Rozšíření.

Je původním druhem v Severní Americe, na středojihu a jihovýchodu Spojených států amerických. Pochází z Texasu, Alabamy, Floridy, Georgie, Louisiany, Mississippi, Jižní i Severní Karolíny a Virginie.  Středoevropské podnebí jí nesvědčí, i když bývá občas přes léto pěstována ve kbelících na zahradě a na zimu stěhována do tepla; daří se jí pouze na teplém, téměř subtropickém stanovišti. V parcích a zahradách okolo Středozemního moře vytváří působivé solitéry, stejně jako na Kavkaze podél Černého moře.

Ekologie.

Dřevina pochází z teplého, vlhkého klimatu charakterizovaného horkými léty a mírnými zimami, kde se průměrné roční teploty pohybují od 16 do 23 °C a roční srážky bývají v rozsahu 1000 až 1300 mm. Roste v nadmořské výšce v rozmezí od téměř mořské hladiny po 600 m n. m. v horách Alabamy. Většina porostů se nachází u pobřeží Atlantského oceánu a Mexického zálivu ve výšce pod 200 m, kde půdy z velké části vznikly z mořských sedimentů a jsou to převážně hluboké, hrubé, dobře odvodněné písky až špatně odvodněné jíly, obvykle kyselé, s nízkou vrstvou organické hmoty a tudíž málo výživné. Ve výše položených místech roste na půdách odvozených hlavně ze žuly, křemene, břidlice, pískovce, vápence a dolomitu. Ploidie druhu je 2n = 40.  V současnosti největší stromy rostou v USA ve státě Mississippi. Nejvyšší strom je v okrese Wilkinson, je vysoký 41 m a má výčetní tloušťku 74 cm, a nejmohutnější v okrese Covington, měří 34 m a je tlustý 93 cm; data pocházejí z roku 2000. Nejstarší strom se nachází v přírodní rezervaci Weymouth Woods Sandhills v Severní Karolíně, podle měření v roce 2007 se dožívá roku 2020 více než 470 let. Borovice bahenní je národním stromem státu Severní Karolína.

Popis.

Borovice bahenní je jehličnatý, jednodomý strom schopný dorůst do výšky téměř 45 m (obvykle 30 až 35 m). Jeho rovný kmen může mít výčetní tloušťku až 1,2 m (obvykle 0,6 až 1 m) a nese zaoblenou korunu s postupně poklesajícími větvemi. Kůru má hrubou, oranžově hnědou, členěnou do obdélníkových šupinatých destiček. Větvičky bývají tlusté 1,5 až 2,5 cm, v mládí jsou také oranžově hnědé, ale později ztmavnou a stávají se drsné. Zimní pupeny vejčitého tvaru jsou stříbrobílé a dlouhé asi 3,5 cm. Jehlice rostou ve svazečcích po dvou až třech a vytrvávají dva roky, vyrůstají z pochvy 2 až 3 cm velké, bývají dlouhé 20 až 45 cm a tlusté 1,5 mm, jsou lesklé, žlutozelené a slabě zkroucené, okraj mají jemně pilovitý, vrcholek špičatý a stomatální řady ze všech stran. Základním krokem k identifikaci druhu je změření délky jehlic, jejich počet ve svazečku a délka pochvy.  Dřevina vyvíjí mohutné kořeny, které u dospělých stromů sahají do hloubky 2,5 až 4,0 m, jen tvrdé kamenité podloží zabraňuje tak hlubokému průniku. Pokud je tvrdý podklad blízko povrchu a strom nemůže vytvořit dostatečně hluboký hlavní kořen, není záruka jeho stability při silném větru. Postranní kořeny bývají rozmístěny nejvíce v 0,3 m pod úrovní půdy a žádný nesahá hlouběji než 0,6 m.  Samčí šištice vyrůstají ve spodní části koruny ve větších skupinkách, jsou válcovitého tvaru, dlouhé 3 až 8 cm a slabě purpurové, po vyprášení pylu opadají. Samičí šištice vyrůstají ve vrcholu koruny, a to jednotlivě nebo ve dvojicích na vrcholcích větévek, jsou nejčastěji přisedlé, vejčité, zelené a v době opylování velké 2,5 cm. K opylení dochází s ohledem na polohu od konce února po začátek dubna, tehdy je pyl ze samčích šištic hromadně vypouštěn po dobu asi 13 dnů. Po proběhlém opylení není na samičích šišticích nic patrného, až počátkem následného roku začnou šištice rychle růst, zvětší se do délky 15 až 25 cm a v době zrání semen zdřevnatí a zhnědnou, semenné šupiny šišek jsou kosočtverečné s ostrou hranou uprostřed.  Semena zrají v šiškách až následným rokem po opylení, jsou velká asi 1 cm, světle hnědá či mramorovaná a mají křídlo velké 3 až 4 cm. Okolo 10 000 semen váží 1 kilogram. Zralá semena vypadají ze šišek v průběhu dvou až tři týdnů koncem října a počátkem listopadu a jsou rozptýlená větrem, asi 70 % semen nezalétne dále než 20 m od mateřského stromu. Strom s kmenem o průměru do 33 cm vyprodukuje ročně přibližně 15 samičích šišek, strom o průměru 35 až 48 cm okolo 65 šišek, v šišce může být v úrodném roce 50 semen, v chudém jen 10 či 15 semen.

Rozmnožování.

Semena borovice bahenní klíčí brzy poté, co jsou rozptýlena. Pro klíčení potřebují semena kontakt s hliněnou půdou, při holé půdě a vlhku klíčí do týdne, při zapadnutí do hrubé vrstvy staré trávy neklíčí. Pokud dojde k vypálení trávy do jednoho roku, semena vyklíčí dodatečně. Semena klíčí epigeicky, nové sazenice ale nemají prakticky žádný nad zem vystupující hypokotyl a děložní lístky se nacházejí v úrovni terénu. Primární pupen se po vyklíčení objeví až za dva měsíce a epikotyl se vyvíjí velmi pomalu. Tato tzv. travnatá fáze běžně trvá dva až tři roky a borovice při ní vytvoří zelenou fontánu z jehlic a rozvíjí kořenový systém, v této etapě je jedinec velmi odolný vůči periodickým přízemním požárům suchých travin a klestí, které ohrožující růst mladých semenáčů všech dřevin. Pokud začíná svůj růst na zastíněném stanovišti, může borovice bahenní setrvat v této fázi i dvanáct let a zrychlený růst nastane až v době, kdy se nad ní uvolní místo a získá dostatek světla. V travnaté fázi, ale nikoliv později, je ale náchylná k houbovitému onemocnění způsobovanému půdní terčovkovitou houbou braničnatkou ("Mycosphaerella dearnessii"). Houbovité napadení se projevuje zhnědnutím jehličí, jeho opadem a vrcholí uschnutím jedince, nejvíce jsou poškozovány stromky rostoucí na otevřeném místě, naopak semenáče pod starými borovicemi houba nenapadá. V další etapě, kdy dosahuje mladý stromek výšky 0,6 až 0,9 m, se stává náchylný k poškození ohněm a zhruba od výšky 1 m je opět odolný proti běžnému při zemí se šířícímu ohni.  Borovice tohoto druhu nesnáší konkurenci, ať už se jedná o světlo nebo vlhkost a živiny. Nejlépe roste v nepřítomnosti jiných stromů, včetně jedinců svého druhu. Při pěstování na plantážích musí byt proto určitá hustota udržována pravidelnou probírkou, po které mnohé stromky získají větší prostor a začnou rychle růst. Stromky s malým prostorem zlepší svůj růst po následném uvolnění.  Vegetativní rozmnožování borovice bahenní je velice nesnadné, neboť zakořeňování řízků přináší jen chabé výsledky. Mnohem úspěšnější bývá roubování, např. na podnož borovice vejmutovky ("Pinus strobus"), které je spolehlivou technikou a je nejběžnější metodou zakládání nových lesů z kvalitních vyšlechtěných kultivarů. Přirozenou cestou se plodící jedinci kříží s borovicí kadidlovou ("Pinus taeda"), výsledkem je hybrid "Pinus × sondereggeri".

Význam.

Dřevo stromu má jádro červenohnědé a běl nažloutle bílou, průměrná hustota suchého je 650 kg/m3, pevnost v tlaku 58 Mpa a tvrdost 4,1 N. Má vynikající poměr pevnosti a hmotnosti, jemné až střední zrno, bývá dlouhé, rovné, dobře se opracovává, leští, lepí, má typické borovicové aroma. Běžně se z něj vyrábí řezivo a používá se pro venkovní konstrukce jako: stožáry (v minulosti i lodní), střešní vazníky, příčníky, tyče, trámy, piloty, plotové sloupky, stejně jako interiérové podlahy nebo obklady. Vyrábí se z něho také překližka a buničina, používá se i na topení. Proti povětrnostním vlivům je odolné středně, ve vnějších aplikacích se ošetřuje konzervačními prostředky. V minulosti bylo důležitou komoditou pro lodní dopravu, z jeho dřeva se destilovala pryskyřice a z té terpentýn, olej i dehet dříve používaný pro těsnění prken trupů a palub lodí. Opadané jehličí je vhodné pro mulčování jiných rostlin, proto bývá ještě čerstvé sbíráno a baleno na prodej.  Mnoho druhů ptáků, myší, veverek, křepelek a krůt se živí semeny obsahující více než 25 % bílkovin, z nichž ti menší je vytahují ještě z nedozrálých šišek. Několik druhů mravenců se živí klíčícími semeny a poškozují jejich klíčky, vlastní semena znehodnocují nosatcovití brouci. Mladé sazenice okusují králíci, stejně jako je vyrývají divoká prasata, mezi největší nebezpečí pro mladé rostlinky ale patří velké sucho.  Staré stromy této borovice jsou přednostním hnízdištěm strakapouda kokardového ("Picoides borealis") a s jejich úbytkem došlo téměř k jeho vyhynutí. Proto jsou nyní ponechávány staré a suché stromy stát, v minulosti se i z nich a jejich pařezů získávala pryskyřice.

Ohrožení.

V roce 1950 rostla borovice bahenní na asi 12 milionech hektarů. Jejím vykácením a přeměnou půdy na zemědělsky využitelnou nebo na pastviny došlo do roku 2000 ke snížení této plochy na 5 milionů ha. Tento proces, i když ve zpomalené míře, pokračuje i v současnosti. Majitelé půdy často dávají při obnově lesa přednost jiným druhům, které vyžadují méně práce a mají větší roční přírůstek dřeva, nejčastěji borovici kadidlové a borovici Elliottově ("Pinus elliottii"). Proto je borovice bahenní dle Mezinárodního svazu ochrany přírody řazena mezi ohrožené druhy (EN).

Borovice bahenní ("Pinus palustris") je stálezelený, jednodomý, jehličnatý strom s nápadně dlouhými jehlicemi, které dosahují délky až 45 cm a jsou ze všech borovic nejdelší. Je dřevinou náročnou na teplo, dobře roste jen v regionech s teplotou neklesající pod -5 °C. Druhové pojmenování „bahenní“ vzniklo v nevhodné doběː tehdy bylo území, kde roste, zaplaveno dočasnými podzimními povodněmi. Ve skutečnosti se nevyskytuje v bahnu, ale nejlépe prospívá na dobře odvodněné, písčité půdě.

Le Pin des marais, Pinus palustris, (en anglais "longleaf pine") est un pin originaire du sud-Est des États-Unis que l'on trouve principalement le long de la plaine côtière allant du Texas de l'Est jusqu'au sud du Maryland et s'étendant jusqu'au nord et au centre de la Floride. Il atteint une hauteur de 30 à (98 à ) et un diamètre de (). Avant que l'abattage extensif ne se généralise, ils auraient atteint avec un diamètre de (). Cet arbre est un symbole culturel du Sud des États-Unis. Il est l’arbre d’État officiel de l’Alabama et l’arbre non officiel de la Caroline du Nord.


Budova.

Stavba Hanojské opery začala 7. června 1901, tedy relativně krátce po otevření opery v Saigonu v roce 1897. Jako vzor sloužila budova pařížského paláce Garnier, staršího ze dvou zdejších operních domů (1875), který postavil architekt Charles Garnier. Autoři eklektického projektu Broyer, V. Harley, a Francois Lagisquet přenesli Garnierův návrh do Francouzské Indočíny poněkud zjednodušenou, schematickou a ekonomičtější formou.  Na místě vybraném pro budovu se vedle městské brány rozkládala vodní nádrž. Stavitelé čelili mnoha obtížím, protože základy budovy musely být uloženy do nestabilní půdy. Před jejich budováním musela být vodní plocha vysušena a bylo instalováno 30 000 bambusových pilot. Celkové náklady na výstavbu divadla činily 2 miliony franků. Po svém otevření 9. prosince 1911 se Hanojská opera stala jednou z architektonických atrakcí města. Interiér divadla byl zdoben zrcadly, křišťálovými lustry a nechybělo velké mramorové schodiště. Budova vysoká 34 metrů měří na délku 87 m a široká je 30 metrů.  Opera se v historii stala místem několika politických událostí a stejně jako její okolí byla scénou pouličních bojů.  V roce 1997 proběhla modernizace divadla. Hlavní sál získal kapacitu 600 osob, divadelní hala má plochu 1500 m2. V budově jsou také dvě konferenční místnosti s kapacitou 100 a 200 osob a dvě nádvoří o rozloze 4000 m2.  Hanojská opera poskytla jméno sousednímu hotelu Hilton Hanoi Opera Hotel, který byl otevřen v roce 1999, stejně jako hotelu "MGallery Hotel de l'Opera Hanoi" (otevřen 2011). Z historických důvodů spojených s válkou ve Vietnamu nebylo vhodné, aby se hotel amerického řetězce Hilton jmenoval „Hanoi Hilton“ – tak totiž byla americkými válečnými zajatci přezdívána věznice Hỏa Lò.

Historie souboru.

Koloniální éra.

Budovu popisuje ve svých memoárech belgická sopranistka Blanche Arral, která zde vystupovala v roce 1902 během čekání na otevření „Hanojské výstavy“. Opera v té době závisela na hostujících umělcích, kteří pro převážně francouzské publikum předváděli francouzský a italský operní repertoár.

Vietnamská národní opera a balet.

Po odchodu Francouzů a založení Vietnamské demokratické republiky byla budova užívána k inscenování divadelních her a hudebních děl vietnamských autorů. Návrat „západního“ operního repertoáru započal uvedením opery Evžen Oněgin ruského skladatele Petra Iljiče Čajkovského v roce 1960 jako součást vietnamsko-sovětské kulturní spolupráce.  V 21. století zde kromě „domovského“ orchestru vystupuje Vietnamský národní symfonický orchestr (s nímž se částečně v obsazení kryje). Mezi slavné operní zpěváky patří absolventka Moskevské státní konzervatoře P. I. Čajkovského, sopranistka Lê Dung, která byla v roce 1993 oceněna titulem lidový umělec (NSND).  Součástí opery je Vietnamský národní balet, který společně s tradičním či moderním vietnamským tancem uvádí i „západní klasiku“ jako například balet "Labutí jezero".

Hanojská opera (, ) je operní scéna v centru vietnamského hlavního města Hanoje. Byla postavena v období francouzské koloniální vlády v letech 1901 až 1911 v neoklasicistním stylu.

Le Grand Opéra de Hanoï (en vietnamien "Nhà hát Lớn Hà Nội") est un bâtiment du centre de Hanoï, capitale du Viêt Nam. C'est l'un des monuments emblématiques de la ville.


Historie.

Roku 1971 popsal Cutomu Mizoroki reakci jodbenzenu se styrenem v methanolu při teplotě 120 °C s použitím octanu draselného jako zásady a chloridu palladnatého jako kazalyzátoru, přičemž navazoval na předchozí studie o reakci arenů s alkeny katalyzované palladnatými sloučeninami a o reakcích arylrtuťnatých halogenidů (ArHgCl) s alkeny za přítomnosti stechiometrických množství sloučenin palladia.  V roce 1972 provedl Heck obdobnou reakci, při které však jako katalyzátor použil octan palladnatý, jako zásadu prostorově stíněný amin a nepoužil rozpouštědlo.  Při těchto reakcích se koordinací palladnaté sloučeniny na alken vytváří elementární palladium, které je aktivním katalyzátorem.  Roku 1974 Heck tuto reakci obměnil tím, že do reakční směsi přidal fosfinové ligandy.

Katalyzátory a substráty.

Katalyzátory Heckovy reakce jsou soli nebo komplexní sloučeniny palladia, jako například tetrakis(trifenylfosfin)palladium(0), chlorid palladnatý a octan palladnatý. Jako pomocné ligandy nejčastěji slouží trifenylfosfin, fosfininooxazoliny a BINAP. Obvykle používanými zásadami jsou triethylamin, uhličitan draselný a octan sodný.  Elektrofilem zde může být bromid, chlorid či triflát, stejně jako benzyl- nebo vinyl<nowiki>halogenid</nowiki>. V molekule alkenu musí být nejméně jedna sp vazba C-H.Substituenty snižující elektronovou hustotu, jako například akrylátová skupina, tuto reakci urychlují.

Mechanismus.

Při Heckově reakci vznikají jako meziprodukty organické sloučeniny palladia. Sloučeniny palladia v oxidačním čísle 0, které při reakci slouží jako aktivní katalyzátory, se tvoří v reakční směsi z palladnatých prekurzorů.  Jako příklad lze uvést octan palladnatý, který se redukuje trifenylfosfinem na bis(trifenylfosfin)palladium(0) (1) a trifenylfosfin se oxiduje na trifenylfosfinoxid. Následuje oxidační adice (A), při které se palladium naaduje na vazbu aryl-bromid; to následně utvoří π komplex s alkenem (3) a poté se alken připají na palladium (B) syn adicí. Následně nastane rotační přeměna na "trans izomer" a beta-hydridové eliminaci C, při které vznikne nový π komplex palladia a alkenu (5). Redukční eliminacíí uhličitanem draselným palladnaté sloučeniny se obnovuje palladium(0) (D).

Stereoselektivita.

Heckova reakce je stereoselektivní, jelikož při ní vznikají převážně "trans"-produkty, protože halogenid palladia a objemný organický zbytek se od sebe při rotačním kroku oddalují. Heckova reakce se průmyslově využívá při výrobě naproxenu a oktylmethoxycinamátu. V průběhu výroby naproxenu dochází k reakci bromovaného naftalenu s ethenem:

Varianty.

Iontová kapalinová Heckova reakce.

Za přítomnosti iontové kapaliny k provedení Heckovy reakce není třeba sloučenina fosforu jako ligand; například lze provést reakci, kdy jsou octan palladnatý a iontová kapalina (bmim)PF znehybněny v dutinách ailikagelu s obrácenými fázemi. V tomto případě reakce probíhá ve vodě a katalyzátor lze použít znovu.

Heckova oxyarylace.

Při Heckově oxyarylaci je substituent obsahující palladium nahrazen hydroxylovou skupinou a produkt obsahuje dihydrofuranový cyklus.

Aminová Heckova reakce.

Aminová Heckova reakce je reakce, při níž vzniká vazba dusík-uhlík. Příkladem je vnitromolekulární reakce oximu, se sunstituenty odtahujícími elektrony, s koncem řetězce dienu, při níž se tvoří derivát pyridinu. Katalyzátorem je tetrakis(trifenylfosfin)palladium(0) a jako zásada slouží triethylamin.

Heckova reakce (také nazývaná Mizorokiova-Heckova reakce) je organická reakce, při níž reaguje nenasycený halogenderivát (nebo triflát) s alkenem za přítomnosti zásady a palladia jako katalyzátoru, přičemž vzniká substituovaný alken. Reakci objevili Richard Frederick Heck a Cutomu Mizoroki; Heck za tento objev v roce 2010 obdržel spolu s Eičim Negišim a Akirou Suzukim Nobelovu cenu za chemii. Tato reakce se stala prvním známým příkladem tvorby vazeb uhlík-uhlík katalyzované palladiem. Heckovou reakcí lze vytvářet substituované alkeny.

La réaction de Heck est la réaction chimique entre un dérivé halogéné insaturé ou un triflate insaturé avec un alcène en présence d'une base et d'un catalyseur au palladium pour former un alcène substitué. Cette réaction a été introduite par le chimiste américain Richard Heck qui a reçu en 2010 le prix Nobel de chimie pour cette réaction.


Život.

Vystudoval práva na Filipínské univerzitě v Manile ("Unibersidad ng Pilipinas Maynila") a Katolické univerzitě Santo Tomas ("Ang Katolikong Pamantasan ng Pilipinas") tamtéž. Poté se živil jako advokát. Za války se podílel na protijaponském odboji. Po válce se začal věnovat diplomacii, roku 1948 se stal tajemníkem velvyslanectví Filipín ve Washingtonu. Rok poté již vstoupil do politiky, když byl zvolen poslancem. Poslanecký post zastával až do roku 1956. Během této doby byl třikrát filipínským zástupcem ve Valném shromáždění OSN. V roce 1957 vstoupil do Liberální strany ("Partido Liberal ng Pilipinas"). V letech 1957-1961 byl viceprezidentem, za vlády prezidenta Carlose Garcii. Ve volbách v roce 1961 se však proti Garciovi postavil, když vytvořil koalici liberálních a levicových stran, zejména s programem boje proti korupci. Byl zvolen prezidentem s velkým náskokem.  V prezidentské funkci usiloval zejména o ekonomické reformy. Filipínské peso učinil volně směnitelnou měnou. Umožnil dovoz zboží ze zahraničí. Snažil se omezit daňové úniky, zejména nejbohatších rodin, které každoročně připravily státní pokladnu o miliony pesos. Připravil i pozemkovou reformu, kterou chtěl vyřešit problém komunistických partyzánských skupin na ostrově Luzon. Tato reforma, i jiné podobné, však byly zablokovány ve sněmovně reprezentantů i v senátu, kde dominovala opoziční Nacionalistická strana ("Partido Nacionalista"). Je znám také tím, že Den nezávislosti, hlavní státní svátek na Filipínách, posunul ze 4. července na 12. červen, aby připomínal vyhlášení první filipínské republiky Emilio Aguinaldem roku 1898. Prosazoval rovněž projekt sjednocení Filipín, Indonésie a Malajsie do jednoho státního celku, ale po sporech mezi Indonésií a nově vznikající Malajsií projekt padl. Tím dosti utrpěl i kredit Macapagala. V prezidentských volbách v roce 1965 byl poražen Ferdinandem Marcosem, který pak vládl dalších 21 let.  Z politiky se však Macapagal nestáhl. V roce 1972 předsedal ústavodárnému shromáždění, které připravilo novou ústavu, jež vešla v platnost roku 1973, nicméně způsob, jakým byla ústava ratifikována a upravena, Macapagala později vedl ke zpochybnění její legitimity. V roce 1979 založil Národní osvobozeneckou unii jako opoziční stranu proti Marcosovu režimu.  Jeho dcera Gloria Macapagal-Arroyová se stala rovněž političkou a byla také zvolena prezidentkou Filipín, v úřadě působila v letech 2001-2010.

Diosdado Macapagal (28. září 1910, Lubao – 21. dubna 1997, Makati) byl filipínský politik. Stal se devátým prezidentem Filipín, vládl v letech 1961-1965. V letech 1957-1961 byl viceprezidentem.

Diosdado Pangan Macapagal ( — ), est un homme d'État philippin. Vice-président des Philippines de 1957 à 1961 et président du au, il est le père de l'ancienne présidente Gloria Macapagal-Arroyo.


1929–1933 (Harry Bates).

První číslo časopisu vyšlo pod názvem Astounding Stories of Super-Science v prosinci roku 1929, jeho editorem byl Harry Bates. Oficiálně je však jako počátek vydávání uváděn až rok 1930. Magazín se záhy stal největším konkurentem scifi časopisu "Amazing stories" (zal. Hugo Gernsback v roce 1926), a to mimo jiné díky tomu, že svým autorům za jejich příspěvky platil. Dokázal tak přilákat některé významné osobnosti, jako byli Murray Leinster nebo Jack Williamson.  Časopis se pod vedením Harryho Batese profiloval jako pulpový magazín zaměřený na akční dobrodružné příběhy s fantasy prvky. Obálky tvořené Hansem Waldemarem Wessolowskim (nazývaným "Wesso") často ukazovaly muže či ženy ohrožované obřím hmyzem nebo opem (a to ještě před objevením King Konga). V prvních letech se také stal platformou, na níž vznikl nový subžánr sci-fi, tzv. vesmírná odysea.  V roce 1931 byl název zkrácen na Astounding stories. Na počátku 30. let postihla i tento časopis hospodářská krize, potýkal se s finančními problémy a v roce 1932 začal vycházet nepravidelně.

1933–1937 (Frederick Orlin Tremaine).

V roce 1933 převzalo časopis vydavatelství Street&Smith a po půlroční pauze vyšlo v říjnu 1933 další číslo, tentokrát již pod vedením editora F. Orlina Tremainea. Ten změnil jeho zaměření, Astounding Stories se staly skutečným sci-fi časopisem a opět začaly vycházet pravidelně, a to s měsíční periodicitou. Nový editor preferoval texty obsahující záhadu a její rozluštění, povídky měly být myšlenkovým experimentem. Soudržnost a jednotnost každého čísla zajišťovalo uvedení klíčového textu, jehož téma se pak prolínalo také ostatními příspěvky. Díky novému přístupu opět vzrostla reputace časopisu a měsíčník přilákal největší autory té doby (Donald Wandrei, Jack Williamson, E. E. „Doc“ Smith, budoucí editor časopisu John W. Campbell, C. L. Mooreová, Raymond Z. Gallun, Stanley G. Weinbaum, H. P. Lovecraft a další). V roce 1934 se navýšením počtu stran a zmenšením písma zdvojnásobil celkový obsah. Zatímco se největší konkurenti – Amazing Stories a Wonder Stories staly dvouměsíčníky, časopis Astounding Stories vzkvétal. Stále byl také schopen svým autorům platit (ač méně než v minulosti). Na některých jeho obálkách v té době pracoval Howard V. Brown, jeden z velké čtyřky ilustrátorů třicátých let (dále H. W. Wessolowski, Leo Morey, Frank R. Paul). Stal se největším sci-fi časopisem v USA a svou vysokou úrovní obstál i v konkurenci mnoha nově vznikajících časopisů.  Další, především symbolicky významnou změnou bylo v roce 1936 oříznutí hran stránek, což velmi pozdvihlo vzhled, a tím i prestiž magazínu.

1937–1971 (John Wood Campbell).

30. léta.

John W. Campbell byl nejprve spolueditorem a od roku 1937 hlavním editorem časopisu, který ho po několika měsících (v roce 1938) přejmenoval na Astounding Science-Fiction. Nový editor kladl důraz na obě složky pojmu science fiction, dle jeho vize by autoři tohoto žánru měli předvídat a podněcovat budoucí vývoj a nastiňovat jeho vliv na životy lidí.  "„If Gernsback began the period, John W. Campbell was indisputably the editor who took science fiction into its own future.“" Campbell pokračoval v Tremainově linii, ale mnohem více ovlivňoval obsah časopisu podle vlastních preferencí. Jeho záměrem bylo prosazovat nové mladé autory, a protože byl i nadále časopis schopen svým přispěvatelům platit, zůstal u čtenářů i autorů mezi dobovými science-fiction magazíny v čele zájmu. Objevovaly se v něm prvotiny mnoha později světově proslulých spisovatelů. Za vrchol tohoto období lze považovat léto 1939, kdy časopis spolu s J. W. Campbellem editoval Martin H. Greenberg: svou první povídku "Black Destroyer" zde v červenci tohoto roku vydal A. E. van Vogt (česky 1992 pod názvem "Zorl," čas. Poutník), jednu z prvních povídek uvedl v témže měsíci také Isaac Asimov ("Trends", česky 2003 pod názvem "Směry," sbírka povídek "Neznámý Asimov I"., nakl. Triton), prvotina Roberta A. Heinleina s názvem "Life-Line" se v časopise objevila v srpnu 1939 (česky 1996 pod názvem "Linie života," sbírka povídek "Minulost napříč budoucností", nakl. And Classic). Autorem obálek se v té době stal Hubert Rogers, nezávislý ilustrátor pulpových časopisů nakladatelství Street&Smith, který vytvářel ilustrace pro Astounding Science Fiction až do roku 1953.

40. léta.

Během druhé světové války přišel boom science-fiction časopisů a s ním vyvrcholil i tzv. Zlatý věk science fiction (někdy bývá jeho počátek datován už do roku 1937, tedy v souladu s nástupem J. W. Campbella na pozici editora Astounding). I přes tuto konkurenci Astounding Science-Fiction nadále na poli žánru dominoval. Klíčovými autory zůstali Asimov (první povídky o robotech a o "Nadaci"), Heinlein (romány "Šestá kolona, Metuzalémovy děti", "Za tímto horizontem"; autor v roce 1942 odešel do války) a van Vogt (povídky z cyklů "Slan", "Svět non-A", "Obchod se zbraněmi"). Vedle nich se objevila další jména, jako Anthony Boucher, Fritz Leiber, manželská dvojice Henry Kuttner a C. L. Mooreová. Pokračovala také spolupráce s Murraym Leinsterem, Jackem Williamsonem, E. E. „Doc“ Smithem (série "Lensman") a E. F. Russelem. K Hubertu Rogersovi se přidal ilustrátor William Timmins, který se věnoval i dalším časopisům vydavatelství Street&Smith.

50. léta.

Díky serioznímu vzhledu a vysoké úrovni se časopis Astounding Science-Fiction vypořádal se silnou konkurencí v podobě nově vzniknuvších časopisů "Magazine of Fantasy and Science Fiction" (od roku 1949) a "Galaxy Science Fiction" (od roku 1950). K úspěchu přispěly i obálky s obrázky vesmíru od Chelseyho Bonestella (spolupracoval například na filmu "Válka světů", 1953). Výrazní autoři se rozdělili mezi tyto tři nejprodávanější tituly, Astounding Science-Fiction přesto zůstal u fanoušků velmi populární, což mimo jiné dokládají čtyři ceny Hugo udělované právě samotnými čtenáři, získané v letech 1953, 1955, 1956 a 1957.  Obsah časopisu v 50. letech výrazně ovlivnilo publikování vůbec prvního článku L. R. Hubbarda o dianetice ("Dianetika", květen 1950), který Campbell přímo podpořil a doporučil ve svém editorském úvodníku. Díky velké publicitě ještě v témže roce vyšla kniha "Dianetika, moderní věda o duševním zdraví" (L. R. Hubbard, 1950). Tento způsob zkoumání propojení tělesných a duševních schopností, který byl vydáván za vědeckou metodu vedoucí ke zlepšení mentálních schopností člověka, se stal později základem scientologie. J. W. Campbell věřil, že je tato alternativa konvenční psychiatrie klíčem k odhalení netušených (až nadlidských) schopností člověka prostřednictvím odstranění nánosů, které zbytečně zatěžují mysl. "„This was symptomatic of Campbell's growing wish to see the ideas of sf made real...“" Campbell dianetiku vehementně propagoval (a nebyl jediným editorem science-fiction časopisu, který propadl představě o nekonečných možnostech této metody). Nekritický přístup k dianetice odradil některé autory a časopis načas ztratil své vedoucí postavení.

60. léta.

Konec padesátých let byl úsvitem vesmírného věku (4. 10. 1957 Sputnik 1 – první družice světa, 12. 4. 1961 – Jurij Gagarin – první člověk ve vesmíru) a pro science-fiction se otevíraly nové obzory, což se stalo jedním z motivačních faktorů vedoucích ke změně názvu časopisu. V roce 1960 se John W. Campbell rozhodl, že je nutné přiblížit název době, a přejmenoval magazín na Analog Science Fiction and Fact. Chtěl tím naznačit blízkost (analogičnost) nových objevů a vynálezů tomu, co popisovala science fiction, a považoval tento název za serióznější než původní (příliš expresivní) název Astounding (česky "ohromující"). Záhy poté, v roce 1961, byl časopis prodán společnosti Condé Nast, Campbell však zůstal hlavním editorem. I v tomto období získal četná ocenění udělovaná v rámci žánru science fiction (viz níže seznam ocenění)"."

1972–1978 (Benjamin William Bova).

Po smrti Johna W. Campbella (1971) přebírá editorské křeslo Benjamin William „Ben“ Bova, americký spisovatel sf, a tvář časopisu se opět změnila. Bova byl podobně jako Campbell nadšený do technologií inspirovaných nápady autorů science-fiction, na rozdíl od předchozího editora byl ale ochotný publikovat texty obsahující sexuální scény či vulgárnosti. Ačkoliv tento krok vyvolal vlnu nevole u některých čtenářů, pro obnovení předního postavení časopisu se ukázal jako velmi důležitý. Bova přijal a publikoval například Campbellem odmítnuté autory Fredericka Pohla ("The Gold at the Starbow's End") a Joea Haldemana ("Hero"), oba pozdější držitele cen Hugo a Nebula. Vysoká úroveň jeho práce vedla k zisku šesti cen Hugo pro nejlepšího profesionálního editora v letech 1973–1977 a 1979.  Bovovým významným počinem bylo také v roce 1976 vydání antologie Analog Annual, kterou zamýšlel jako třinácté číslo daného ročníku. Paperbacková antologie čerpala z obsahu časopisu a jedním z cílů jejího vydání bylo rozšířit mezi čtenáře povědomí o existenci časopisu. Jak sám editor na zadní straně píše: "„this exciting annual introduces original works by the freshest, most-applauded talents of the year.“"  Ben Bova původně zamýšlel zůstat v čele časopisu po dobu pěti let, aby zajistil jeho hladké pokračování po Campbellově náhlé smrti. Nakonec svou činnost prodloužil až do roku 1978, kdy jako svého nástupce doporučil Stanleyho Schmidta.

1978–2012 (Stanley Schmidt).

Stanley Schmidt byl editorem, autorem hard sci fi a také držitelem doktorátu z fyziku, kterou několik let sám učil. Bez velkých změn pokračoval ve vydávání Analogu, jehož náklad pro předplatitele překročil v roce 1980 počet výtisků zakoupených ve volném prodeji. V témže roce také nakladatelství rozhodlo o prodeji časopisu a novým majitelem se stává vydavatelství Davis Publications. V této době publikoval Orson Scott Card v Analogu svůj román Enderova hra (1985) a později i jeho pokračování Mluvčí za mrtvé (1986). V roce 1992 přešel časopis do rukou Dell Magazines, jejichž nástupcem se roku 1996 stalo vydavatelství Crosstown Publications. V čele časopisu však stále zůstal Schmidt a mezi přispěvateli mnoho autorů publikujících už v době Campbellova vedení: Poul Anderson, Gordon R. Dickson, George O. Smith a další.  Ačkoliv byl Schmidtův přístup kritizován jako neoriginální, pouze pokračující v zavedeném stylu, došlo během jeho vedení (patrně i zásluhou úsilí vloženého do propagace) k výraznému navýšení počtu předplatitelů časopisu. Během svého působení Schmidt nikdy nezískal cenu Hugo pro nejlepšího editora, této pocty se dočkal až po své rezignaci, cenu obdržel v roce 2013.

2012–dnes (Trevor Quachri).

Po odchodu Stanleyho Schmidta do důchodu se novým editorem stává jeho dlouholetý spolupracovník (1978–2012) Trevor Quachri. Svůj postoj ke způsobu vedení časopisu charakterizuje těmito slovy: "„...my personal mandate is to continue to provide the top-quality, ground-breaking hard science fiction..“" Jeho záměrem také je pokračovat v tradici svého předchůdce a osobně číst všechny nabídnuté texty a rozhodovat o jejich ne/zařazení do časopisu.  Od roku 2017 vychází Analog jako dvouměsíčník.

Názvy časopisu.

Název časopisu se vyvíjel následovně:

Získaná ocenění.

Časopis získal rozličná ocenění.

Analog Science Fiction and Fact je scifi magazín zaměřený na nové autory tohoto žánru. Jedná se o "„nejstarší nepřetržitě vycházející sci-fi časopis na světě“". Je pokračovatelem měsíčníku Astounding Stories of Super-Science založeného v roce 1929. Iniciátorem a prvním vydavatelem byl William Clyton, hlavním editorem v prvních letech Harry Bates, který byl také autorem původního názvu. Časopis se na počátku zaměřoval na akční dobrodružství, postupně však přešel až k dnešnímu částečně vědecky zaměřenému obsahu.

Analog Science Fiction and Fact, souvent abrégé en Analog, créé en 1930, est le magazine américain qui a donné ses lettres de noblesse à la science-fiction moderne. Il est couramment appelé Astounding Stories, abréviation de son premier titre.


Historie.

Počínaje rokem 1590 se Caravaggio stával v Římě úspěšným a bohatým umělcem. Doba, kdy namaloval obě verze Medúzy, však pro něho šťastná nebyla. Dostal se do potíží se zákonem. V červenci 1597 se Caravaggio se svým přítelem, jiným italským malířem Prosperem Orsi stali svědky zločinu, ke kterému došlo poblíž San Luigi de 'Francesi. Holič jménem Luca vydal o Caravaggiovi svědectví, ve kterém poskytl popis týkající se jeho záhadného oblečení:  „Tento malíř je podsaditý mladý muž... s tenkým černým vousem, tlustým obočím a černýma očima, který se obléká do černého, poněkud nepořádného, na sobě má černé punčochy, poněkud potrhané a má husté vlasy, spadající mu do čela.“  Ve stejné době došlo k jinému zločinu, který nebyl objasněn. Z důkazů chyběly dvě položky – tmavý plášť a malá dýka. Pro své tajemné chování a také kvůli jeho tmavému plášti byl Caravaggio několikrát zatčen. Vypověděl, že upřednostňuje oblékání do tmavého oděvu, aby se vyhnul veřejnosti, což je také důvodem, proč se raději pohybuje pozdě v noci. Chce se totiž vyhnout nadměrné nebo nežádoucí pozornosti. Dne 4. května 1598 byl znovu zatčen a to za nošení meče na veřejnosti. O tom řekl:  "Byl jsem včera v noci zatčen... protože jsem nosil meč. Nosím meč po právu, protože jsem malíř kardinála del Monte. Jsem v jeho službě a bydlím v jeho domě. Jsem zapsán na jeho výplatní listině pro domácnost.“  Styl Caravaggiových obrazů se nikdy nepřizpůsobil idealizovaným tématům, které v té době v umění převládaly. Byl zcela zaujatý konceptem realismu a včlenil tento styl do svých obrazů: "Boy with a Basket of Fruit" (Chlapec s košíkem ovoce), "Fortune Teller" (Věštkyně), "Cardsharps" (Falešní hráči), "Bacchus", "The Musicians" (Hudebníci). Všechny tyto obrazy byly namalovány ve stejném časovém období.  V době kdy maloval obraz "Medúza", dostal velkou příležitost jež se stala velkým milníkem v jeho životě – zakázku na výzdobu "Cappella Contarelli" (Kaple Contarelli, tato kaple je připomínkou francouzského kardinála Matthieu Cointerel) v kostele San Luigi dei Francesi v Římě. Kaple se stala známou třemi obrazy od Caravaggia na téma Sv. Matouše Evangelisty. Na těchto plátnech se malíř pokusil zachytit realistické scény ze života tak, jak je mohl pozorovat Sv. Matouš sám. Jsou to plátna "Svatý Matouš a andělé", "Umučení Svatého Matouše" a "Povolání svatého Matouše". Příležitost namalovat obrazy pro kapli jej motivovala k začlenění většího realismu do svých děl.

Dvě verze.

První verze obrazu vytvořeného v roce 1596 je známá jako "Murtula," pojmenovaná po básníkovi Gaspare Murtoly, který napsal „prchnout, pokud jsou vaše oči zkamenělé v úžasu, než promění vás v kámen.“ Obraz má rozměry 48 cm × 55 cm a je podepsán Michel AF (latinsky: Michel Angelo Fecit), znamenající "Michel Angelo udělal [toto]", přičemž Michelangelo je koneckonců křestní jméno Caravaggia. Tento obraz je v soukromém vlastnictví.  Druhá verze obrazu vytvořeného v roce 1597 se nazývá Medúza (italsky: Testa di Medusa). Tato verze je o něco větší než první, měří 60 cm × 55 cm. Přesto že obraz není signován, bývá datován do roku 1597. Tento obraz je v muzeu Uffizi ve Florencii.

Námět.

Námět Caravaggio čerpal z mýtu o Medúze. Obraz ukazuje odříznutou hlavu Medúzy. Medúza je popisována jako monstrum, žena s bronzovými rukama a zlatými křídly, která měla na hlavě místo svých vlasů nespočet jedovatých hadů. Každý, kdo na ni byť jen na okamžik pohlédl, proměnil se v kámen. Medúza a její sestry Stheno a Euryale byly známé jako Gorgony, mocná mýtická stvoření ve starověké řecké mytologii. Medúza byla zakletá řeckou bohyní Aténou, která ji za trest proměnila v jedovaté monstrum. Perseus, syn řeckého boha Dia a princezny Danaé, usekl Medúze hlavu pomocí štítu poskytnutého mu Aténou. Obraz je zřejmě malířův autoportrét, jako tvář Medúzy použil Caravaggio vlastní tvář. Tímto způsobem malíř naznačil svou imunitu vůči jejímu strašlivému pohledu. Přestože je hlava už useknutá, zdá se, že Medúza je stále živá. Obraz zachycuje její "poslední okamžiky ticha, než je monstrum zahyne. Krev proudí dolů v mnoha pruzích, zatímco její dokořán otevřená ústa hrozí vyceněnými zuby. Se staženým obočím a hrozivým pohledem v očích má její tvář děsivý výraz.  Obraz byl objednán kardinálem Francescem Maria Del Monte pro toskánského velkovévodu Františka I. Medicejského za jeho odvahu. Ten obraz umístil do umělecké sbírky Medicejů.

Popis.

Materiál.

Chemické složení tohoto obrazu je mimořádně složité. Jako základ pro tento obraz použil Caravaggio kulatý štít vyrobený z topolového dřeva. Štít byl nejprve potažen plátnem, na které byly naneseny čtyři různé vrstvy barvy – známé jako přípravné vrstvy, aby se vytvořil základ pro malbu. Na přípravné vrstvy byla nanesena další vrstva, aby pozadí vypadalo reflexněji. Na tuto reflexní vrstvu byla nanesena další vrstva (zelené pozadí zobrazené na obraze) – tato vrstva se skládá ze směsi měděnky a žluté olovo-cínové barvy. [9] Na tuto vrstvu pozadí byly naneseny další tři vrstvy sestávající ze směsí sikativních olejů, urychlujících zasychání, terpentýnu a tmelu se stopami včelího vosku. Nakonec bylo přidáno několik dalších vrstev, které pomáhají zachovat malbu.

Styl.

Úroveň tenebrismu a realismu je v tomto obraze dobře znázorněna – vytváří trojrozměrný vzhled. Medúziny tváře a čelisti jsou protáhlé, aby doplňovaly styl obrazu. Caravaggiův nápad použít konvexní štít jako základ pro obraz mělo posílit dojem Perseova pohledu na Medúzu. Její obraz se odrazil na jeho štítě, darovaném Aténou těsně předtím, než ji zabil.

Vliv.

Myšlenka dekapitace je velmi častým Caravaggiovým tématem. Vyskytuje se na mnoha jeho uměleckých dílech, jako je "Judith Beheading Holofernes ("Judita a Holofernes"), "David with the Head of Goliath ("David a Goliáš") a" "The Beheading of St John the Baptist (" Stětí Jana Křtitele")."  Caravaggiovo dílo je chápáno jako vizualizace jeho mysli prostřednictvím zobrazení scén souvisejících s mučením a mučednictvím. Duše každého umělce se promítá do jeho vlastních uměleckých děl. Jak již bylo řečeno, temná a tajemná povaha Caravaggia je patrná a demonstrovaná v jeho obrazech. Kombinace násilí a realismu je tím, co dělá jeho dílo jedinečným.

Medusa je obraz malíře Michelangela Merisi da Caravaggia, který během dvou let vytvořil dvě verze Medusy – jednu v roce 1596 a druhou v roce 1597. Oba obrazy zobrazují přesně ten okamžik, kdy jí Perseus usekl hlavu. Caravaggio si s námětem pohrával, nahradil tvář Medusy svým vlastním obličejem, čímž dokazoval svou imunitu vůči jejímu strašlivému pohledu. Díky bizarnímu a složitému designu je obraz považován za ukázku fascinace Caravaggia násilím, ale také realismem. Dílo objednal italský kardinál Francesco Maria del Monte jako dar pro velkovévodu Toskánska. Obraz je v galerii Uffizi ve Florencii.

Méduse (ou Medusa dans sa version italienne d'origine) est le titre donné à deux peintures à l'huile sur toile de lin du peintre lombard Caravage, l'une exécutée vers 1597, puis en 1597 ou 1598 pour la seconde version. Ces œuvres sont montées sur des boucliers de parade en bois de peuplier.


Mládí.

Browne se narodil a vyrostl v New Yorku. Jeho matka byla Quaker s vroucně protiválečnými názory, jeho otec architekt římskokatolického vyznání. Browne navštěvoval Friends Seminary, Quakerskou školu na Manhattanu, od mateřské školy až po dvanáctou třídu. Poté nastoupil na Swarthmore College v Pensylvánii a studoval chemii.

Kariéra.

Browneova kariéra v žurnalistice začala draftováním během korejské války a přidělením do tichomořské sekce novin "Stars and Stripes", kde pracoval dva roky. Pracoval pro middletownský "Times Herald-Record", poté se připojil k Associated Press (AP), od roku 1959 do roku 1961 pracoval v Baltimoru, v tomto okamžiku byl jmenován hlavním korespondentem pro Indočínu. Dne 11. června 1963 pořídil slavné fotografie sebeupálení vietnamského mahájánového mnicha Thích Quảnga Đứce. Poté, co získal Pulitzerovu cenu za mezinárodní zpravodajství a obdržel mnoho pracovních nabídek, AP nakonec opustil v roce 1965.  Asi rok pracoval pro ABC TV, ale s televizní žurnalistikou nebyl spokojen. Několik let pracoval na volné noze a absolvoval roční stipendium na Kolumbijské univerzitě s Radou pro zahraniční vztahy. V roce 1968 nastoupil do "New York Times" a v roce 1972 se stal jejím korespondentem pro Jižní Ameriku. Předtím než se stal novinářem, pracoval jako chemik a v roce 1977 se stal vědeckým spisovatelem a působil jako vedoucí redaktor pro "Discover". Do "Times" se vrátil v roce 1985. V roce 1991 dokumentoval válku v Perském zálivu.

Thich Quang Duc.

Thich Quang Duc (1897–1963) byl vietnamský mahájánový mnich, který se 11. června 1963 upálil v Saigonu. Tímto aktem protestoval proti perzekuci buddhistů v Jižním Vietnamu za vlády Ngô Ðình Ziema. Fotografie hořícího Thích Quảng Đứca se vzápětí rozšířily do celého světa a přinesly pozornost světové veřejnosti na Ziemův režim. Malcolm Browne, kterému se podařilo zachytit hořícího Thích Quảng Đứca, získal za tento snímek Pulitzerovu cenu; podobně tuto cenu obdržel i David Halberstam, který o hořícím mnichu podal zprávu. Fotografii později použila skupina Rage Against the Machine jako obal pro své debutové album. Po smrti Thích Quảng Đứca bylo jeho ohořelé tělo zpopelněno, během kremace však jeho srdce zůstalo nedotčeno. Buddhisté to proto interpretovali jako symbol soucitu ("karuná") a začali Duca považovat za bódhisattvu.

Smrt.

Browne zemřel v pondělí 27. srpna 2012 na komplikace způsobené Parkinsonovou chorobou. Bylo mu 81 let.

Malcolm Wilde Browne (roz. Malcolm Wilde Browne 17. dubna 1931 – 27. srpna 2012) byl americký novinář a fotograf. Jeho nejznámější prací byla oceněná fotografie sebeupálení buddhistického mnicha Thích Quảng Đứce v roce 1963.

Malcolm Browne Wilde, né le à New York et mort le dans le New Hampshire, est un journaliste et photographe américain.


Starověká literatura.

Nejstaršími písemnými památkami z oblasti dnešní Indie jsou pozůstatky harappské kultury s centry v Harappě a Mohendžodaru v období od poloviny 3. do poloviny 2. tisíciletí př. n. l. Harappské znaky (zvané též protoindické písmo) na pečetních destičkách však nebyly rozluštěny. Moderní bádání dokonce pochybuje, zda se skutečně jedná o písmo zachycující jazyk.  Od poloviny 2. tisíciletí př. n. l. se rozvíjela védská slovesnost, jejíž hlavní úlohou bylo zachovávavat a poskytovat vědění. Základem véd jsou čtyři rozměrné sbírky, samhity: nejslavnější je "Rgvédasamhitá" (obvykle zkracováno jako "Rgvéda"), sbírka znalostí rčů, tedy oslavných hymnů a modlitebních strof, jichž obsahuje 1028, dále pak "Jadžurvédasamhitá", "Sámavédasamhitá" a "Atharavavédasamhitá". K jednotlivým samhitám se přimykají prozaicky psané bráhmany, složené z popisu provádění oběti a z výkladu a zdůvodnění jednotlivých samhit a příslušných obřadů. Do textů bráhman jsou zařazeny také takzvané upanišady, určené zasvěcencům a zaobírající se v dialogické formě hlubšími pravdami a základními otázkami existence. Raná indická kultura byla přitom čistě orální – písmo se v Indii začalo pravděpodobně užívat až v období krále Ašóky ve 3. století př. n. l., a to pouze pro zápis prákrtů. K prvnímu soukromému zápisu textu v sanskrtu došlo až na konci 1. století př. n. l. Autoři véd jsou vesměs neznámí. Za autora gramatických textů ("Vjákarana") je považován Pánini. Tradice hovoří také o muži jménem Vjása, který védy uspořádal.  Vjása měl napsat i značnou část "Purán". "Purány" jsou hinduistické sbírky starých příběhů. Svými kořeny sahají sice hluboko do minulosti, ale nejstarší z nich získaly svou dnešní podobu na počátku našeho letopočtu a některé dokonce až kolem roku 900. Obsahem purán jsou mýty o vzniku vesmíru a bohů, božské, královské a hrdinské genealogie, životopisy světců a králů, chvalozpěvy, popisy poutních míst, ceremonií, slavností i právních zvyklostí. Nebyly vytvářeny jako umělecká literatura, obsahují mnoho folklórních prvků, což se projevuje na jejich nevybroušené formě a časté rozvleklosti. Jejich tvůrci byli lidoví vypravěči nebráhmanského původu, později je převzali kněží a uspořádali je do podoby knih. K nejvýznamnějším puránám patří "Bhágavatapurána", která se věnuje bohu Krišnovi.  Širokou oblibu si v Indii získaly dva rozsáhlé hrdinské eposy, "Mahábhárata" a "Rámajána", které vznikly postupným spojováním a nabalováním epizodických příběhů přibližně od poloviny 1. tisíciletí př. n. l. "Rámajána" je starším z obou eposů, kratším (24 000 strof) a ucelenějším, byť i ona obsahuje množství dějových odboček. Vypráví příběh Rámy a jeho manželky Síty. Ráma musí odejít se svou chotí do vyhnanství, kde je Síta unesena démonem Rávanou na jeho ostrovní sídlo. Konflikt se rozřeší až rozsáhlým válečným tažením, při kterém Rámovi pomůže opičí bůh Hanumán. Aby Síta dokázala, že se svému muži během zajetí nezpronevěřila, podstoupí zkoušku ohněm a vyjde z ní nedotčena. Legendárním autorem "Rámajány" je Válmíki. Je označován jako „adi kavi“ (doslovně „první básník“), tedy tvůrce hinduistické „slóky“, formy poezie, v níž je napsána většina velkých hinduistických sanskrtských eposů. O Válmíkim je známo jen minimum historických informací, nicméně odborníci se shodují, že ucelenost stylu původní Rámájany (bez dodatečně vložených náboženských částí) naznačuje, že autorem byl skutečně jediný člověk.  Druhý z eposů, "Mahábhárata", velké vyprávění o válce Bháratovců (rozdělených na znepřátelené rody Kuruovců a Pánduovců), čítá plných sto tisíc dvojverší a patří mezi nejrozsáhlejší epická díla na světě. Zahrnuje mnoho vložených příběhů a epizod a na mnohé z nich je možné narazit také ve starších dílech indické slovesnosti. Její významnou součástí je také "Bhagavadgíta" ("Píseň Vznešeného"), obsahující množství různorodých filozofických myšlenek, přičemž primárně je věnována způsobům, jak dosáhnout osvobození z koloběhu zrození a smrti. Legendárním autorem "Mahábháraty" je již výše zmíněný uspořádavač véd Vjása.  Pataňdžali je znám především jako autor "jóga súter," díky čemuž je považován za zakladetele jógy. Pataňdžaliho jógasútra byl nejčastěji překládaný staroindický text ve středověku, byl přeložen do cca 40 indických a 2 neindických jazyků - starojávštiny a arabštiny. Dílo upadlo do zapomnění na téměř 700 let a renesanci zažilo na konci 19. století díky úsilí Svámího Vivékánandy a teosofické společnosti. Popularity dosáhlo především ve 20. století. Pataňdžali byl rovněž autorem obšírného komentáře ("Mahábhášja") k Pániniho "Osmero pojednáním" ("Aštadhjájí") o sanskrtské gramatice. Předpokládá se, že jeho dílo vzniklo okolo let 200 až 150 př. n. l.  Klasická sanskrtská literatura vyvrcholila v prvním tisíciletí našeho letopočtu na jednu stranu v podobě oficiální a velmi náročné a rafinované kávjové literatury a na druhou stranu v podobě vyprávěcí literatury určené širokým vrstvám. Z vyprávěcí literatury proslula zejména sbírka bajek "Pančatantra" ("Patero ponaučení"), sestavená mezi 4. a 6. stoletím. Ze staroindického písemnictví právě ona nejvíce ovlivnila evropskou kulturu. Vyprávěcí literatura často čerpala z nedochované sbírky příběhů zvané "Velké vyprávění" ("Brhatkathá"). K takovým patří zejména spis "Kathásaritságara", proslulé a rozsáhlé dílo kašmírského básníka Sómadévy překládané jako "Oceán z řek příběhů", někdy pouze "Oceán příběhů" a pocházející z 11. století.  Staroindická kultura vytvořila také mnoho významných dramat, z nichž nejslavnějším je patrně "Abhidžňánašákuntala" (někdy jen "Šakuntala"). Tato hra, jejímž autorem je Kálidása, staví na příběhu o krasavici Šakuntale, kterou sice pojme za manželku král Dušjanta, ale poté se proviní zanedbáním péče o světce Durvásase. Je proto prokleta tím, že na ni její milý zapomene, a sama navíc ztratí prsten, kterým se mu má připomenout. Teprve po dlouhých peripetiích se dvojice znovu shledá. Kálidása kromě dramat psal také epiku a lyrické básně (například "Méghadúta", "Oblak poslem lásky") a epos "Kumárasambhava" ("Zrození boha války"). Je považován za jednoho z největších tvůrců kávjové literatury. Není známo, kdy přesně Kálidása žil, mnoho badatelů však spojuje jeho působení s dobou guptovského krále Čandagupty II. (vládl okolo 380–415).  Neopominutelnou součástí indické literatury jsou buddhistické texty, které zachycují učení Buddhy a které podle tradice začaly být zapisovány krátce po jeho smrti v 5. století př. n. l. Existují různé varianty buddhistického kánonu nazývaného tipitaka, z nichž nejznámější je "Pálijský kánon" pojmenovaný podle jazyka páli. Dělí se na tři základní souhrny pravidel: "Vinajapitaka" ("Koš řádové disciplíny"), "Suttapitaka" ("Koš pouček") a "Abhidhammapitaka" ("Koš víry"). Nejpřekládanějším buddhistickým textem je "Dhammapada" chválící ve 26 básních lidské přednosti a ctnosti. Je součástí suttapitaky, stejně jako džátaky, oblíbené a cenné příběhy z minulých životů Buddhy, když byl ještě bódhisattvou (tím, kdo teprve dosáhne osvícení). K nejvýznamnějším starověkým buddhistickým indickým autorům patří Nágárdžuna. Jeho spisy byly základem pro vytvoření školy Madhjamaka (Střední cesta), která byla přenesena do Číny pod názvem Škola tří pojednání. Ašvaghóša napsal řadu divadelních her s buddhistickými náměty a několik výpravných básní v raném kávjovém stylu. Jeho "Buddhačarita" (česky vyšlo jako "Příběh Buddhova života") je jedním z nejznámějších Buddhových životopisů. "Saundaránanda" pojednává o Buddhově nevlastním bratru a jeho konverzi k buddhismu.

Středověká literatura.

O středověké literatuře můžeme hovořit od 9.-10. století, byť hranice není zcela ostrá a zpočátku stále ještě dominuje sanskrt, náboženská témata a odvolávání se na klasická díla. Role staré indické literatury na pozdější vývoj je dobře čitelná z díla autora 9. století Ádi Šankara. Drivá většina jeho díla spočívá v komentářích ke starým textům (Bhagavadgítě, Brahmasútře a hlavním Upanišadám), ty jsou shromážděny v "Gaudapádíja-karikách". Známá jsou také filosofická pojednání o védántské filosofii jedné reality v "Upadéša-sahasrí". Šankara citoval často z upanišad, když argumentoval proti učení sánkhji a jiným indickým filosofickým školám. Napsal i mnoho stóter (básní) oslavujících Kršnu, Višnua, Šivu, Déví, Gangu a další. Jeho údajně poslední dílo se nazývá "Prabódha sudhákara" ("Měsíc Probuzení"), v němž oslavuje čistou bhakti.  Za klasika středověké indické literatury lze považovat zejména básníka Kabira. K jeho učení se dnes v Indii hlásí zhruba desetimilionová sekta Kabirova cesta (कबीर-पंथ). Tradice tvrdí, že působil a patrně se i narodil ve Varanasi. Jeho hlavní dílo se nazývá "Bijak" (což možno přeložit jako "Semínko" či "Sazenice"). Významným posunem je, že Kabir v mnoha dílech opustil sanskrt. Právě "Bijak" je psán nářeční hindštinou (lingvisté hovoří o dialektech "Avadhi", "Braj" a "Bhojpuri" v jeho díle). Krom hiduistických a védských zdrojů ve svém díle často citoval též Korán. Jeho jméno také pochází z arabského "al-Kabīr" - Velký. Legenda to vysvětluje tak, že byl v mládí adoptován muslimským párem, ale to se historikům jeví nejisté.  Hindštinu zvolila již také básnířka Mírábáí. Její básně a písně oslavovaly zejména boha Krišnu. Krišnu oslavovala jako "božského milence", takže její básně jsou i erotické. Dle tradice byla rádžputskou princeznou, která utekla z domu a toulala se s potulnými mystiky. Připisována je jí takřka tisícovka písní, které jsou v Indii oblíbené dodnes.  Krom odklonu od sanskrtu k lidovému jazyku je charakteristickým znakem indické středověké literatury nástup islámu a spolu s tím perštiny. K nejvýznamnějším autorům této linie patřil súfistický básník Amír Chosrau Dihlaví. Básně psal převážně v perštině, ale několik jich vytvořil i v hindustánštině. Je mu připisováno založení sufistického hudebně-poetického žánru "qawwali", stejně tak to byl zřejmě on, kdo do indické kultury vnesl žánr zvaný ghazela. Psal hojně i kasídy. Působil na dvoře sedmi sultánů Dillíského sultanátu. K jeho vrcholným dílům patří sbírka "Šehāb-al-dīn Maḥmera Badāʾūnī". Psal i romantické eposy ("Širín u Chusrau", "Madžnún va Lailá"), básně mystické: "Matla-ul-anvár" ("Východ hvězd"), "Áinei Iskandarí" ("Zrcadlo Alexandrovo") i lyriku: "Tuhfat us-sigar" ("Dar mládí"), "Vasat-ul-haját" ("Střed života"), "Gurrat ul-Kamál" ("Lesk dokonalosti"), "Bakijjei nakijje" ("Čisté zbytky"). Novinkou v perské literatuře je Amírovo literární zpracování osudu současníků, nejlepší prací tohoto druhu je příběh lásky syna sultána Childžia Chizrchána s gudžerátskou princeznou Duvalrání ("Kissei Chizrchán u Duvalráni"). Amíra lze označit i za předchůdce politické epiky, například jeho kniha "Miftáh-ul-futúh" ("Klíč vítězství") je poetickým líčením schůzky dilijského sultána s jeho otcem, bengálským panovníkem.  Není to však tak, že by sanskrt byl opuštěn zcela. Sanskrtu zůstal věrný například Madhva, višnuistický filozof 13. století. Jeho nejvýznamnějším dílem byl komentář k "Brahma-sútře" nazvaný "Púrnapragja Bhášja". Krom toho napsal dalších 36 děl v sanskrtu. Byl ovlivněn i nestoriánským křesťanstvím. Do indické filozofie a literatury vnesl materialistické prvky, odmítnutím konceptu máji, teze o nereálnosti světa.  O trvalé odolnosti sanskrtu svědčí i dílo Gosvámí Tulsídáse, autora století šestnáctého. Jeho hlavním tématem byl bůh Ráma, k jehož uctívání vyzýval a nabádal. Tradice mu připisuje 37 děl, odborníci mají za prokázané autorství dvanácti textů. K nejslavnějším z nich patří "Rámčaritmánas" ("Jezero činů Rámových"), básnická sbírka o sedmi zpěvech inspirovaná eposem "Rámájana". Rámovy věnoval i sbírku "Kavitavali." Svá díla psal ovšem krom sanskrtu i v jazyce awadhí. Ovlivnil i indické divadlo, založil tradici takzvaných "ramlila", tedy divadelních ztvárnění příběhů z Rámájany. Přestože jeho kampaň za uctívání Rámy bývá považována za pokus o vytlačení kultu Krišny ze severní Indie, Tulsídas napsal i sbírku 61 chvalozpěvů na Krišnu pod názvem "Krišna gitavali."

Moderní literatura.

Moderní indická literatura vzniká s reakcí na fakt britského kolonialismu a příchodu moderní civilizace obecně. V 19. století autoři volili především poezii a tradiční filozoficko-náboženské úvahy, které se pozvolna začaly politizovat. Próza byla dlouho Popelkou.  První cestou, cestou poezie, šel v 1. polovině 19. století Mirzá Ghálib. Byl muslimem a zvolil tedy tradiční perštinu a urdštinu (což je jazyk velmi blízký hindštině, ovšem užívají ho zejména muslimové, zatímco hindštinu hinduisté). Psal básně tradičních forem, zejm. ghazely, ale formu výrazně zjednodušil, a tím přiblížil lidovému čtenáři. Ghálib viděl a prožíval úpadek Mughalské říše a rostoucí vliv Britů v Indii. Byl rovněž svědkem prvního velkého protibritského povstání roku 1857. To vše se stalo námětem jeho děl.  Ve druhé polovině 19. století se nejvíce proslavil básník Rabíndranáth Thákur. Svá díla psal především bengálsky a na prožívaný střet západní a východní kultury reagoval voláním po jejich sblížení. Některé básně napsal ale i anglicky, a i díky tomu roku 1913 získal Nobelovu cenu za literaturu, jakožto první neevropský spisovatel vůbec. V poezii dovedl vyjádřit vlastenecké zanícení, krásu přírody i milostné okouzlení, v pozdější fázi jeho tvorby se pak jeho básně vyznačují duchovní reflexí a hledáním smyslu lidského života. Psal ovšem i prózu, nejoceňovanější z ní jsou jeho povídky, v nichž rodící se indickou moderní prózu formoval především jistým rozvolněním (např. hovorový jazyk), otevřením nových témat a humanistickou tendencí. Dvě jeho písně jsou nyní národními hymnami: v Bangladéši "Amar Shonar Banglaa" (1906, "Mé zlaté Bengálsko") a v Indiii "Jana Gana Mana" (1911, "Jsi vládce myslí všeho lidu"). Zajímavé je, že v pozdějších létech, když byl Thákur konfrontován s národním hnutím vedeným Gándhím, s ním v mnohém nesouhlasil. Gándhího metoda bojkotů britského zboží podle Thákura poškozovala především indické zemědělce.  Tradičnější cestou filozoficko-náboženských úvah šel ve druhé polovině 19. století Svámí Vivékánanda. Kromě toho, že je otcem moderního hinduismu (tzv. neo-védanty), spojil ho rovněž s indickým moderním nacionalismem (toto spojení trvá dosud a způsobuje ovšem i řadu konfliktů). Ve své filozofii navazoval zejména na Ádi Šankaru.  Po první světové válce došlo v Indii k ohromnému kulturnímu rozmachu. Nejenže se zformovalo silné politické hnutí za nezávislost, ale vytryskla i silná literatura, která dokazovala rychlé zrání indické společnosti a její schopnost výzvám modernity čelit tvůrčím způsobem. Invence přicházela z mnoha jazykových oblastí. Persko-urdskou muslimskou poezii reprezentoval Muhammad Iqbal. Za národního básníka je v současnosti považován zejména v Pákistánu. Muslimskou, avšak bengálskou poezii tvořil Kazi Nazrul Islam. Jeho básně především burcovaly k muslimskému povstání proti Britům. Jeho protibritský aktivismus, který se prolínal s jeho básnickou a písňovou tvorbou, ho přivedl několikrát do vězení a získal mu přezdívku "Bidrohi Kobi", tedy „Básník rebel“. Nazrul Islama si jako národního básníka nárokuje především Bangladéš, kam byl v závěru života pozván, a kde zemřel. Hinduistickou nacionalistickou poezii tvořila zvláště Saródžiní Naidúová, jakkoli k tomu užívala angličtinu (sbírky "Golden threshold," "The Bird of Time" nebo "The Broken Wings"). Byla nazývána „indická slavice“. Roku 1916 se setkala s Mahátma Gándhím a stala se vyznavačkou jeho učení a strategie nenásilného odporu, "ahinsá". Roku 1925 ho dokonce vystřídala v čele Indického národního kongresu, jako první žena. Mnoho životopisných údajů spojuje Naidúovou s dalším básníkem - Šrí Aurobindem. I on studoval v Anglii a byl tam silně ovlivněn, i on si zvolil jako literární jazyk angličtinu, i on se po návratu do vlasti zapojil do indického hnutí za nezávislost a i jeho toto angažmá přivedlo do vězení. Ovšem na něj reagoval již zcela jinak než Naidúvá. Zatímco ji tato zkušenost ještě více politizovala, Aurobinda přivedla k mystice a plnému stažení z politiky. Vyvinul pak techniku, kterou nazýval integrální jóga. Její systém je popsán v jeho nejdůležitějším díle, spise "Božský život". K dalším textům patří epická báseň "Savitri" a komentáře k Védám, Upanišadám a Bhagavadgítě.  Ovšem meziválečná éra přinesla i nástup indické prózy. Ta se na rozdíl od poezie a filozoficko-mystických spekulací nemohla opřít o velkou tradici. Není asi náhodou, že její základy položili dva učitelé. Prémčand v hindštině a urdštině a R. K. Narayan v angličtině. Prémčandova tvorba je realistická, typická jednoduchým hovorovým jazykem a vyhýbáním se sanskrtismům. Zabývá se v ní životem chudých a městské střední třídy. Ve většině svého díla silně kritizuje bráhmanskou ortodoxii a vystupuje proti náboženským třenicím mezi muslimy a hinduisty. Prémčand byl racionalistou, pro nějž bylo náboženství jen nástrojem, jímž mocní manipulují lidmi. I jeho tématem byl kolonialismus, ale také jiné problematické jevy indické společnosti jako je situace vdov, systém věna, rodiči dohodnuté sňatky, prostituce či korupce. Narayanovy prózy se odehrávají ve fiktivním jihoindickém městečku Malgudi, kde vládnou pověry a staré tradice. Byl někdy zván "indický Faulkner" či "indický Čechov", kvůli schopnosti popsat obyčejného člověka s jemným humorem, ale zároveň s odhalením tragiky v jeho životě. Začal psát ve 30. letech, ale nejvíce se proslavil románem "The Guide" z roku 1958 (česky vyšlo jako "Průvodce"). Jeho velkým příznivcem byl Graham Greene, který mu pomohl získat na konci 30. let reputaci ve Spojeném království.

Indická literatura je literaturou vytvářenou na indickém subkontinentu do roku 1947 a od roku 1947 na území indického státu (od 1950 v Indické republice). Znamená to literaturu sahající hluboko do minulosti, až do 2. tisíciletí př. n. l., a zároveň literaturu v mnoha různých jazycích, vždyť jen Indická republika má 22 úředně uznávaných jazyků. V minulosti sehrála velkou roli literatura v umělém jazyku vzdělanců - sanskrtu ("Mahábhárata," "Rámájana"). Po roce 1947 sehrává klíčovou roli hindština (Prémčand). Jediný indický nositel Nobelovy ceny za literaturu, Rabíndranáth Thákur, psal v bengálštině. Za součást indické literatury nutno považovat i muslimskou literaturu, a to i na území současného Pákistánu před jeho vznikem, ta byla kdysi psána zejména v perštině (Amír Chosrau Dihlaví), později ale i v jiných jazycích, zvláště urdštině (Muhammad Iqbal), ale třeba i bengálštině (Kazi Nazrul Islam). Část indické literatury je v angličtině, kterou přinesl britský kolonialismus. Existuje významná literatura v angličtině z doby koloniální nadvlády (Šrí Aurobindo, R. K. Narayan, Saródžiní Naidúová), a mnozí indičtí autoři si zvolili angličtinu jako svůj literární jazyk i po zisku nezávislosti (Arundhati Royová). Při určitém pojetí můžeme za součást indické literatury považovat i literaturu psanou Brity v Indii či Brity v Indii narozenými (Rudyard Kipling) nebo anglicky psanou literaturu Indů, kteří z Indie odešli nebo mají indický původ (Salman Rushdie).

La littérature indienne est riche de son très ancien corpus de contes et d'épopées, et d'une littérature moderne et contemporaine, d'une grande diversité linguistique. En effet l'Inde compte 22 langues dites nationales et 2 langues officielles, une grande quantité d'œuvres a été produite, dans ces différentes langues, au fil du temps. Les formes orale et écrite sont aussi importantes l'une que l'autre.


Cangaço.

Pro oblast severovýchodu Brazílie, zvané "sertão nordestino", je typické nerovnoměrné rozdělení srážek během roku. Většina srážek spadne v několika jarních měsících a v suchém období menší řeky zcela vysychají. Bez umělého zavlažování je jedinou reálnou zemědělskou produkcí kraje extenzivní pastva. Hospodaření na menších plochách je možné jen v úzkém pásu údolí větších řek. Portugalská kolonizace tohoto území proto probíhala velmi pomalu, až intenzivní imigrace na začátku 19. století přivedla obyvatelstvo evropského původu do nehostinné polopouštní a horké krajiny. Stejně neochotně, jako probíhal proces osídlování, probíhalo i ustanovení sociální rovnováhy a šíření gramotnosti. Zrušení otroctví na konci 19. století bylo především v severovýchodní oblasti Brazílie formálním aktem, který na otrockém postavení většiny obyvatel nic nezměnil. Svým charakterem klimatickým i sociálně ekonomickým byl brazilský severovýchod 19. století srovnatelný s jihozápadem severní části amerického kontinentu. V bezprávní společnosti přibyly k základním složkám feudální společnosti i skupiny organizovaných ozbrojených psanců, nazývaných Cangaço.  Většina členů těchto gangů pracovala dříve jako pastevci či kovbojové a splňovala tak základní požadavky na úspěšnou činnost, dokonalou orientaci v terénu. Dokázali ve vyprahlé krajině nalézt dostatek vody, ústupových cest, bezpečných míst k odpočinku, dokázali využít léčivých vlastností rostlin. Typickým materiálem oděvu byla silná kůže se schopností pronikat trnitým terénem. Významným zdrojem činnosti byla podpora místního obyvatelstva, ať už ze strachu nebo ze sympatií.  Název Cangaço byl odvozen ze slova "canga - jho", dřeva umístěného na čele tažného dobytka, sloužícího k přenosu tažné síly. Součást tažného zařízení připomínala nejen nevolnický původ, ale i robustní postroj banditů, lemovaný pásy s patronami. Počátek činnosti Cangaço se datuje 70. lety 19. století a je spojen se jménem prvního významného vůdce Lucase da Feiry. Za ukončení se považuje smrt bandity Corisca v květnu 1940. Nejproslulejším představitelem Cangaço se stal Virgulino Ferreira da Silva.

Život.

Virgulino Ferreira da Silva se narodil 4. června 1898 nebo 12. února 1900 ve městě Vila Bela, dnešní Serra Talhada v rodině úspěšného farmáře Josého Ferreiry dos Santos. Spolu se svými sourozenci docházel do školy a naučil se číst a psát, což samo o sobě ho v negramotné společnosti předurčovalo k lepšímu společenskému postavení. Nejistota určení data narození však také koresponduje s variabilitou katastrálních údajů v zemi. Každý úspěch drobného majitele půdy se setkal s odporem dosavadního monopolu vlivného místního politika a největšího majitele půdy.  José Ferreira byl v jednom ze střetů o hranice pozemku v roce 1919 zabit, a jeho syn Virgulino, který do té doby pracoval jako pasák a příležitostný řemeslník, přísahal umírajícímu otci pomstu. Spolu se svými bratry odešel mezi cangaceiry do skupiny Sinhô Pereiry. Po odchodu Pereiry se stal v roce 1921 vůdcem bandy na celých 17 let.  Původní Pereirova skupina, operující bez zbytečných projevů krutosti v počtu 15–20 mužů, se rozrostla ve stohlavou bandu nejrůznějších charakterových typů. Činnost Lampiãových cangaceirů se neobešla vždy bez projevů krutosti a zbytečného násilí. V celkovém účtu se jim připisuje 1 000 vražd a 200 znásilnění. Za oběť jim padlo přes 5 000 kusů skotu. Prokázaná vazba na některé policejní složky byla zdrojem informací pro přesuny mimo trasy pronásledovatelů a cílené útoky na nedostatečně chráněné objekty. Často měli hlad a žízeň, ale nikdy jim nechyběla munice, která přicházela v obrovském počtu od Lampiãových policejních přátel. Zbrojní základ tvořily především dlouhé zbraně značky Winchester Model 1873 a 1892 a Mauser M 98. Krátké zbraně byla zastoupeny především značkami Colt a Smith & Wesson. Nejoblíbenější krátkou zbraní byla pistole Luger P08 a právě tato zbraň byla poslední, ze které Lampião vystřelil. Mezi nejobávanější zbraň patřily rovněž úzké mačety, jejímž původním účelem bylo čištění ryb a které byly používána k mučení a zabíjení nepřátel. Lampiãovým nerealizovaným snem byl kulomet Hotchkiss, proti kterému nakonec stál ve chvílích svého konce.  V roce 1929 se Lampião setkal s vdanou ženou jménem Maria Déa, která svého manžela krátce na to opustila a odešla do tábora. S přezdívkou Maria Bonita (Krásná Marie) se stala první ženou v tlupě a brzy na to jí následovaly ženy další. Každá žena musela mít svého stálého druha a v případě jeho smrti musel být okamžitě nahrazen novým, aby se zamezilo řevnivosti. S Marií Bonitou měl Lampião tři děti, z toho dvě mrtvě narozené. Dcera Expedita Nunes Ferreira, narozená 13. září 1932, byla později vychována strýcem João Ferreirou, jediným bratrem Lampiãovým, který se nestal banditou. Útočných bojových akcí se ženy nezúčastnily. Jedinou výjimkou byla družka obávaného bandity Corisca, proslulá pod přezdívkou Dada.Život v táboře byl zdokumentován na fotografiích i ve filmu. V roce 1929 se Lampião setkal s populárním knězem brazilského severovýchodu, otcem Cicerem. Knězův sekretář, Libanonec Benjamin Abrahão Botto, který do Brazílie utekl před brannou povinností na začátku světové války, vyfotografoval toto setkání a navázal se zločinci kontakt. Po smrti otce Cicera využil nabídky Lampiãovy natočit dokument o životě v táboře. Jedním ze zdrojů slávy se tak stal i pozoruhodný filmový materiál.  Po vítězných akcích v dobytých sídlech i po návratu do táborů tančili vlastní oslavný tanec zvaný Xaxado.  Lampião byl gramotný a používal brýle s kulatými obroučkami, což bylo v jeho společnosti zcela netypické. Pravé oko bylo slepé a jeho tvář ho tak činila mezi ostatními známými zločinci zcela výjimečným. Tělesnou výškou mírně převyšoval průměr. Nos měl dlouhý, úzký, se širokým kořenem.

Smrt.

Banda operovala na území o ploše cca 250 000 km2. Její existence byla umožněna především díky informačnímu náskoku oproti státním ozbrojeným složkám. Jednota bandy pak byla umožněna především společným údělem v případě dopadení. Mezi bandity začala pronikat závist, bojeschopnost policie a armády umocňovala nenávist. Když se v metodách protivníků ve větší míře objevily odměny za dopadení a odpuštění šibenice, začal se informační náskok bandy snižovat. V létě 1938 se předstih změnil ve zpoždění.  V noci ze 27. na 28. června se začal kolem tábora, jehož umístění Lampião považoval za zcela bezpečné, uzavírat kruh vojáků s rychlopalnými zbraněmi. Za deště se vojákům podařilo tábor obklíčit, aniž by upozornili psy. Když kolem páté hodiny ranní vypukl poplach, bylo již pozdě. Při zřetelné situační, technické i početní převaze bylo v krátké přestřelce zabito 11 banditů. 23 banditům se podařilo uniknout, každopádně s vědomím, že vůdce i jeho družka byly zabiti. Lampião byl zastřelen jako jeden z prvních a velitel jednotky mu ihned odsekl hlavu. Později byla sťata těžce raněná Maria Bonita.  Bezhlavá těla banditů byla ponechána na hromadě a po několika dnech na slunci polita kresolem. Hlavy byly naloženy do směsi soli a kořalky a spolu s trofejemi byly vystavovány na mnoha místech oblasti. Jejich fotografie byly nejpřínosnějším prvkem pro rychlé odumírání slávy cangaceiros. Ve značném stádiu poškození se staly předmětem forenzního zkoumání.  Pitvu provedl 31. července 1938 dr. José Lages Filho na klinice Santa Casa de Maceió v provincii Alagoas. Po čtyřech dnech po smrti v tropické oblasti byly hlavy ve značně poškozeném stavu. Lampiãova lebka navíc byla poškozena průstřelem. V polovině 20. století byla forenzní antropologická věda ještě výrazně ovlivněna scestnými závěry italského psychiatra židovského původu Cesareho Lombrosy, sociálním darwinismem i frenologií, hledající zločinecké projevy na tvaru lebky.  Zjištěnými abnormalitami oproti místnímu standardu však byly pouze dolichocefalie a malý poměr rozměrů tváře k velikosti mozkovny. Nejvýraznější odchylkou od všeobecné populace byla výrazná asymetrie uší v postavení i velkosti.  Hlavy byly později umístěny v antropologickém muzeu v Salvadoru ve státě Bahía a až v roce 1969 řádně pohřbeny.

Profil osobnosti.

Lampião prožil dětství v atmosféře bezpráví a násilí. Jeho cesta mezi bandity nebyla dobrovolná. Ze surového prostředí se dostal do ještě surovějšího. Díky gramotnosti a inteligenci si vybudoval přední pozici, kterou však nebylo možné obhájit bez projevů tvrdosti. Používání hrůzy bylo nástrojem vlastního přežití. Před útokem vydával často zákaz znásilňování, který však často nebyl dodržen. Obhajobu vlastní existence musel založit na spolupráci s lidmi s vrozenými sklony ke krutosti.  Byl znám svou věrností k přátelům a byl schopen milosrdenství. Obyvatelé, kteří mu poskytli pomoc, byli mnohdy velkoryse odměněni. Úzkostně dbal na dodržení čestného slova. Zabití jednoho člověka považoval v principu za stejně hrůzné jako zabití stovek lidí. Nabádal k rychlému zabíjení.  Jeho povaha je natolik rozporuplná, že předozadní projekce lebky a asymetrie uší zůstávají jedinými prokázanými znaky bandity.

Současnost v obecném povědomí.

Jeho věhlas v Brazílii zdaleka přesáhl oblast severovýchodu. Početným prostým lidem byl vnímán jako hrdina. Patří mezi nejznámější osobnosti v zemi a jeho soužití s Marií Bonitou je připomínáno s přídechem romantiky. Stal se hrdinou oceňovaných filmů i televizního seriálu. Je popisován v historické i komiksové literatuře. Xaxado se stalo brazilským národním tancem.

Lampião, vlastním jménem Virgulino Ferreira da Silva byl nejslavnější brazilský bandita, který v letech 1921 až 1938 terorizoval severovýchodní oblasti země. Přezdívku "„Lampião“" získal odvozením z portugalského "lampeão - lampa", podle záblesků rychle se opakující střelby. I přes svou brutalitu je značnou částí brazilské populace vnímán jako národní hrdina a Robin Hood Brazílie.

Virgulino Ferreira da Silva, mieux connu sous le nom de Lampião (« lanterne »), né le près de Serra Talhada et mort le dans le Sergipe, est un chef des bandits comptant parmi les plus célèbres de la Cangaço, une forme de banditisme endémique au Nord-Est du Brésil dans les années 1920 et 1930.


Kariéra.

Pocházel z významné rodiny Yorke, jejíž členové v 18. a 19. zastávali vysoké úřady. Byl nejmladším synem právníka a lorda kancléře Charlese Yorka (1722–1770) z jeho druhého manželství. Studoval v Harrow a v roce 1780 vstoupil do služeb Royal Navy. Zúčastnil se války proti USA, po jejím skončení sloužil v Kanadě a v roce 1789 byl povýšen na poručíka, krátce nato dosáhl hodnosti komodora (1790). Na počátku válek s revoluční Francií působil v Lamanšském průlivu a v roce 1793 byl jmenován kapitánem, krátce nato úspěšně bojoval v Severním moři.  Díky vlivu své rodiny byl od roku 1790 zároveň členem Dolní sněmovny, jako poslanec reprezentoval volební obvod Reigate. Patřil k toryům a spolu se staršími bratry podporoval Pittovu vládu, ale kvůli aktivní službě na moři se zasedání parlamentu zúčastňoval jen zřídka. V roce 1805 při jmenování nových rytířů Podvazkového řádu zastupoval svého nejstaršího bratra Philipa, který byl tehdy místokrálem v Irsku, sám byl při té příležitosti povýšen do šlechtického stavu. V roce 1810 byl povýšen na kontradmirála, téhož roku se stal lordem admirality (jeho starší bratr Charles Philip Yorke byl tehdy ministrem námořnictva), v roce 1811 krátce velel lodi "Victory", jejímž velitelem byl předtím admirál Nelson. Post lorda admirality si udržel i po odvolání svého bratra a v letech 1813–1818 byl druhým lordem admirality, respektive prvním námořním lordem. V roce 1814 byl povýšen na viceadmirála a v roce 1815 obdržel Řád lázně, aktivně na moři sloužil již jen příležitostně, v roce 1830 byl povýšen na admirála. Zahynul při ztroskotání jachty "Catherine" zasažené bleskem u břehů ostrova Wight.

Rodina.

V roce 1798 se oženil s Elizabeth Rattray (1773–1812), dcerou irského statkáře Jamese Rattraye, po ovdovění se jeho druhou manželkou v roce 1813 stala Urania Paulet (1767–1843), dcera 12. markýze z Winchesteru a vdova po markýz z Clanricarde. Z prvního manželství měl pět dětí, syn Charles (1799–1873) zdědil po bězdetném strýci titul hraběte z Hardwicke. Další syn Eliot Thomas Yorke (1805–1885) byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny (1834-1865). Nejmladší syn Horatio Nelson Yorke (1806–1814) se narodil krátce po smrti admirála Nelsona a byl po něm pojmenován, zemřel v dětství.  Jeho sídlem byl nevelký venkovský zámek "Sydney Lodge" poblíž Southamptonu.

Sir Joseph Sydney Yorke (6. června 1768, Londýn, Anglie – 5. května 1831, Solentská úžina, Anglie) byl britský admirál, účastník napoleonských válek. Byl též dlouholetým poslancem Dolní sněmovny a působil ve správě Royal Navy, v roce 1830 dosáhl hodnosti admirála. Zahynul při ztroskotání lodi u ostrova Wight. Jeho staršími bratry byli irský místokrál Philip Yorke, 3. hrabě z Hardwicke a ministr námořnictva Charles Philip Yorke.

Joseph Sydney Yorke, né le à Londres et mort le dans le Spithead, est un amiral de la Royal Navy et député britannique.


Rozvoj islámské ekonomie.

Zásadní rozvoj islámské ekonomie nastal ve druhé polovině 20. století, kdy začaly vycházet články a knihy, které tento pojem definovaly. Po roce 1976, ve kterém proběhla První mezinárodní konference o islámské ekonomice, se tento pojem dostal do povědomí veřejnosti. Autoři, kteří se tímto tématem zabývali, byli primárně ovlivňováni náboženstvím.Tito autoři se dělili do dvou skupin. První skupinou byli teologové, filosofové a historici, mezi které se řadí Muhammad Baqir as-Sadr nebo Muhammad Nejatullah Siddiqi. Druhou skupinu tvořili vystudovaní ekonomové, nejznámějšími byli Umer Chapra a Abbas Mirakhor. Právě oni tvrdili, že ortodoxní ekonomie je v rozporu s hodnotami islámu.

Průkopníci moderní islámské ekonomie a bankovnictví.

Muhammad Báqir as-Sadr.

Muhammad Báqir as-Sadr (1935-1980) se narodil do šíitské rodiny. Za režimu Saddáma Husajna vystupoval v politice a později byl za opoziční činnost popraven. Během svého života napsal dvě díla stěžejní pro rozvoj moderní islámské ekonomie a bankovnictví. Dílo "Iqtisáduná" ("Naše ekonomie") bylo přeloženo do několika jazyků (angličtina, turečtina, němčina) a vydáno až po jeho smrti. Kniha je rozdělena na tři části, přičemž poslední z nich se zaobírá koncepcí islámské ekonomiky.

Pohled M.B. as-Sadra na islámskou ekonomii.

Sadr navrhoval koncepci bankovnictví, které by mohlo fungovat bez úroků. Právě té se věnuje ve svém druhém díle "Al-Bank al-lá ribawí fi-‘l islám" ("Bezúročná banka v islámu"). Pro pochopení islámského ekonomického systému je stěžejní pochopení práva šaría, které je nadstavbou nad ekonomickou základnou.

Muhammad Nejatullah Siddiqi.

Muhammad Nejatullah Siddiqi (*1931) vystudoval Aligarh Muslim University v Indii. Na této univerzitě následně i vyučoval islámská studia. Dále byl profesorem ekonomie na univerzitě King Abd Al-Aziz University in Jeddah (Saúdská Arábie), kde setrval 22 let.Právě vzdělání v islámských studiích a zároveň ekonomii mu umožnilo se významně podílet na rozvoji moderní islámské ekonomie.

Koncepce M. N. Siddiqiho.

Svou koncepci Siddiqi opírá především o princip podílu na zisku a vysvětluje ji takto: „"Disponibilní fondy budou dány k dispozici podnikatelům s tím, že se tito podělí v předem dohodnutém poměru s bankou o zisk. Banky budou mobilizovat (shromažďovat) vklady s tím, že vkladatelé se budou podílet na zisku, který banka dostane od podnikatelů. (...) Očekávaná míra zisku v tom kterém odvětví bude plnit stejnou roli v alokaci fondů, jakou sehrává v moderní (konvenční)" "ekonomice úrok.“" Systém založený na úroku ostře kritizuje, podobně jako as-Sadr, a tvrdí, že právě kvůli tomuto systému bohatí ještě více bohatnou, aniž by ekonomika nutně rostla.

Ribá.

Může být přeloženo jako lichva, nespravedlivý úrok, je označení pro nespravedlivé nabytí v obchodu či businessu pod islámským zákonem.Je zmíněna a odsouzena v Koránu i v mnoha hadíthech (výpovědi o slovech a skutcích islámského proroka Mohameda). Ačkoli se muslimové shodují v tom, že je Ribá zakázaná, už se neshodují v tom, co přesně to je a jak by měla být trestána.

Historie.

Již v období před Islámem Arabové směňovali šperky a potraviny. Dlužník před Islámem si mohl vybrat- buď splatil svůj dluh, nebo dostal odklad, ale zaplatil pak dvakrát tolik, než si vypůjčil. Tak dlužník stále splacení dluhu odkládal, až věřitel stanovil určité datum splatnosti. Dlužník skončil jako otrok, kterého si věřitel buď ponechal, nebo ho prodal a ze zisku z prodeje pak vyrovnal jeho dluh. Toto se praktikovalo jak v předislámské Arábii, tak i v raném islámu. Prorok Mohamed v jednom ze svých výroků varuje před sedmi nepravostmi, z nichž čtyři jsou křivdy na slabých a bezbranných, kde mezi nimi je i lichva. V hádíthech se lichva objevuje jako zavrženíhodný a zakázaný čin. Mimo stále se opakujícího odsuzování a zakazování lichvy se v Koránu objevují také doporučení, jak se zachovat velkoryse a zalíbit se tak Bohu. V jednom z veršů se například doporučuje jistina dát dlužníkovi jako almužna. Výklad těchto veršů se ale různí.

Ribá v moderní době.

Diskuse o ribá znovu započaly na konci 19. a na začátku 20. století jako reakce na růst evropského vlivu a moci v době osvícenství, objevování a kolonialismu. I v arabském světě začínají růst pobočky evropských konvenčních bank. Také rozvoj odvětví obchodu, průmyslu a zemědělství se sebou nese určitou potřebu peněžních služeb.  Jako vzor má celá řada zemí Blízkého východu, v oblasti problematiky půjček a jiných bankovních služeb, které bývají úrokovány a mohou tak vést k ribá, egyptský občanský zákoník z roku 1949. Ten je ale přizpůsoben potřebám ekonomiky, které převážily nad požadavky konzervativních výkladů náboženských pravidel.

Způsoby financování.

Financování patří mezi dvě základní kategorie islámského bankovnictví. společně s dlužními dohodami (murabaha, istisna'a, salam a leasing).Jeden z prvních průkopníků islámského bankovnictví, Mohammad Najatuallah Siddiqui, navrhl tento dvou stupňový systém jako základ pro bankovnictví bez ribá. Metoda financování využívána islámskými finančními institucemi k dodržování náboženského zákazu úrokování půjček. Většina zdrojů uvádí dvě varianty financování – Mudaraba (pasivní partnerství) a Musharaka (spravedlivá účast). Některé zdroje uvádí ještě Sukuk (Islámské dluhopisy) a přímé investice (například burzovní akcie) jako součást financování. Zisky a ztráty uvedené ve financování jsou ty z podnikání osoby, která obdržela kapitál z Islámské banky nebo finanční instituce (nejsou použity termíny jako „půjčit si“, „půjčka“ nebo „dluh“). Když je vše splaceno, poskytovatel kapitálu obdrží smluvené procento ze zisku společně s původním investicí. Na rozdíl od konvenčních bank, zde není žádná fixní úroková sazba společně se základní půjčkou a financováním zde figuruje jako hlavní partner.

Mudaraba.

Je partnerský (nebo svěřenecké financovaní) kontrakt, kde jeden partner (rab-ul-mal neboli tichý společník) dává peníze druhému (mudarib) na investování v komerčním podnikání. Tichý společník poskytuje 100 procent kapitálu a druhý společník využívá svoji odbornost a nápad na investování kapitálu a spravování investičních projektů. Zisky se obvykle dělí dle předem domluveného podílu, většinou 50-50 nebo 60-40 pro tichého společníka. Když vznikne ztráta, tichý společník ztrácí kapitál a druhý partner o vynaložený čas vložený do projektu.  Muslimové věří, že žena proroka Mohammeda, Khadija, využívala Mudarabu s Mohammedem v jeho obchodních výpravách v severní Arábii (ona vkládala kapitál a on vykonával práci).Mudaraba kontrakty jsou využívány v mezi bankovních půjčkách.  Půjčovní a výpůjční banky vyjednají PLS podíl a kontrakty mohou být dlouhé jeden den, ale i jeden rok.  Mudaraba kontrakty mohou být omezené i neomezené.  V omezené Mudarabě může tichý společník specifikovat určité odvětví a určitý business, do kterého druhý partner může investovat.  V neomezené Mudarabě může druhý partner investovat v jakémkoli odvětví do jakéhokoli businessu.  Může tu také být jeden stupeň nebo dva stupně.  Většina Mudaraba kontraktů jsou jedno stupňové.  Ve dvou stupňových kontraktech fuguruje banka jako zprostředkovatel financí mezi společníkem a podnikatelem.

Mušaraka.

Je typ podnikání, ve kterém všichni partneři sdílí všechny zisky a ztráty společně. Dvě a více stran přispívají kapitálem, odborností i nápadem na investici. Mušaraka je nejčastěji využívána v investičních projektech a nákupu nemovitostí či budov (v tomto případě si banka účtuje přisuzovaný nájem, který pak vyplácí, jak je uvedeno v předem dohodnutém postupu). Všichni společníci jsou oprávněni účastnit se správních řízení, ale není to jejich povinnost. Zisk se rozděluje mezi partnery dle dohodnutých procent, ztráty se však dělí na každého partnera podle toho, jak velkým kapitálem přispěl.  Mušaraka se využívá v businessových transakcí a při financování velkého koupě.  Shirka al'Inan je typ partnerství, kde jsou partneři pouze jednatelé a neslouží jako ručitelé za jiného partnera.  Různí akcionáři mají různá práva a dostávají jiné zisky.  Mufawada je neomezené a rovnoprávné partnerství, kde jsou partneři i jednatelé i ručitelé.

Definice islámské ekonomie není zcela jednoznačná. Každý z ekonomů zabývající se tímto tématem ji vykládá jinak: Gabriela Weberová Babulíková ve své knize Islámská ekonomie a bankovnictví výstižně popisuje tezi M.B. as-Sadra: „"Významnou Sadrovou tezí je, že islámská ekonomie není věda, nýbrž doktrína, madhhab. Neklade si za cíl realitu popisovat nebo vysvětlovat, nýbrž ji měnit, a to v souladu se zásadou spravedlnosti a podle islámského práva. Hlavními předpoklady pro spravedlnost, kterou Sadr hledá v oblasti distribuce jsou práce (‘amal) a potřeba (hádža)."“

La doctrine économique islamique fait référence à l'ensemble des études islamiques cherchant à « identifier et promouvoir un ordre économique conforme aux textes sacrés et aux traditions islamiques ». Dans la sphère économique, cela renvoie au système de finance islamique sans intérêt, fondé sur la prohibition de l'intérêt (ribâ) par la charia. Cette littérature apparaît vers la fin des années 1940, et se développe au milieu des années 1960. Le système bancaire qui en découle s'est développé dans les années 1970. Les points principaux de la littérature en économie islamique sont les normes de comportement dérivées du Coran et de la Sunna. Ce sont la zakat, taxe à la base de la politique fiscale islamique, et la prohibition de l'intérêt.


Bankovnictví.

Po získání nezávislosti v roce 1991 se Ázerbájdžán stal členem Mezinárodního měnového fondu, Světové banky, Evropské banky pro obnovu a rozvoj, Islámské rozvojové banky a Asijské rozvojové banky. Bankovní systém Ázerbájdžánu se skládá z Ázerbájdžánské centrální banky, komerčních bank a nebankovních úvěrových organizací. Národní (nyní centrální) banka byla vytvořena v roce 1992 na základě Ázerbájdžánské státní spořitelny, přidružené společnosti bývalé Státní spořitelny SSSR. Centrální banka slouží jako centrální banka Ázerbájdžánu, která je oprávněna vydávat národní měnu (ázerbájdžánský manat) a dohlížet na všechny komerční banky. Dvěma hlavními komerčními bankami jsou UniBank a státem vlastněná Mezinárodní banka Ázerbájdžánu, kterou řídí Dr. Jahangir Hajijev.

Inflace.

Míra inflace v prvním čtvrtletí roku 2007 dosáhla 16,6 %.. Tato inflace byla zapříčiněna především růstem cen v ropném průmyslu. Nominální příjmy vzrostly proti tomuto číslu o 29 % a měsíční mzdy o 25 %.. Ázerbájdžán vykazuje některé známky tzv. „Nizozemské nemoci“ kvůli rychle rostoucímu energetickému sektoru, který způsobuje inflaci a zvyšuje vývoz neenergetických surovin.

Reformy.

V roce 2008 byl Ázerbájdžán uveden jako jeden z top 10 reformátorů ve zprávě „Doing Business“ Světové banky.  Ázerbájdžán je považován za světově největšího ekonomického reformátora let 2007–2008, a to se zlepšeními v sedmi z deseti zkoumaných oblastí. V lednu roku 2008 začal také provozovat jedno správní místo s více úřady, čímž byl čas potřebný k založení podnikání snížen na polovinu. Stejně tak cena a počet potřebných procedur. Již v prvním půl roce se počet nově zaregistrovaných podniků zvýšil o 40 %. Kromě jiného mohou nyní daňoví poplatníci vyplňovat formuláře a platit daně online. V Indexu snadnosti podnikání se také z hodnoty 97 posunul na hodnotu 33.  Ázerbájdžán je uveden jako 57. v Globálním reportu konkurenceschopnosti z roku 2010–2011 a umístil se tak nad ostatními státy Společenství nezávislých států. V roce 2012 bylo HDP Ázerbájdžánu HDP z oproti roku 1995 téměř dvacetinásobné.  Podle zprávy „Doing Business“ Světové banky z roku 2019, zlepšil Ázerbájdžán svou pozici v Indexu snadnosti podnikání z hodnoty 57 na hodnotu 25. Výsledkem implementování obchodních reforem je, že se v Ázerbájdžánu dá podnikat mnohem snadněji, a také celkové náklady na založení podnikání se rapidně snížily. V současné době se čas potřebný k nezbytným úředním procedurám spojeným se založením podnikání zkrátil asi o 80 dní oproti historii.  Procesu také napomáhá rozšiřování elektrické sítě a snadnější získání úvěru. World Bank (2017).

Cestovní ruch.

Cestovní ruch je důležitou součástí ekonomiky Ázerbájdžánu. Země byla v 80. letech známým turistickým místem. Pád Sovětského svazu a válka v Náhorním Karabachu v 90. letech však poškodily turistický průmysl a image Ázerbájdžánu jako turistické destinace.  Až v roce 2000 se odvětví cestovního ruchu začalo zotavovat a země od té doby zaznamenala vysokou míru růstu počtu turistických návštěv. V posledních letech se Ázerbájdžán také stal oblíbenou destinací pro náboženskou turistiku, lázeňství a zdravotní turistiku.  Vláda Ázerbájdžánu stanovila jako nejvyšší prioritu rozvoj Ázerbájdžánu jako elitní turistické destinace. Je to národní strategie, aby se cestovní ruch stal hlavním, ne-li jediným největším přispěvatelem k ázerbájdžánské ekonomice. Podle zprávy o konkurenceschopnosti v cestovním ruchu a cestovním ruchu za rok 2015 Světového ekonomického fóra má Ázerbájdžán 84. místo ze všech zemí světa.  Podle zprávy Světové rady pro cestovní ruch byl Ázerbájdžán mezi prvními deseti zeměmi, které vykazovaly nejsilnější nárůst zahraničních návštěvníků mezi lety 2010 a 2016. Kromě toho se Ázerbájdžán umístil na prvním místě (46,1%) mezi zeměmi s nejrychleji rozvíjející se ekonomiky cestovního ruchu se silnými ukazateli přílivu zahraničních návštěvníků v loňském roce. Hope, Katie (19 July 2017)..

Ekonomika Ázerbájdžánu je postavena převážně na těžbě ropy a zemního plynu. HDP Ázerbájdžánu v roce 2018 dosáhlo 46,94 bilionů $, což je 4,721.2 $ na osobu. Přílišná orientace na ropný průmysl vede k ekonomické nestabilitě státu, což se ukázalo v roce 2015, kdy Ázerbájdžán zaznamenal ekonomickou krizi zapříčiněnou poklesem cen ropy na světových trzích. Mezi lety 2015 a 2016 došlo k obrovskému poklesu HDP, ale od roku 2016 se HDP pomalu zvedá.

L'économie de l'Azerbaïdjan est fortement dépendante de l'exploitation du pétrole en mer Caspienne, qui représente 70 % de ses exportations et 50 % du budget de l'État. La croissance est élevée, de l'ordre de 34,5 % en 2006 et 29,3 % en 2007 selon la Banque mondiale.


Historie.

Tento druh byl popsán sirem Thomasem Stamfordem Rafflesem, britským státníkem a zakladatelem Singapuru, v roce 1821.

Popis.

Hulman stříbrný je středně velká opice s dlouhým nechápavým ocasem a protistojnými palci. Jedinci tohoto druhu mohou mít buď stříbřitě šedou, tmavě hnědou, nebo černou srst se stříbrnými odlesky. Srst je na hřbetě a hlavě delší než na zbytku těla. Na prstech a dlaních předních i zadních končetin srst úplně chybí. Na rozdíl od některých příbuzných druhů, nejsou u hulmanů stříbrných na těle žádné větší světlé skvrny, pouze některé samice mají bílá třísla.  Sexuální dimorfismus není u tohoto druhu příliš výrazný. Pohlaví se od sebe na pohled téměř neliší. Samice dorůstají přibližně do délky 45 až 51 centimetrů a jejich ocas měří dalších 67 až 75 centimetrů. Samice obvykle neváží více než 5,7 kilogramů. Samci jsou o něco větší. Měří od 50 do 58 centimetrů, ocasy samců jsou stejně dlouhé jako ocasy samic, tedy 67 až 75 centimetrů a celková váha samců je přibližně 6,6 kilogramů.  Stejně jako ostatní hulmani, hulman stříbrný má velký tříkomorový žaludek, který dokáže trávit celulózu. Střeva jsou velmi dlouhá, dokonce jedna z nejdelších mezi hulmany obecně. Také zuby těchto opic jsou svým tvarem přizpůsobené konzumaci listů.

Chování.

Hulmani stříbrní jsou aktivní ve dne a sdružují se do tlup o 9 až 40 členech. V tlupě je jeden alfasamec a několik samic s mláďaty. Tyto opice obvykle neopouštějí koruny stromů. Protože teritoria se často překrývají, přichází tlupy běžně do kontaktu. Jde-li o skupinu samic, obvykle shledání proběhne bez agresivních výpadů. Mezi samci k souboji ale většinou dojde. I přes tuto agresi jsou ale samci hulmanů stříbrných jedni z nejméně násilných mezi opicemi. Samci jiných druhů, když vyženou z tlupy alfasamce, zabijí jeho mláďata a zplodí vlastní, u hulmanů stříbrných k zabíjení mláďat předchozího alfasamce nedochází.  Hulmani stříbrní nemají jasně dané období páření, k páření dochází po celý rok. Samice lákají samce kýváním hlavy ze strany na stranu a rodí v průměru jednou za 20 měsíců a na svět po 190 dnech přivádí vždy jedno mládě. U tohoto druhu opic dochází k jakési menopauze: samice ve volné přírodě žijí ještě zhruba 9 let po porodu posledního mláďěte. Oranžově zbarvená mláďata váží asi 400 gramů, měří 20 centimetrů a jsou schopná držet se od prvního dne matčiny srsti dost pevně na to, aby nespadla. Kojena jsou 12 měsíců, ale u matek zůstávají ještě dalších 6. Sexuálně dospělá jsou záhy a samice rodí první mláďata ve věku 35 měsíců.  Hulman stříbrný se živí výhradně listím. Jde asi o 91 % jeho potravy, zbylých 9 % tvoří ovoce a semena. Na svém jídelníčku má více listů než jakákoliv jiné opice z čeledi kočkodanovitých. Kvůli tomuto jídelníčku obývá hulman stříbrný jiné části lesa než ostatní opice.  Jeho sociální struktura je matriarchální. Samice zůstávají celý život v tlupě, zatímco samci v dospělosti odcházejí a žijí samotářsky, nebo se uchytí u nějaké tlupy jako alfasamci. V tlupách jsou výše postaveny samice s mláďaty než samice bez nich.  U hulmanů stříbrných bylo zaznamenáno 13 různých vokálních projevů, z nichž nejčastějším je ten, který používají samci při hájení svého teritoria.  V zajetí se mohou dožít až 31 let.  Mezi přirozené nepřátele tohoto druhu patří tygři, leopardi a velcí hadi.

Poddruhy.

Analýza z roku 2008 potvrdila přítomnost pouze dvou poddruhů. Zoologové toto číslo ale neberou jako definitivní a o přesném počtu stále diskutují.  Forma z Malajsie byla ale nakonec povýšena na samostatný druh: "Trachypithecus selangorensis."

Výskyt.

Hulman stříbrný je klasifikován jako téměř ohrožený druh. Jedinců tohoto druhu ubývá kvůli těžbě dřeva a zvětšujícím se plantážím. Zároveň jsou často zabity domácími zvířaty nebo uloveny člověkem na maso.  Hulman stříbrný obývá téměř celé Borneo a Sumatru, stejně tak jihozápad Malajského poloostrova a Natunské ostrovy. Tento druh opic žije hlavně v mangrovech a lesích blízko vody, zpravidla se od vody nevzdaluje.

Chov.

V roce 2019 chovala poslední samici tohoto druhu primáta v Evropě česká Zoo Liberec. Ta začala chovat tento druh v roce 1999 a narodilo se tam několik mláďat.

Medicína.

Tyto opice jsou velmi náchylné k onemocnění lidskými chorobami, včetně AIDS, a proto jsou často využívány při lékařských výzkumech.

Hulman stříbrný ("Trachypithecus cristatus") je asijská opice. Jedná se o druh primáta z čeledi kočkodanovitých ("Cercopithecidae"). Do této čeledi patří asi 20 rodů ploskonosých opic ze Starého světa.

Le Semnopithèque à coiffe (Trachypithecus cristatus) est un singe de la famille des Cercopithecidae, reconnaissable à sa petite crête grise au sommet de son crâne et à sa moustache grise.


Základní geografické údaje.

Místo se nalézá v suché severovýchodní oblasti země, nazývané "sertão nordestino". Převládajícím vegetačním typem jsou trnité savany s četným výskytem kaktusů. V suchém období roku menší toky vysychají, náhlé přívaly dešťů způsobují záplavy. Minimální teplota v Paulo Afonso byla naměřena 12,4 °C, maximální teplota 39,6 °C a dlouhodobá průměrná denní teplota je 26,2 °C. Místo se nalézá v průměrné nadmořské výšce 243 m.

Historie osídlení.

Ústí řeky Sao Francisco objevili Portugalci v roce 1522 a řeka se stala hlavní cestou kolonizace brazilského severovýchodu. K vodopádům, vzdáleným zhruba 300 km od ústí, doputovali první osadníci evropského původu v polovině 16. století. Vodopády, nazývané v této době "Cachoeira Sumidouro", byly přirozenou stanicí lodní dopravy, nutnou pro překládku zboží. Koncem 1.poloviny 17.století navštívila vodopády expedice Nizozemské západoindické společnosti. Velkolepost přírodního úkazu byla v roce 1649 zobrazena členem výpravy Fransem Postem na olejomalbě, patřící mezi díla nizozemského zlatého věku malířství. Vodopády byly průtokem i výškou největšími a nejznámějšími vodopády Brazílie a patřily mezi nejmohutnější na světě. Přitahovaly cestovatele i významné osobnosti. Základním prostředkem obživy byla pastva a i k ní přidružené činnosti, především překládka skotu.  Právo k využívání oblasti na břehu řeky o výměře tři krát jedna pěší hodina (zhruba 15 x 3 km) získal v roce 1725 portugalský kolonista Pauo Afonso. Od této doby se jeho jménem nazývají vodopády. Samotné sídlo na území dnešního města se stalo malou farmou, která byla součástí celého rozlehlého správního celku.  Začátkem 20. století přitáhla pozornost průmyslníků energie vodopádů a na jejich stěně byla vybudována druhá nejstarší vodní elektrárna v Jižní Americe Angiquinho. Ve 20. a 30. letech 20. století se oblast ocitla na území pravidelně ohrožované nejproslulejší skupinou banditů. Nejslavnější brazilský bandita Lampiao zde na farmě Malhada da Caiçara nalezl Marii de Déa, která se později stala jeho proslulou družkou, známou jako Maria Bonita. Banda byly zlikvidována v roce 1938.  V roce 1948 byl schválen velkolepý projekt na využití energie vodopádů a ekonomický význam nevelkého sídla prudce vzrostl. V roce 1958 osada získala městský status a během půl století se rozrostla ve stotisícové město.

Turistický význam.

Paulo Afonso disponuje velkým potenciálem cestovního ruchu. Vzhledem k výskytu dopravních i technologických přemostění kaňonu a množství vodních ploch je Paulo Afonso považováno za hlavní brazilské město extrémních sportů. Na turistickém významu nabývá obnovená unikátní vodní elektrárna Angiquinho, která se stala národní technickou památkou. Při vysokých vodních stavech se naplňuje koryto vodopádů, atraktivní je i přeliv velké vody u elektrárny Paulo Afonso IV. V blízkosti se nalézá národní park Raso da Catarina. Popularita loupežnické historie přitahuje návštěvníky muzea Casa de Maria Bonita, umístěné v rodném domě lidové hrdinky.

Obyvatelstvo a ekonomika.

Prudký nárůst počtu obyvatel souvisí s budováním vodního díla, které dodalo první elektrickou energii v roce 1955. Sekundární sektor je hlavním zdrojem vysoké hodnoty hrubého hospodářského produktu. Rozvinutý je chov ryb v mělkých a rozlehlých nádržích.  Pokles negramotnosti koresponduje s úmrtností starší generace a výstavbou základních škol.  Po stabilizaci odborného kádru, potřebného k provozu vodního díla, dochází k poklesu obyvatel evropského typu.

Odkazy.

Reference.

Související články

Paulo Afonso je město v severovýchodní části Brazílie ve státě Bahia. Nachází se nad kaňonem pod vodopády Paulo Afonso na řece Sao Francisco. Sídlo navazuje na hydroenergetický komplex Paulo Afonso. Místo je úzce spojeno s činností proslulé skupiny banditů pod vedením Virgulino Ferreiry da Silva, řečeným Lampião.

Paulo Afonso est une ville brésilienne de l'État de Bahia. Elle se situe dans la vallée du rio São Francisco, par une latitude de 09° 24' 28" sud et par une longitude de 38° 13' 19" ouest, à une altitude de. Sa population était estimée à en 2014. La municipalité s'étend sur.