témat. Za druhé světové války pracoval jako umělecký poradce obchodního domu Bílá labuť, který postavila a vlastnila rodinná společnost.  V poválečném období let 1945–1948 se intenzivně zapojil do politické a publicistické činnosti – jako jeden z mála intelektuálů v této době veřejně přednášel a v tisku uveřejňoval texty, v nichž systematicky a neúprosně demaskoval komunistickou ideologii a především praktickou politiku Komunistické strany Československa. Vedle toho se svými přáteli, architekty Karlem Honzíkem a Ladislavem Žákem, rozvíjel koncept životního slohu.  Na jaře 1948 odešel do exilu, nejdříve do americké okupační zóny v Německu, poté do Francie (Paříž), Austrálie (Melbourne), od konce roku 1958 žil ve Spojeném království (Londýn).

Dílo.

Ukázky z některých Broukových textů obsahuje článek Myšlenky Bohuslava Brouka ("Analogon", 1992, r. IV, č. 9, s. 21–22) a Kdo má zadnici pro veřejné vystoupení? ("Babylon", 29. listopadu 2010, r. XIX, č. 14, s. 7).

Příspěvky v periodikách.

Příspěvky podepisoval např. jako Bohuslav Brouk, B. Brouk, Boh. Brouk, Gottlob Brauk, Boguslav Broukčenko, -bkb-, -br-, Dr. B. B. či Jan Vlasák.

Bohuslav Brouk (19. listopadu 1912, Praha-Holešovice – 19. ledna 1978, Londýn) byl psychoanalytik, spisovatel, básník, publicista, filosof, estetik, sociolog a biolog. Od roku 1948 žil v emigraci. Byl jedním z prvních propagátorů psychoanalýzy a kritickým vykladačem díla Sigmunda Freuda v Československu. Jeho dílo se týká psychoanalýzy ("Autosexualismus a psycherotismus", 1935), jazyka a způsobu vyjadřování ("Jazyková komika", 1941), či vztahů člověka k věcem (tzv. chrematologie neboli nauka o věcech, "Lidé a věci", 1947).

Bohuslav Brouk, né le à Prague (Autriche-Hongrie) et mort le à Londres, est un psychanalyste, écrivain, poète, journaliste, philosophe, esthéticien, sociologue et biologiste tchécoslovaque.


Mládí.

Narodil se 21. srpna 1765 v Buckinghamském paláci jako třetí syn Jiřího III. a jeho manželky královny Šarloty. Měl dva starší bratry Jiřího a Frederika a nepředpokládalo se, že by kdy usedl na trůn Spojeného království.  Jako třináctiletý nastoupil ke Královskému námořnictvu jako lodní poddůstojník. V době americké války za nezávislost sloužil v New Yorku. V době, kdy byl v Americe, schválil George Washington plán na jeho únos. Poté, co se tato informace donesla Britům, byl Vilém při cestách po městě doprovázen stráží. Roku 1785 se stal poručíkem a kapitánem lodi HMS "Pegasus". Na konci roku 1786 byl přeložen do Indie, kde sloužil pod Horatiem Nelsonem, se kterým se stali blízkými přáteli.  Snažil se, aby podobně jako jeho starší bratři získal titul vévody a tím i stálý příjem, ale jeho otec o tom nechtěl slyšet. Aby přinutil otce jednat, začal se Vilém ucházet o místo poslance v Dolní sněmovně. Jeho otec nechtěl, aby se tato záležitost přetřásala mezi voliči a tak ho v květnu roku 1789 jmenoval vévodou z Clarence a St Andrews a hrabětem z Munsteru.

Manželství a potomci.

Od roku 1791 žil s irskou herečkou Dorotheou Blandovou (později přijala jméno Dorothea Jordan). Z tohoto vztahu se narodilo deset nelegitimních dětí: Tyto děti měly řadu prominentních potomků; pochází z nich např. bývalý britský premiér David Cameron.  13. července roku 1818 se v Kew Palace v Surrey oženil s princeznou Adelheid von Sachsen-Meiningen. Šlo o dvojitou svatbu, neboť tentýž den se ženil i Vilémův bratr Eduard, vévoda z Kentu s jinou německou princeznou, Viktorií z dynastie "Sachsen-Coburg-Saalfeldské". Adelheid měla v době sňatku 25 let a byla o 28 let mladší než Vilém. Manželství nebylo bezdětné – Adelheid porodila čtyřikrát, nejstarší dcerka však zemřela těsně po porodu, ve dvou případech se děti narodily mrtvé a jediná přeživší dcerka zemřela v necelých čtyřech měsících věku.  Zemřel tedy, aniž by po něm zůstali legitimní potomci.

Karolina von Linsingen.

Téměř neznámá však je skutečnost, že ještě jako mladík (tehdy až třetí v pořadí na následnictví trůnu) se tajně oženil s hannoverskou šlechtičnou, hraběnkou Karolinou Charlottou Dorotheou von Linsingen (1768–1815). Seznámili se v Hannoveru v roce 1790 a v srpnu roku 1791 se tajně vzali. Když po čase vyšla pravda o tajném a nerovném sňatku najevo, vypukl skandál. Královská rodina, především královna Šarlota, odmítla Karolinu přijmout, a proto došlo v roce 1792 k rozvodu, ačkoliv Karolina již byla těhotná (v listopadu 1792 údajně potratila, ve skutečnosti jí však bylo zamlčeno, že dítě – chlapec – předčasný porod přežilo a bylo dáno pod jménem Hans Georg Meyer na vychování do bohaté židovské rodiny). Karolina (posléze provdaná za lékaře dr. Adolfa Meineke), zemřela v roce 1815; snad lze i v této skutečnosti spatřovat důvod, proč se Vilém oženil až v poměrně pokročilém věku padesáti dvou let v roce 1817, tedy dva roky po její smrti. Na druhé straně i dva z pěti jeho bratří se oženili v takto pozdním věku, poté, co v roce 1817 zemřela po porodu svého jediného mrtvě narozeného dítěte Šarlota Augusta, jediná dcera nástupce trůnu, waleského prince Jiřího, a britský trůn neměl v další generaci následníka.

Admirál.

Jeho nejstarší bratr Jiří se stal, poté co byl jeho otec roku 1811 postižen záchvatem duševní nemoci, princem regentem. Roku 1820 Jiří III. zemřel a jeho nejstarší syn se stal britským panovníkem jako Jiří IV., následníkem trůnu pak druhý syn Jiřího III. Frederik, vévoda z Yorku. Když roku 1827 zemřel i on, stal se v šedesáti letech následníkem trůnu Vilém. Ke konci roku ho premiér George Canning jmenoval do úřadu admirála, který byl zřízen roku 1709. Po dobu, kdy byl admirálem, měl stálé spory s admirálskou radou složenou z důstojníků admirality.  Navzdory rozporům dosáhl mnoha změn. Zakázal použití devítiocasého biče pro tresty kromě vzpoury, dosáhl zlepšení úrovně dělostřelectva a vyžadoval pravidelné zprávy o stavu a připravenosti každé lodi. Nechal postavit první válečný parník a doporučoval výstavbu dalších. Zbytek období vlády svého bratra strávil jako člen Sněmovny lordů a podporoval emancipaci katolíků.

Vláda.

Poté, co jeho bratr 26. června 1830 zemřel bez legitimních dědiců, nastoupil na britský trůn v 64 letech jako nejstarší osoba, která kdy britský trůn získala. Na rozdíl od svého bratra, který trávil mnoho času na Windsorském hradu, se Vilém zdržoval v Londýně nebo Brightonu. Většinu sbírek obrazů svého bratra věnoval galeriím a zahájil rozsáhlou rekonstrukci Buckinghamského paláce.  Po smrti předchozího krále byly vyhlášeny všeobecné volby. Toryové z nich vzešli oslabeni, i když stále disponovali většinou v dolní komoře parlamentu. Protože byli nejednotní, vytvořil novou vládu Whig Charles Grey. Ten slíbil reformovat volební systém, který od 15. století doznal pouze malých změn. Nesrovnalosti mezi jednotlivými obvody byly obrovské. Zatímco velká města jako Manchester nebo Birmingham neměla v parlamentu zastoupení, protože byla částí hrabství, malá městečka (označována jako "rotten boroughs"), jako například Old Sarum se sedmi voliči, byla zastoupena dvěma poslanci. Tyto obvody byly ovládány aristokraty, jejichž kandidáti byli často zvoleni, případně mohli tato zajištěná místa v parlamentu i prodávat zájemcům o post poslance.  Když roku 1831 neprošel dolní komorou parlamentu první reformní zákon, Greyovi ministři jej pobízeli, aby vyhlásil nové všeobecné volby. Zpočátku nesouhlasil, protože volby se konaly předchozí rok a veřejnost byla podrážděna, což mohlo vyústit v násilné protesty. Nicméně byl roztrpčen úmyslem opozice vydat rezoluci proti rozpuštění parlamentu. V tomto úmyslu viděl útok proti svému právu odročit jednání parlamentu. Rozhodl se zúčastnit jednání Sněmovny lordů a jednání parlamentu odročit. Přístup poslanců ho ale rozčílil natolik, že parlament rovnou rozpustil. V nových volbách do dolní komory zvítězili stoupenci reforem, ovšem v horní komoře převládali jejich odpůrci.  Krátkým přerušením této krize se stala jeho korunovace 8. září 1831. Nebyl si jist, zda na ni má přistoupit, ale nechal se tradicionalisty přesvědčit. Nicméně odmítl oslavy takového rozsahu, jaké doprovázely korunovaci jeho předchůdce a vyžádaly si náklady ve výši 240 000 liber a určil maximální výši prostředků na 30 000 liber.  Po odmítnutí druhého návrhu reforem Sněmovnou lordů roku 1831 se rozpoutala kampaň za jejich prosazení po celé zemi. Na základě podpory veřejnosti se Greyova vláda rozhodla neuznat porážku a znovu navrhla přijetí tohoto zákona. Grey, který byl zklamán potížemi s projednáváním zákona v horní komoře, jej žádal, aby jmenoval nové peery, kteří by pomohli tento zákon prosadit. On sám byl ochoten jmenovat nové peery potřebné pro přijetí reforem, ale zároveň viděl nevýhody ve vytváření stále početnější horní komory a trval na tom, aby nově vytvořená místa byla pokud možno vyhrazena pro nejstarší syny nebo dědice současných členů horní komory a postupně tak vedla k opětovnému snížení počtu poslanců Sněmovny lordů.  Doplněná sněmovna neodmítla zákon přímo, ale snažila se změnit jeho charakter pomocí dodatků. Grey a jeho ministři pohrozili rezignací, pokud panovník nebude souhlasit se jmenováním dostatečného počtů nových peerů pro přijetí reforem. On ale jejich rezignaci přijal a pověřil sestavením nové vlády Wellingtona, ale ten neměl dostatečnou podporu pro vytvoření stabilní vlády. Vilém pak souhlasil s opětným jmenováním Greyovy vlády a vytvořením nových peerů, pokud bude Sněmovna lordů pokračovat v obstrukcích s přijetím zákona o reformách. Roku 1832 byl zákon reformující volební obvody přijat.  V zahraniční politice podporoval záměr výstavby Suezského průplavu, jako příspěvek ke zlepšení vztahů s Egyptem. Později se snažil urovnat vztahy s Amerikou, silně narušené za vlády jeho otce.

Pozdní období.

V pozdním období své vlády zasáhl do politiky pouze jednou, když roku 1834, jako poslední britský panovník, který tak učinil, jmenoval předsedu vlády v rozporu s vůlí parlamentu. Vláda čelila velké nepopularitě, Grey odstoupil a nahradil ho William Lamb. Ten ponechal ve funkci většinu ministrů a získal v dolní komoře dostatečnou podporu. Vilém ale některými členy kabinetu opovrhoval a považoval je za radikály.  V listopadu zdědil John Charles Spencer, mluvčí Dolní sněmovny a ministr financí, hodnost šlechtice a přesunul se z dolní komory do Sněmovny lordů. Lamb musel navrhnout nového mluvčího a ministra financí, protože podle dlouhodobé tradice byli tito funkcionáři jmenováni z členů dolní komory. Jediným vhodným kandidátem byl podle Lamba John Russel, kterého on sám (a mnozí jiní) považovali pro jeho radikální postoje za nepřijatelného. Odvolal proto vládu a pověřil jejím sestavením Torye Roberta Peela. Ten ale nemohl sestavit funkční vládu, protože neměl dostatečnou podporu v dolní komoře a tak byly vyhlášeny nové volby. Toryové v nových volbách získali více křesel, ale stále měli ve sněmovně menšinu. Peel v úřadu setrval ještě několik následujících měsíců, ale po několika porážkách rezignoval. Novým premiérem se stal Lamb, který v úřadu setrval až do Vilémovy smrti.

Následnictví.

Vilém IV. zemřel na zástavu srdce 20. června 1837 na Windsorském hradu, kde byl také pohřben. Protože nezanechal žádné žijící legitimní potomky, stala se následnicí na britském trůnu princezna Viktorie z Kentu, jediná dcera jeho bratra Eduarda, vévody z Kentu. Hannoverské království ovšem vyžadovalo následnictví mužské linie, jeho následníkem v Hannoveru se tak stal jeho bratr Ernest Augustus.

Vilém IV. (21. srpna 1765 – 20. června 1837) byl panovník Spojeného království Velké Británie a Irska a Hannoveru od 29. června 1830 do své smrti. Byl třetím synem Jiřího III. a mladším bratrem a následníkem Jiřího IV. Stal se posledním mužským panovníkem z Hannoverské dynastie.

Guillaume IV ("William IV" en anglais), né William Henry le au palais de Buckingham (Londres) et mort le au château de Windsor (Berkshire), comte de Munster et duc de Clarence et de St-Andrews en 1789, est roi du Royaume-Uni de Grande-Bretagne et d'Irlande et de Hanovre du jusqu'à sa mort.


Placené TV kanály.

Všechny kanály Mediaset vysílají v DVB-T a na satelitu Hot Bird, kromě teleshoppingového kanálu M4C který vysílá pouze na internetu. Všechny kanály (kromě TGcom24) jsou na satelitu kódované systémem Nagra a přístupné pouze s kartou TivúSat zdarma. Kódované a placené kanály jsou dostupné přes dekódovací kartu Sky Italia přes satelit nebo pozemní digitální vysílání a také přes placenou on-line videotéku Infinity.  Speciálně pro zahraniční publikum je k dispozici program Mediaset Italia, který vysílá vybrané pořady skupiny Mediaset. Tento program je k dispozici např. v USA, Kanadě, Austrálii, Německu, Francii a dalších zemích. Kanál je placený.  Mediaset je druhá největší a nejvýdělečnější mediální společnost v Evropě po lucemburské RTL. V roce 2006 zakoupila nizozemskou společnost Endemol a vlastní ji z více než 51%. Ve Španělsku vystupuje pod značkou Mediaset España a provozuje tam celkem devět TV stanic včetně té nejsledovanější Tele 5, má i podíl v německých Pro 7 a Sat.1. To stejné platí i pro britskou stanici Channel 4, ve Francii stanici TF1 a v Polsku má podíl ve stanicích Tele 5 a Polonia 1. Mediaset také uvažuje o expanzi na Ukrajinu, Slovensko a do Česka.  Díky vysokému podílu v Endemolu patří Mediasetu i exkluzivní práva k různým TV formátům, např. Big Brother nebo Chcete být milionářem?.  Mediaset velmi úzce spolupracuje s předními Americkými filmovými studiemi a to hlavně s 20th Century Fox a Universal. Díky této spolupráci má Mediaset mnohdy exkluzivní práva k nejnovějším filmům a některé tituly vysílá i ve světové premiéře na svých filmových kanálech. Od roku 2006 spolupracuje s televizí NBC zejména v rámci zpravodajství a zábavných pořadů.

Zajímavosti.

V Mediasetu vznikl světově úspěšný formát reality show Pošta pro Tebe (C'e' posta per Te) za kterým stojí autorka pořadu Maria De Filippi. Pořad se vysílá i v Česku na programu ČT 1.

Mediaset je italská soukromá mediální společnost. Vznikla v roce 1978 pod původním názvem Fininvest. V roce 1987 došlo k přejmenování na Mediaset RTI a od poloviny 90.let se používá pouze Mediaset. Vlastníkem jsou italský magnát, podnikatel a politik Silvio Berlusconi a jeho rodina.

Mediaset est un groupe de média italien présent dans le secteur télévisuel, la production audiovisuelle, la presse et l'Internet. Il contrôle notamment les chaînes de télévision italiennes Canale 5, Italia 1, Rete 4, la chaîne tunisienne Nessma et, en Espagne, Telecinco et Cuatro, ce qui fait de lui le premier groupe privé dans le secteur de la communication.


Původ dynastie.

Za zakladatele dynastie Rurikovců je považován pololegendární varjag Rurik, jehož zná jediný písemný pramen, nejstarší ruská letopisná sbírka "Povest vremennych let", která vypráví o pozvání knížat ze zámoří. Podle ní přišel Rurik roku 862 ze Skandinávie a spolu se svými bratry Sineusem a Truvorem se zmocnil vlády na ruském severu, v Novgorodu, Izborsku a Běloozeru. Později Oleg, rovněž normanský náčelník, vládnoucí jménem údajného Rurikova syna Igora spojil Novgorod s významným centrem v zemi východních Slovanů Kyjevem, což je považováno za počátek státu, který později historikové nazvali Kyjevská Rus.  Rurika ani Olega nezná jiný historický pramen než "Povest vremennych let". Teprve Igora můžeme doložit i v pramenném materiálu cizí provenience. Proto se někteří historici domnívají, že se původní Nestorova verze "Povesti" o nich nezmiňovala a vyprávění o nich bylo zařazeno až do dalších dvou redakcí. Podle nich byl potom zakladatelem dynastie Rurikovců až Igor, který již mohl mít slovanský původ (nebo být synem slovanské ženy a varjažského bojovníka, jak by spíše napovídalo jeho severské jméno).  Vyprávění o pozvání knížat:  ""Léta 6367" [859] "vybírali varjagové, kteří přicházeli ze zámoří, daně od Čudů, Slovanů, Merjanů, Vesů i Krivičů; a Chazaři vybírali daně od Poljanů a Severjanů i Vjatičů... léta"[860] "vyhnali Slované varjagy za moře, nedali jim daně a počali vládnout sami sobě a nebylo u nich práva; i povstal rod proti rodu, nenáviděli se vespolek a začali bojovat sami proti sobě. I řekli si mezi sebou: Vyhledejme sobě knížete, který by nám vládl a soudil podle zákona. Vypravili se za moře k varjagům, k Rusům; neboť tak se ti varjagové nazývali Rusy, jakož se jiní nazývají Švédy, další Normany, Angly, jiní Góty, tak i ti. A řekli Čudové, Slované, Kriviči i Vesové Rusům: Země naše veliká jest a oplývá vším, ale řád v ní není; pojďte nám panovat a vládnout. Vypravili se tři bratři s rody svými, vzali s sebou celou Rus a přišli: nejstarší Rurik se usadil v Novgorodu, druhý Sineus na Běloozeru a třetí Truvor v Izborsku. Od těchto varjagů dostala jméno ruská země, Novgorodští: ti lidé novgorodští pocházejí z varjažského rodu, dříve však byli Slované. Po dvou letech Sineus zemřel, také jeho bratr Truvor a vlády se ujal Rurik a rozdával svým mužům města, tomu Polock, tomu Rostov, jinému Běloozero. I v těchto městech žijí příchozí varjagové; ale první osadníci v Novgorodě byli Slované, v Polocku Kriviči, v Rostově Merané, v Běloozeru Vesové, v Muromi Muromci; a nad nimi všemi panoval Rurik.""

Knížata rozdrobené Rusi.

V polovině 12.století se Kyjevská Rus rozpadla na několik nezávislých knížectví. Zpočátku jich bylo 12, ve 14.století až 250. Ve většině těchto knížectví vládla knížata z rurikovské dynastie, která byla velmi početná. Nejvýznamnější z nich byla veliká knížata vladimirská, knížata tverská, rjazaňská a suzdalsko-nižněnovgorodská, která většinou také používala od poloviny 14.století titulu veliký kníže. Ve 14.století se prosadili Rurikovci, vládnoucí moskevskému knížectví, kteří svůj původ odvozovalli od Alexandra Něvského, respektive od jeho syna Daniila, který získal moskevský úděl, osamostatnil se v něm a podstatně rozšířil území, jemuž vládl.  Matka českého krále Václava II. a manželka Přemysla Otakara II., Kunhuta, byla dcerou Rostislava Haličského a vnučkou sv. Michala Černigovského z dynastie Rurikovců.

Sjednocení Rusi pod Moskvou.

Na přelomu 15. a 16. století se ruská knížectví sjednotila pod vládou velikých moskevských rurikovských knížat (titul velikého knížete vladimirského se koncem 14.století přenesl z Vladimiru do Moskvy). Počínaje vládou Ivana III. užívali moskevští vládcové titul "kňjaz vseja Rusi" nebo "gosudar vseja Rusi", případně car, což ale nikdy nebyl řádný titul vládce. Prvním korunovaným ruským carem byl Ivan IV. Hrozný. Smrtí jeho syna cara Fjodora I. vymřela moskevská větev rurikovského rodu po meči.  Fjodorovu smrt následovalo období politické nestability, označované jako smuta, které trvalo do roku 1613. Poté nastoupil na trůn Michail I., zakladatel dynastie Romanovců, která byla vzdáleně příbuzná s Rurikovci (z tohoto rodu pocházela matka cara Fjodora I.). Romanovci vládli do roku 1762 a jako rod Holstein‐Gottorp‐Romanov až do revoluce v roce 1917.

Rurikovci (rusky "Рюриковичи" [Rjurikoviči], [Rjurykovyči]) byli původní vládnoucí dynastií ve středověkém ruském státě, to znamená v Kyjevské Rusi, později v dílčích ruských knížectvích i sjednoceném ruském státě. Vládli od 9. století do roku 1598. K nejznámějším panovníkům z rurikovské dynastie patří sv. Vladimír I., Jaroslav I. Moudrý, Vladimír II. Monomach, Vsevolod III. Bolšoje gnězdo, Alexandr Něvský, Ivan I. Kalita, Dmitrij Donský, Ivan III. Veliký, Vasilij III. Ivanovič a Ivan IV. Hrozný.

La dynastie ruthène puis moscovite (d'origine varègue c'est-à-dire viking) des Riourikides ou Rurikides (en russe, en ukrainien, - "Riourikovitchi"), issue de Riourik, régna sur la Rus' de Kiev (ou Russie kiévienne) puis la Moscovie de 862 à 1598.


Vizuální styl.

Prague City Tourism změnil od roku 2013 svůj dosavadní vizuální styl - dynamickým a přitom jednoznačným symbolem organizace se stal stylizovaný rozcestník, ukazatel, který pomáhá návštěvníkům i obyvatelům Prahy zorientovat se v aktuálním turistickém a kulturním dění. Zároveň Prahu znázorňuje jako křižovatku měst.  Nový komunikační styl získala i samotná destinace Praha. Česká metropole tak díky novému vizuálnímu stylu vystupuje na mezinárodní půdě jako sebevědomé, otevřené a životem pulzující město, jež nabízí nepřekonatelné zážitky. Nosným tématem destinační značky města Prahy jsou emoce, které návštěvník může pociťovat při procházce městem s unikátní architektonickou rozmanitostí budov a v široké nabídce kulturních, gastronomických a všeobecně volnočasových aktivit. Vizuální podoba destinační značky je "Praha:emoce".

Cíle Prague City Tourism.

Ve střednědobém časovém plánu jsou cíle Prague City Tourism následující:

Prostředky marketingové komunikace.

Mezi základní prostředky marketingové komunikace patří sociální média (Facebook v českém jazyce, Facebook v anglickém jazyce, Instagram, Twitter, Pinterest); webové stránky Prague.eu (oficiální turistický portál); tištěné tituly (brožury a mapy, které jsou distribuované v informačních centrech PIS - PCT, na veletrzích, prostřednictvím partnerských organizací a dalších subjektů); spolupráce s domácími i zahraničními médii včetně blogerů; poskytování informací, ad. v turistických informačních centrech PIS-PCT ; inzerce (outdoor, print, on-line).

Historie Pražské informační služby.

Pražská informační služba vznikla 1.1.1958, avšak historie některých jejích pracovišť je mnohem delší.  Oddělení informací (dříve informací a dokumentace) existovalo již v rámci Ústřední informační služby slavnostně otevřené v červenci 1948 v budově paláce Dunaj na Národní třídě. Tato organizace vznikla po vzoru francouzské informační služby S`il vous plait. Kromě informací v této době pracoviště poskytovalo také právní porady, vyřizovalo telefonické i osobní dotazy. V průběhu několika let spadalo nejprve pod ministerstvo informací a osvěty, později pod ministerstvo školství a kultury či Dům výstavních a informačních služeb U Hybernů. Nakonec byla její působnost převedena pod Městský dům osvěty.  Teprve v rámci Pražské informační služby vznikl útvar, který zajišťoval dokumentaci a aktualizaci všeobecných faktografických informací o Praze. Ty poskytoval veřejnosti nejprve prostřednictvím turistického informačního střediska Na Příkopě (budova Živnobanky, Na Příkopě 20), později byly jeho služby posíleny pracovištěm telefonních a písemných informací. Počet turistických informačních center rostl a od roku 1995 byly spuštěny také internetové stránky www.pis.cz.  V roce 1953 začal vycházet měsíčník Přehled kulturních pořadů v Praze, který PIS hned po svém vzniku převzala. Časopis informuje Pražany i návštěvníky Prahy o aktuální kulturní nabídce v hlavním městě. Od roku 2014 je kompletní realizace Pražského přehledu kulturních pořadů v rukou soukromého vydavatele, kterého PIS - PCT jeho vydáváním pověřila.  Součástí činnosti Pražské informační služby byla také výstřižková služba, jejíž tradice v Praze začala již v roce 1929. Tehdy v metropoli vznikla pobočka středoevropské výstřižkové kanceláře ARGUS. Roku 1948 byla zlikvidována "pro nepřátelský postoj k lidově-demokratickému zřízení a pro jednostranné komerční zaměření". Vedle ARGUSu zřídilo bývalé Ministerstvo informací a osvěty již v roce 1945 jako svůj výkonný orgán informační výstřižkovou službu ORBIS. Obě fungovaly společně do roku 1948, kdy Orbis převzal i funkci Argusu. Tak byl položen základ k činnosti, která obdobně jako pracoviště informací a dokumentace byla postupně připojena k Domu výstavních a informačních služeb, poté k Městskému domu osvěty a roce 1958 k Pražské informační službě. Výstřižková služba byla pro ekonomickou nerentabilnost zrušena k 31. 12. 2007.  Vlastivědný útvar, dnes Pražská vlastivěda (kdysi Středisko vlastivědné práce), bylo zřízeno pod Městským domem osvěty. Některé jeho činnosti existují dodnes: Pražská vlastivěda organizuje kurzy pro průvodce Prahou a jejich odborné zkoušky, organizuje vycházky po zajímavých místech v Praze, po stopách významných osobností a událostí. Do roku 2006 organizoval útvar také vlastivědné zájezdy. Od počátku dodnes vlastivědný útvar také buduje knihovnu Pragensií pro průvodce a odborné spolupracovníky.  Vlastivědný útvar měl ve správě různé pražské objekty, v nichž také zajišťoval průvodcovské služby. Kromě Staroměstské radnice byla Pražské informační službě svěřena do správy Prašná brána, Betlémská kaple (do roku 2002), Bludiště i Rozhledna na Petříně, Loreta (v roce 1963 byla předána Muzeu hl. m. Prahy), Malostranské zahrady pod Hradem (až do jejich uzavření kvůli rekonstrukci v 80. letech), kostel sv. Mikuláše na Malé Straně (počátkem 90. let církev ukončila spolupráci s PIS). Po generální rekonstrukci přibyly také věže na obou stranách Karlova mostu - Malostranská mostecká věž (obnovena v roce 1969) a Staroměstská mostecká věž. PIS veřejnosti přiblížila rovněž Dům pánů z Kunštátu a Poděbrad (odevzdáno Pražskému středisku památkové péče a ochrany přírody) a kryptu baziliky sv. Markéty v Břevnově (převzala církev). V posledních letech se velmi rozšířila praxe občasného provádění v zajímavých objektech v rámci vycházek a dnů otevřených dveří (např. Národní a Stavovské divadlo, Valdštejnský palác, Obecní dům aj.). PIS opravila a zpřístupnila veřejnosti také věž chrámu sv. Mikuláše a Ctěnický zámek.  Mezi jednu z nejdůležitějších činností PIS patřily okružní jízdy Prahou. Před rokem 1989 byla Pražská informační služba jedinou organizací, která v Praze zajišťovala okružní jízdy v češtině i v několika světových jazycích.  Útvar turistických služeb vznikl 1.1.1994 vyčleněním turistických informačních středisek z Útvaru informací a dokumentace. Hlavním posláním bylo a je poskytovat informace a zajišťovat služby cestovního ruchu. Útvar měl hlavní středisko Na Příkopě 20, které sloužilo veřejnosti od roku 1966 do roku 2005. V roce 1989 bylo otevřeno středisko na Hlavním nádraží, roku 1991 bylo k útvaru připojeno středisko na Staroměstském nám. 22, které se z důvodů restitucí od 1. 7. 1994 přestěhovalo přímo do budovy Staroměstské radnice. Od roku 1995 do října 2015 bylo v letní sezoně otevřeno informační centrum v Malostranské mostecké věži, roku 2007 vzniklo infocentrum v Rytířské 31 ale následně bylo přesunuto na adresu Rytířská 12. V současné době provozuje PIS - PCT pět informačních center (Staroměstská radnice / Staroměstské náměstí 1; Na Můstku / Rytířská 12; Václavské náměstí / roh Štěpánské ulice; Letiště Václava Havla terminál 1 a 2). K útvaru byly v roce 1996 připojeny tlumočnické a překladatelské služby, jejichž činnost měla v organizaci také mnohaletou tradici.  Do 30.6.2012 spravovala tehdejší Pražská informační služba osm památkových objektů - Prašnou bránu (s výstavou "Pražské věže"), Staroměstskou radnici, Staroměstskou mosteckou věž (kde promítá krátký film "Karlův most - paprsek staletími"), Malostranské mostecké věže (s výstavou "Na mostě o mostě"), Věž chrámu svatého Mikuláše (s výstavou "Hudba pražských kůrů"), Bludiště na Petříně, Petřínskou rozhlednu (s výstavami "Jára Cimrman, génius, který se neproslavil" a "Rozhledna a její historie") a zámek Ctěnice (s výstavami "Za císaře pána..." a "Kočárovna"). Aktuálně má Prague City Tourism ve své správě pouze Staroměstskou radnici, kterou v roce 2018 navštívilo 599 509 návštěvníků.

Cestovní ruch v Praze za rok 2018.

Stejně jako v předchozích letech tvořili převažující složku návštěvníci ze zahraničí, kterých Praha přivítala 6 674 368 (z hlediska počtu přenocování se jedná o země Německo, Rusko, USA, Spojené království, Itálie, ad.). Celková průměrná délka pobytu dosáhla na 2,3 noci. Informačními centry PIS - PCT prošlo 1 304 710 návštěvníků a oficiální turistické webové stránky navštívili lidé z 223 zemí a správních celků světa.

Někdejší Pražská informační služba, nyní Prague City Tourism (PCT) je příspěvková organizace zřizovaná Magistrátem hlavního města Prahy. Jejím primárním posláním je podpora domácího i zahraničního cestovního ruchu v hlavním městě. Organizace byla založena 1. 1. 1958 jako samostatné kulturně-informační a vzdělávací zařízení, jehož účelem byla podpora turismu v Praze.

L’Office de tourisme de Prague (en tchèque, "Pražská informační služba") est une entreprise parapublique chargée de la promotion et du tourisme de la ville de Prague.


Profesionální dráha.

Hudbě se věnoval od svých 14 let, kdy se naučil hrát na harmoniku a se svým bratrem Vladimírem začal docházet do mládežnického souboru "Elán". Ve čtrnácti letech také napsal svou první skladbu „Tango pro Věru“. Studoval nejprve Pedagogické oddělení Hudební školy B. Jeremiáše v Českých Budějovicích, v letech 1959-62 pak ještě pražskou konzervatoř (žákem Miloslava Kabeláče v kompozici a Bohumíra Lišky v dirigování). Šest let byl sbormistrem plzeňského smíšeného sboru "Česká píseň", současně byl zaměstnán jako hudební režisér v Československém rozhlasu v Plzni. Spolupracoval s plzeňským folklorním souborem Úsměv.  V letech 1967-1972 působil jakou hudební režisér ve vydavatelství Supraphon v Praze. Zde spolupracoval se špičkovými soubory a s dirigenty Václavem Neumannem, Jiřím Bělohlávkem, Milanem Munclingrem aj. S Českou filharmonií a Václavem Smetáčkem nahrál jako režisér Smetanovu Mou vlast, tehdy první digitální hudební nahrávku v Československu, tato deska pak získala mezinárodní ocenění, japonskou cenu „Columbia Golden CD Prize“ (1984).  Společně s folkloristou Františkem Bonušem založil na podzim roku 1959 Malou muziku Souboru písní a tanců Josefa Vycpálka. Roku 1967 pak založil taneční soubor Chorea Bohemica a Malá muzika byla až do roku 1982 hudební složkou tohoto souboru. Roku 1975 založil ještě soubor Musica Bohemica, a s ním velmi rychle dosáhl mimořádných koncertních úspěchů na domácí scéně i v zahraničí. Zájem o folklór jihočeský a západočeský a o anonymní hudební projevy české kultury přerostl ve specializaci na folkloristickou problematiku v nejširších souvislostech: vyhledává nejstarší památky lidové hudby, uvádí je znovu do současného hudebního života a je také autorem překrásných úprav lidových písní a tanců. Jeho úpravy a adaptace lidových předloh mají zcela osobitý styl a výrazně se odlišují od prostých úprav vysokým stupněm stylizace. Tyto Krčkovy skladby tvoří kompletní koncertní repertoár souboru Musica Bohemica, pro nějž napsal desítky skladeb inspirovaných původním historickým materiálem. Mimo to se ale průběžně věnuje také kompozici v oboru soudobé vážné hudby.  Jaroslav Krček je autorem rozsáhlých skladeb symfonických, komorních i vokálních. Roku 2005 byla v Praze provedena jeho Symfonie č. 4 „Desiderata“, v únoru 2010 byla Symfonickým orchestrem hl. m. Prahy FOK uvedena premiéra další skladatelovy Symfonie č. 5 „Renesanční“. Oratorium „Ten, který jest“ zaznělo v provedení Plzeňské filharmonie a hostů a Pražského filharmonického sboru dne 6. března 2011 v pražském Obecním domě. Koncert se konal v rámci celosvětových oslav 150. výročí narození rakouského filosofa, duchovního badatele a anthroposofa Rudolfa Steinera.  Jako uznávaný autor, dirigent, interpret i hudební organizátor Jaroslav Krček spolupracuje s předními pražskými orchestry, komorními soubory, scénami i s několika nahrávacími společnostmi.

Rodinný život.

Rodina, v níž Jaroslav Krček vyrůstal, byla početná. Otec Josef Krček byl tovární dělník, matka Růžena Krčková, (roz. Dvořáková) byla vyučená švadlena v domácnosti. Jaroslav Krček má dva bratry, staršího Vladimíra (nar. 1936) a mladšího Josefa (nar. 1946), ten je rovněž hudebním skladatelem a hráčem na klarinet. V době dětství Jaroslava Krčka žil v rodině ještě jeho dědeček Dvořák, bývalý sedlák, ruský legionář. Jaroslav Krček se oženil roku 1968 s Marií Spurnou, manželství však nevydrželo a po rozvodu 1972 žil sám. Podruhé se oženil roku 1976 s Gabrielou Kolářovou, hobojistkou a učitelkou hudby. Z obou manželství má Jaroslav Krček celkem tři děti: Jaroslavu, Magdalenu a Jana.

Výběr z díla.

Práce pro rozhlas.

V Českém rozhlase (v Praze, Plzni a Brně) má Jaroslav Krček asi 350 nahrávek úprav českých a moravských lidových písní a tanců. Napsal také hudbu k rozhlasovým hrám: Je autorem hudby k rozhlasovým pohádkám v režii Karla Weinlicha:

Publikační činnost.

Jaroslav Krček sestavil několik sbírek lidových písní (např. z Podkrkonoší) a několik zpěvníků, zejména:

Jaroslav Krček (* 22. dubna 1939 Čtyři Dvory, dnes součást Českých Budějovic) český hudebník, dirigent, sbormistr a hudební skladatel. Je manželem Gabriely Krčkové (roz. Kolářové), která je hobojistkou a učitelkou hudby.

Jaroslav Krček (, Čtyři Dvory) est un producteur de radio, inventeur d'instruments de musique, chef d'orchestre et compositeur tchèque de musique classique et folklorique.


Historie.

TI vznikla v roce 1993 jako nezisková organizace se sídlem v Německu. Spolu s dalšími ji založil Peter Eigen, bývalý vyšší funkcionář Světové banky, z které odešel, neboť odmítala zabývat se korupcí běžnou v mnoha zemích, v kterých Světová banka byla aktivní. Dnes TI funguje jako sdružení více než 80 národních poboček, řízených mezinárodním sekretariátem v Berlíně.

Aktivity.

TI vydává každoroční žebříček o stupni korupce v jednotlivých zemích – Index vnímání korupce / Corruption Perceptions Index (CPI). Tento žebříček je kritiky považován za neobjektivní, neboť je založen na výzkumech veřejného mínění, které popisují pouze subjektivní dojmy, nikoli fakta. Podle kritiků je již samotná idea porovnání korupce v různých zemích problematická, neboť definice korupčního jednání se v různých jurisdikcích liší. TI na takové kritiky odpovídá, že používá vědeckých metodik komparatistiky, tak jak ji vyvinuly během posledního půlstoletí renomované instituty po celém světě. Dále, že jde právě i o to, korupci měřit stejnými měřítky, a zejména o to, spojit síly k prosazení integrity.

Česko (TI ČR).

Srovnání hospodářské konkurenceschopnosti jednotlivých zemí a stupně jejich integrity "Competitiveness and corruption", bylo poprvé představeno na konferenci "Corruption – how and why to avoid it" pořádané za předsednictví Marie Bohaté koncem roku 1998 v Praze.

Státní zakázka na sanaci starých ekologických zátěží.

Mezi řadou aktivit TI ČR kritizovala v roce 2008 ministra financí Miroslava Kalouska za vypsání státní zakázky na sanaci starých ekologických zátěží, které se měla stát vůbec největší veřejnou zakázka v historii České republiky. Podle TI byla vypsána na základě podkladů sporné kvality a vypsání zakázky je extrémně nevýhodné pro státní rozpočet. Ředitel TI David Ondráčka uvedl, že u takové mimořádně velké zakázky je enormní riziko korupce a politických tlaků. Zakázka by svým objemem byla pětkrát větší než dosavadní největší zakázky a byla by unikátní i v evropském měřítku. Podle TI záměr ministra financí zcela zbytečně zatíží státní rozpočet nejméně o dalších 30 miliard korun. 19. října 2011 premiér Petr Nečas oznámil, že vláda vítěze ekotendru nevybere a tento projekt končí.

Vedení.

Zakladatelkou a první ředitelkou TI ČR byla Marie Bohatá (do povolání na viceředitelství Eurostatu v roce 2004), po ní Adriana Krnáčová (výkonná ředitelka, 2001-07). Od srpna 2012 je ředitelem David Ondráčka (2008-12 výkonný ředitel). Po volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 byl Ondráčka osloven hnutím ANO 2011, aby zastával v příští vládě post ministra vnitra. Ten tuto nabídku sice přijal, ministrem se ale nakonec stal Milan Chovanec z ČSSD.

Obvinění ze zpronevěry a výměna ředitele.

V dubnu 2007 byla Transparency International ČR podezřelá ze zpronevěry státní dotace v souvislosti s pořádáním Mezinárodní protikorupční konference ve dnech 8. až 11. října 2001. Policie vyšetřovala, jak organizace naložila s třicetimilionovou dotací, resp., půjčkou, kterou jí poskytlo ministerstvo financí. Šlo o bezúročnou půjčku. Organizace vrátila ministerstvu jen 14 a půl milionu Kč. Tehdejší ředitelka TI ČR Adriana Krnáčová tehdy uvedla, že ""Okolnosti případu, především pak jeho načasování, nás proto vedou k důvodným obavám, že cílem trestního oznámení je diskreditovat vytrvalou snahu o důsledné odhalovaní případů korupce, zejména korupce politické"" Následně k 1. lednu 2008 odešla Adriana Krnáčová z vedení organizace a nahradil ji David Ondráčka, který do té doby v organizaci pracoval jako projektový manažer.

Formality.

Dne 31. srpna 2005 občanské sdružení "TIC – Transparency International" formálně zaniklo a bylo formálně nahrazeno "Transparency International – Česká republika", o.p.s.

Transparency International (TI) je mezinárodní nezisková nevládní organizace bojující proti korupci, kterou definuje jako "zneužití postavení k vlastnímu prospěchu". TI také podporuje změny k větší integritě v hospodářství, politice a společnosti.

Transparency International (TI) est une organisation non gouvernementale internationale d'origine allemande ayant pour principale vocation la lutte contre la corruption des gouvernements et institutions gouvernementales mondiaux. Elle a été fondée par Peter Eigen en 1993 et a aujourd'hui un rayonnement international, possédant des sections autonomes dans 110 pays. Elle rejette ainsi toute supériorité des premiers sur les seconds quant à la lutte contre la corruption et déplore souvent la baisse dans le classement de certains pays développés, notamment au sein de l'Union européenne.


Život a kariéra.

Mládí a začátek kariéry.

Greta Garbo, vlastním jménem Greta Lovisa Gustafsson, se narodila v stockholmské dělnické čtvrti Södermalm. Pocházela z chudé rodiny (její otec byl dělník) a k herectví se musela těžce propracovávat. Ve třinácti letech opustila dívčí školu, ve čtrnácti jí zemřel otec (Greta o něj intenzivně pečovala) a po jeho smrti se už do školy nevrátila – nejprve pracovala u kadeřníka jako pomocnice pro mytí vlasů, pak nastoupila jako prodavačka klobouků ve stockholmském obchodním domě PUB. Zde ji také roku 1921 nafotografovali do reklamního katalogu klobouků, který vyšel nákladem 50 tisíc výtisků.  Při návštěvě obchodu si jí téhož roku povšiml švédský režisér Erik A. Petschler a nabídl jí první malou roli ve švédské komedii "Luffar-Petter". Sama Greta se sestrou Alvou Marií zkoušely štěstí u komparsu již od roku 1921. Tyto praktické zkušenosti Gretě pomohly při přijímacích zkouškách ke studiu herectví na škole Královského dramatického divadla, kam nastoupila na podzim 1922. Zde se seznámila s tehdy slavným režisérem Mauritzem Stillerem – její zvláštní osobnostní typ a vysoká fotogeničnost na něj zapůsobily a na jeho popud v roce 1923 dostala nevelkou, ale výraznou roli ve snímku "Gösta Berling", který ale nebyl příliš divácky úspěšný. Následoval německý film "Ulička, kde není radosti", kde také vystupovala společně se svou pozdější hollywoodskou kolegyní Marlene Dietrichovou.

Působení v Hollywoodu.

Ačkoliv neuměla vůbec anglicky, na pozvání Louise B. Mayera pro Stillera s ním odcestovala do USA, kde v Hollywoodu začala pracovat pro společnost Metro-Goldwyn-Mayer. Její první americkou produkcí se stalo melodrama "Moderní Carmen" (1926), jež se stalo velmi populárním a pro Garbo znamenalo obrovský kariérní úspěch. Natočila zhruba deset němých filmů a přes svůj počáteční jazykový handicap velmi dobře zvládla i nástup zvukového filmu – jejím prvním zvukovým snímkem byl film "Anna Christie" (1931), v němž hrála cizinku a za nějž byla poprvé nominována na Oscara. Její zastřený alt s lehkým evropským akcentem výborně dokresloval její nevšední posmutnělý výraz a brzy se stala jednou z nejžádanějších hollywoodských hereček. Coby filmová hvězda a hollywoodská "femme fatale" zářila především ve 30. letech 20. století; na diváky působila svým zdánlivě lhostejným až smutným hereckým projevem, který kombinovala s vysokým osobním charismatem a tajemně dráždivou erotikou. Natočila celkem 28 filmů, z nichž nejvýznamější jsou "Anna Kareninová" (1927), "Mata Hari" (1931), "Královna Kristýna" (1933), "Dáma s kaméliemi" (1936) a "Ninočka" (1939). Celkem třikrát byla nominována na Oscara. Jako herečka byla velmi disciplinovaná a většinu scén natáčela „na první dobrou“ – kromě toho se nikdy neúčastnila filmových premiér (své filmy zhlížela později a anonymně) a odmítala užívání jejího jména v reklamě nebo na výrobcích. Stejně tak nesnášela popularitu a zájem novinářů, neodpovídala na listy svých příznivců a neposkytovala žádné interview.  Po diváckém neúspěchu filmu "Žena dvou tváří" (1941) se Garbo rozhodla vzít si tvořivou dovolenou až do konce druhé světové války – nakonec se však na plátno už nikdy nevrátila a až do konce života neposkytla žádný rozhovor, žila v přísném ústraní a věnovala se zahradničení, procházkám po New Yorku a cestování. V roce 1954 obdržela čestnou cenu Americké filmové akademie Oscar za celoživotní tvorbu.

Osobní život.

Greta Garbo se nikdy nevydala a neměla děti; i díky blízkému přátelství s básnířkou Mercedes de Acosta se někdy spekulovalo o její lesbické orientaci, což ovšem nebylo nikdy potvrzeno. Jejím blízkým přítelem byl další hollywoodský herec John Gilbert. Zemřela v roce 1990 v New Yorku, urna s jejím popelem byla pochována na stockholmském hřbitově.

Greta Garbo (vlastním jménem Greta Lovisa Gustafsson, 18. září 1905 Stockholm – 15. dubna 1990 New York) byla švédská filmová herečka, jež se stala jednou z hollywoodských legend éry němého filmu a počátků zvukového filmu. Filmové kariéře se věnovala v období 1920–1941, pak se stáhla do ústraní a už nikdy nenatočila žádný film.

Greta Lovisa Gustafsson, dite Greta Garbo est une actrice suédoise naturalisée américaine, née le à Stockholm et morte le à New York.