Hratelnost.

Hráč začíná na screenu mapy, kde může buď začít některou z přístupných misí nebo vstoupí do jiných módů ve hře jako třeba kasino, obchod či aréna. Kromě příběhových misí zde bývá i několik náhodně se objevujících misí. Hráč si také může každý den zahrát bonusovou misi, v níž může získat Gold bonus.  Ve hře jsou dva druhy měny – cash a gold. Cash se získává v průběhu misí zabíjením zombií, sbíráním aktovek a plněním úkolů. Gold lze získat v denní bonusové misi. Gold hráč získává dohráním. Může také místo získání goldu přejít na vyšší level. Gold však působí hlavně jako předmět mikroplatby. Hráč jej může získat hlavně platbou pravými penězi, nebo stažením jiných her.  Za Cash a Gold může hráč získat zbraně, vybavení nebo vylepšení. Zbraně jsou většinou reálné (například Colt 1911 nebo AK-47). V Dead Trigger se vyskytují zbraně jako pistole, pušky, brokovnice, kulomety ale i zbraně pro boj zblízka.  Hráč získává zkušenostní body, za které si může zvyšovat level. Vyšší level pouze otevírá nové zbraně a jiné předměty v obchodě.  Mise spočívají v úkolech jako obrana dveří nebo zabití určitého počtu zombií. Počet možných lokací je unačně omezený a stejné lokace se opakovaně objevují v příběhových i náhodných misí. Mód arena je založen na tom, že se hráč brání vlnám nepřátel a snaží se přežít co nejdéle.

Příběh.

Neznámá nákaza zahubila miliardy lidí a zbytek musí bojovat o přežití. Mnozí se změnili v monstra toužící po lidském masu a krvi. Jedním z přeživších je i hlavní hrdina hry, který se setkává se skupinkou přeživších, kteří si vytvořili v jedné z kancelářských budov útočiště známé jako New Hope.

Vydání.

Hra původně vyšal jako placený titul na iOS a později byla vydána i pro Android. Později však vývojáři přešli na systém Free to play, kvůli vysoké míře pirátství.  Do října 2013 si hru stáhlo 23 milionů hráčů.

Přijetí.

Hra byla kladně přijata kritikou, která oceňovala grafiku hry, množství zbraní a obsahu. Kritiku si však vysloužila za repetitivnost misí Hra také získala několik ocenění. Například byla oceněna na Anifestu, pro Technický přínos české herní tvorbě. Hra také obdržela dvě ceny na Unity Awards. Hra byla oceněna, jako nejlepší technický počin a v kategorii komunitní volby. Hra byla na Booom nominována na nejlepší českou hru roku a na nejlepší mobilní hru roku. Nakonec však byla zvolena třetí nejlepší mobilní hrou roku. V kategorii českých her svou nominaci neproměnila.

Dead Trigger je česká videohra z roku 2012. Vytvořilo ji studio Madfinger Games. Hra je určená pro IOS Android. Vývojáři se také snaží na steamu vydat verzi pro Windows. Jedná se o first-person shooter s tematikou zombie a prvky RPG. Hra vyhrála na konferenci Unity Awards 2012 v kategoriích "Nejlepší technický počin" a "Komunitní volba". Hra byla v anketě Booom 2012 nominována na nejlepší českou hru roku 2012 a na nejlepší mobilní hru roku 2012. Nakonec byla zvolena za 3. nejlepší mobilní hru roku. V roce 2013 vyšel druhý díl.

Dead Trigger est un jeu vidéo de tir à la première personne développé et édité par Madfinger Games, sorti en 2012 sur iOS et Android.


Biografie.

Jankoulov absolvoval hudební školu "Ljubomir Pipkov" (Любомир Пипков) v Sofii a poté Státní hudební školu "Pančo Vladigerov" (Панчо Владигеров) v oboru bicích nástrojů. Hrál s rockovými a jazzovými skupinami, folklorními soubory, jazz-rockovými a smíšenými kapelami. Také obsadil roli v mnoha folklorních a jazzových festivalech napříč Evropou a Spojenými státy.  Stojan Jankulov projevil zájem o bicí nástroje už ve velmi mladém věku. Když Stojan měl 10 let, byl nejmladším bubeníkem v dechové kapele ve městě Elin Pelin. Mezitím Stojan utvořil pop rockovou skupinu Astronax ( Астронакс), ve které hrál na bubny. Repertoár skupiny zahrnoval písně od skupin Supermax, Kiss, Deep Purple, Uriah Heep, Shturtzite, FSB a dalších, ale žádné originální písně. Čas strávený s kapelou pomohl mu rozvinout smysl pro rytmus a dal mu důvěru být páteří své vystupující skupiny. Již pohlcen ve světě bubnů Stojan, také pokračoval v lekcích klavíru, se kterými začal v osmi letech.  Jeho první profesionální vystoupení se konalo v jazz-rockové skupině "Tact" ( Такт) s klavírstou Javorem Dimitrovem, baskytaristou Miroslavem Janevem a kytaristou Evgenijem Simeonovem. Poté, co se skupina rozpadla, hrál mnoha profesionálních skupinách během svého středoškolského studia. Sotva co začal vyšší studium se přidal Big Bandu bulharského národního rádia, ve kterém hrál 7 let. Hraním v mnoha jazzových formacích se rychle dostal do swingu jazzové hudby a stal se pravidelným účastníkem na významných jazzových festivalech městech Varna, Sozopol, Plovdiv, Ruse a jiných.  Nejdelší čas strávil ve skupině "Zone C", která byla založena v roce 1994 s baskytaristou Vesselinem Vesselinovem-Echem a klavíristou Vasilem Parmakovem. Později se přidali Mišo Grozdanov, saxofonista Vladko Karparov a Atešghan Juseinov (kytara, tambura). Stojan Jankulov utvořil duo s hráčem na kaval Teodosijem Spassovem a později spolu s saxofonistou Anatoliem Vapirovem, který položil základy tria Fairy Tale.

Současné projekty.

V roce 2000 Stojan Jankulov potkal bulharskou folklórní zpěvačku Elicu Todorovu na Bulharskem hudebním festivale konaného v Kanadě. Rychle si vyměnili představy o jejich společném zájmu – bicích nástrojích, rychlých elektronických rytmech a oddanosti k bulharskému folklóru. O 3 roky později duo Elica Todorova a Stojan Jankulov začali pracovat na společné hudbě.

Eurovision Song Contest.

Eurovision Song Contest 2007.

Dne 25. února 2007 Elicina a Stojanova píseň ""Water"" vyhrála bulharskou národní veřejnoprávní televizní soutěž a byli vybráni, aby reprezentovali Bulharsko na Eurovision Song Contest 2007. Na Eurovizi vystupovali jako duo Elica & Stojan.

Eurovision Song Contest 2013.

Počátkem roku 2013 byli oba interně nominováni bulharským veřejnoprávním vysílatelem jako reprezentantI země na Eurovision Song Contest 2013 v Malmö. V národním kole zvítězila píseň „"Kismet"“, ovšem o několik dní později byla z právních důvodů diskvalifikována. Duo bude proto vystoupilo s písní „"Samo Šampioni"“ ("Само Шампиони"). V druhém semifinále 16. května obsadili nepostupové 12. místo se ziskem 45 bodů.

Styl.

Stojan rozvíjí umění hry na bubny a další bicí nástroje s použitím nových technik a nestandardních hudebních nápadů. Široce experimentuje i s pomocí starého motoru od traktoru. Hraním na mnoho hudebních nástrojů najednou Stojan vytváří orchestrální zvuk, z kterého může mít posluchač pocit, že hraje více bubeníků.

Stojan Jankulov "Стоян Янкулов" (* 10. září 1966 Sofie), známý také jako Stundži "Стунджи" je jeden z nejpopulárnějších bulharských bubeníků a perkusionistů.

Stoyan Yankoulov (en bulgare: Стоян Янкулов) est un des artistes les plus populaires en Bulgarie. Il est plus connu dans son pays sous le nom de Stundji ou Stundzhi (en bulgare: Стунджи). Il est né le.


Vznik.

Po počátečním kolísání, kam se během reformace zařadit, bylo německé hrabství Kurfiřtská Falc nasměrováno za vlády zbožného panovníka Fridricha III. do reformovaného tábora. Hrabě pověřil mladého theologa Zachariáše Ursina, aby sepsal učebnici víry, která by posílila náboženskou orientaci křesťanů pod jeho vládou. Částečně navazuje na dřívější protestantské katechismy.

Obsah.

Heidelberský katechismus je podle reformačních zásad silně provázán s Biblí. Používá biblické slovní obraty a uvádí přes 800 odkazů na biblická místa. Lze jej tedy považovat za svébytný výklad Bible.  Katechismus obsahuje 129 otázek a odpovědí. Dodatečně byl rozčleněn na 52 částí po několika otázkách, aby mohl být soustavně probrán při nedělních shromážděních v průběhu jednoho roku.

Úvod 1-2.

V mnoha církvích patří úvodní otázka a odpověď k základům víry, věřící je znají nazpaměť a různou formou si je ve společném i soukromém životě připomínají.  "1. Co je tvým jediným potěšením v životě a ve smrti?"  "Že se svou duší a tělem v životě i ve smrti nejsem sám svůj. Patřím však svému věrnému Spasiteli, Ježíši Kristu. On svou vzácnou krví dokonale zaplatil za všechny mé hříchy, zcela mne vykoupil z moci ďáblovy a opatruje mne tak, že bez vůle mého nebeského Otce mi z hlavy nespadne jediný vlas. Ano, vše mi musí sloužit ke zdaru. Proto mne svým svatým Duchem ujišťuje o věčném životě a působí, že jsem ze srdce ochoten a připraven pro něj nadále žít."

První část: O bídě člověka 3-11.

Začíná se od vztahu člověka a Boha. Člověk byl stvořen pro lásku, toto své poslání však nenaplňuje. ""Od přírody mám sklon nenávidět Boha i svého bližního." (5)" Odklon od základního přikázání lásky lze poznat z Bible, chápané jako Boží zákon. Překonat přirozené odcizení od Boha lze leda ""novým narozením z Ducha" (8)", kdy člověk sám sice předepsaný zákon nenaplní, přijme však Boží pomoc a začne žít v novém duchu.

Druhá část: O vykoupení člověka 12-85.

Bůh nabízí záchranu z bezduchého života. Nabídka byla bez podmínek dána prostřednictvím Ježíše Krista. Stačí se jí jen chopit vírou.  "21. Co je pravá víra?"  "Pravá víra není pouze spolehlivé poznání, kterým považuji za pravdivé vše, co nám Bůh ukázal ve svém slově, nýbrž i srdečná důvěra, kterou ve mně působí Duch svatý evangeliem, že nejenom druhým, nýbrž také mně Bůh daroval odpuštění hříchů, věčnou spravedlnost a štěstí – to vše z pouhé milosti, prostě jen kvůli Kristově zásluze."  Katechismus je velice osobní. Vedle velkých dějinných pravd víry se trvale zaměřuje na srdce člověka. Zajímá ho pohled dovnitř, jak víra proměňuje lidského ducha. Základy křesťanského učení jsou vyloženy podle apoštolského vyznání víry (22-59). Následuje pasáž o klasickém reformačním tématu: ospravedlnění. Kdy je člověk spravedlivý před Bohem? Jak spolu souvisejí víra, dobré skutky a spása? (60-65) Účast na Božím díle v přítomnosti znázorňují svátosti (66-85), v protestantském pojetí pouze dvě, ustanovené samotným Kristem: křest a večeře Páně.

Třetí část: O vděčnosti 86-129.

Odpovědí na Boží přízeň je život ve vděčnosti. Ta se projevuje na desateru a modlitbě.

Působení.

Heidelberský katechismus se postupně rozšířil do různých zemí v Německu, brzy se ujal v nizozemských a maďarských církvích. Všude tam je dodnes používán při výuce náboženství, konfirmační přípravě i při bohoslužbách. Poměrně malý význam má v anglicky a francouzsky mluvícím prostředí, kde se prosadily jiné katechismy. V českém evangelickém prostředí se Heidelberský katechismus výrazněji uplatnil až s ustavením Evangelické církve helvetského vyznání po tolerančním patentu. Česky vyšel v roce 1949 v překladu, který pořídil J.B.Jeschke. V pro katechismus jubilejním roce 2013 byl zvěřejněn nový překlad, vypracovaný Petrem Cimalou.

Otázka 80.

Ekumenicky problematická je otázka 80. V původním vydání nebyla vůbec obsažena, jako jediná byla doplněna později. Ihned do druhého vydání ještě na jaře 1563 ji nařídil připsat panovník Fridrich III., zřejmě pod vlivem horlivého bohoslovce Oleviana, jemuž se oddíl o večeři Páně zdál příliš smířlivý a málo reformovaný. Odráží ostré soudobé spory s římskými katolíky ohledně pojetí této svátosti. Bohoslužba jiné křesťanské skupiny je zde příkře označena jako zlořečené či prokleté modlářství.  "80. Jaký je rozdíl mezi večeří Páně a papežskou mší?" "Večeře Páně je nám svědectvím o tom, že máme dokonalé odpuštění všech svých hříchů prostřednictvím jednorázové oběti Ježíše Krista, kterou on sám jednou dokonal na kříži, a že Duchem svatým jsme jedno tělo s Kristem, jenž je nyní svým pravým tělem po pravici Otcově v nebi a tam chce být uctíván. Mše však učí, že ani živí, ani mrtví nemají odpuštění hříchů skrze utrpení Kristovo, ledaže by Kristus byl ještě denně kněžími při mši obětován, a že Kristus je tělesně pod způsobem chleba a vína a má být proto uctíván v nich. Mše tedy v podstatě není ničím jiným než zapřením jediné oběti a utrpení Ježíše Krista a zlořečeným modlářstvím."  Polemická výhrada, ukotvená ve věroučném spisu a leckdy přerůstající v předsudek, dlouhodobě ztěžovala dorozumění mezi katolíky a protestanty. Cenzoři v oblastech s nábožensky smíšeným obyvatelstvem opakovaně kvůli obavám z třenic zakazovali v této odpovědi tisknout poslední větu, naposledy v komunistickém Rumunsku. S rozvojem ekumenických vztahů zjistili samotní reformovaní křesťané, že šíře katolického pohledu zde není vykreslena správně. Objevily se různé poznámky a komentáře k tomuto místu. V roce 1994 připojilo vedení „Reformovaného svazu v Německu“ následující poznámku. (Opět jediná dodatečná poznámka v Heidelberském katechismu.)  "Tento odsudek byl formulován před téměř 450 lety; v této podobě jej obsahově ani jazykově nelze zastávat. Polemika proti opakování jednorázové Kristovy oběti na kříží a proti uctívání živlů (chleba a vína) neodpovídá porozumění, jakého mohlo být doposud dosaženo v ekumenickém dialogu. Stávající rozdíl v učení spočívá v tom, že eucharistie je v římskokatolické církvi chápána jako "oběť", v evangelické bohoslužbě je večeře Páně chápána jako "hostina". Tento rozdíl by však neměl působit roztržku mezi církvemi."

Heidelberský katechismus (německy "Heidelberger Katechismus", latinsky "Catechesis Palatina") je nejrozšířenější věroučnou pomůckou v reformovaných církvích. Katechismus nese název podle univerzitního města Heidelberku, kde poprvé vyšel na jaře 1563. Originální název díla zní: "Katechismus neboli křesťanské učení, jak je vedeno v kostelech a ve školách v Kurfiřtské Falci".

Le catéchisme de Heidelberg, rédigé en 1563 sous l'impulsion de Frédéric III du Palatinat, est le catéchisme le plus connu de la période de la Réforme. Il constitue une partie des trois formes d'unité.


Kariéra.

2011: Pre-debut.

Skupina B.A.P. byla vytvořena na konci roku 2011, prvním členem se stal Yong Guk, který se stal vůdcem skupiny. Nazpíval se Song Jieun píseň,"Going Crazy"". Měl solo debut 11. srpna 2011 s písní,"I remember"", kterou zazpíval se členem B2ST Yang Yo-seob. Druhým členem se stal Him Chan, který byl představen veřejnosti jako MC pro hudební show na MTV Korea, nazvanou,"The Show"". A nakonec 23. listopadu 2011 se třetím členem stal Zelo. Ten spolupracoval s Bang Yong Gukem pod přezdívkou Bang&Zelo, vydali píseň,"Never Give Up.""

2012: "Warrior, Power, No Mercy, Crash, Stop It".

V lednu 2012 byla skupina v reality show, "Ta-Dah, It's B.A.P., "která se vysílala na SBS MTV. Show se zaměřila na to, jak se šest členů zahráli roli mimozemšťanů z jiné planety, kde společně pracovali, aby mohli debutovat jako skupina B.A.P. Společně navštíví Zemi, aby pomohli zachránit svoji umírající planetu, Planetu Mato.  25. ledna 2012 vydala skupina debutovou píseň,"Warrior"", MTV Korea to popisuje jako,"silné a charismatické"". Navíc Nancy Lee z "Enes World "napsala,"Zdá se, že B.A.P. se chtějí odlišit od roztomilých mužských idolových skupin, které momentálně vládnou K-Pop světu. Chtějí ze ukázat, že jsou zlobiví chlapci, rozbíjejí okna aut, prostě jak to oni umí"." Propagace singlu začala na televizním pořadu Music Bank, poté i další stanice jako M! Countdown, Music Core, Inkigayo a The Show. 3. února 2012 se "Warrior" dostal na Billboard World Album Chart, na pozici 10. V Jižní Koreji," Warrior" se prodal nad 10 000 kopií a to pouze za dva dny po jeho vydání.  V březnu 2012 vydalo B.A.P. píseň,"Secret Love"". 16. dubna TS Entertainment oznámila, že B.A.P. bude mít comeback s novým albem 27. dubna 2010.2,"Power"" byla vydána v dubnu, má stejný název jako album "Power". Po vydání alba, "Power" se prodalo na 30 000 kopií. Stejně jako jeho předchůdce "Warrior" se "Power" umístila na 10 místě v Bilboard World Albums Charts.  12. července bylo odhaleno nové mini album s názvem "No Mercy". "No Mercy" bylo vydáno digitálně 19. července 2012. Původně CD bylo naplánováno na 19. července 2012, jenže bylo odloženo na 24. července 2012, kvůli problémům s konečným výrobkem.  Na začátku října 2012, TS Entertainment uvedla, že B.A.P. se připravovali na jejich nové album. Dne 23. října B.A.P. vydali třetí singl album s názvem,"Stop It"." spolu s hudebním videem na YouTube kanálu TS Entertainment.

2013: "One Shot" a Japonský debut.

V únoru se začalo objevovat album, "One Shot". 21. února se píseň,"One Shot"" dostala na první místo Billboar World Albums Chart.  28. července 2013 TS Entertainment oznámila, že skupina vydá mini album "Badman", a to dne 6. srpna 2013. Agentura rovněž uvedla, že před tím budou tři propagační písně z mini alba, které se nazývají,"Coffee Shop",,Badman"" a,"Hurricane"".  V květnu King Records, japonská nahrávací společnost, se spojila se skupinou. B.A.P. vydali svoje první japonské hudební video, "Warrior", na YouTube a to 13. září 2013. Jejich album bylo oficiálně vydáno 9. října 2013. 2014–současnost: First Sensibility

2014: "First Sensibility".

V polovině ledna TS Entertainment potvrdila plány, které byly udány pro B.A.P s jejich prvním albem First Sensibility. Album obsahuje celkem 13 písní a titulní písní je 1004 (Angel). Jejich comeback byl 3. února.

2015: "Dohoda s TS Entertainment & Návrat (Comeback)".

Prvního srpna 2015 se B.A.P vrátila k TS Entertainment. Svůj comeback plánují na 15. listopadu 2015.

Fandom a Matoki.

Fandom.

Fanoušci, jenž mají hrozně rádi skupinu B.A.P se nazývají BABYz.

Matoki.

Neoddělitelnou součástí skupiny jsou Matoki, pochází z planety B124AP224 (Mato). Prostřednictvím každého Matokiho se dozvíme charakter člena.

Umění.

Hudební styly a image.

MTV Korea nazvala B.A.P. jako,všestranou skupinu". Jejich živá vystoupení navštívil Yung Seong Yeol ze Stars News Korea, uvedl:,"Oni dokázali, že jsou na pódiu velmi výrazní. Jejich perfektní skupinový tanec, silné charisma. Bang Yong Gukův rap a Zelův velmi-rychlý rap jsou v dokonalé harmonii. Dae Hyunovi a Young Jaeovi vynikající hlasy dokážou dosáhnout vynikajícího výkonu. Jejich agresivní pohyby a jejich výkony jsou velmi intenzivní. Dokonce i nejlepší zpěvácké skupiny by jim měli věnovat pozornost"." Navíc Nancy Lee z "Enes World "napsala,"Zdá se, že B.A.P. se chtějí odlišit od roztomilých mužských idolových skupin, které momentálně vládnou K-Pop světu. Chtějí ze ukázat, že jsou zlobiví chlapci, rozbíjejí okna aut, prostě jak to oni umí"." Během jejich debutového období si všichni členové přebarvili vlasy na platinově blond. Sami se podílí na skládání písně, alb, tak, aby vynikly jejich barvy. Člen Yoo Young Jae poukázal na to,"Chtěli jsme zabránit tomu, abychom byli příliš odlišní. Chtěli jsme,týmový" obraz na jevišti."". Když jsme se zeptali na největší rozdíl mezi B.A.P. a ostatními idol skupinami, Yong Guk poznamenal:,J"sme mužný. Když se podíváte na tance mnoha mužských idol skupin, existuje mnoho pohybů, kde vynikají. Takže jsou tam chvíle, kdy vypadají hezky, když tančí ve skupině, ale my jsme chtěli vyjádřit sílu, než, aby ste mohli na nás nechat oči. To je důvod, proč si myslím, že vypadají jinak. A to platí i pro hudební styl i módu.""

Vlivy.

B.A.P hudební styl je silně ovliven hip-hopovou hudbou. Vůdce Bang Young Guk sdílí vášeň pro Afroamerickou hudbu, přiznal:,"Jsme jako bílý papír, na který můžete vyzkoušet všechny druhy kreslení. Ale anše hudba je černá. Všichn ičlenové milují Afroamerickou hudbu, protože má duši. Pokud bychom se znovzrodili, chtěli bychom se narodit jako Afroameričané a do jejich hudby"". Yong Guk a Zelo udávají jako jejich vily 50 Cent, P. Diddy, Pharrel a další rappery. Navíc Yong Guk řekl:,"Mým cílem nebylo stát se K-Poperem. Ale viděl jsem Supreme Team nebo Dynamic Duo, kteří popularizovali hip-hop [v Koreji] Chtěl jsem se toho účastnit a přispět k rozvoji hip-hopu"." Kromě toho, že je Bang Yong Guk rapper, je i textařem, účastnil se na skládání všech B.A.P. pisní v jejich debutovém albu Warrior. Kim Him Chan je multi-instrumentalistou a je ovlivněn tradiční korejskou hudbou. Him Chan hraje na různé tradiční nástroje jako je daegeum, janggu, kwaenggwari a jing. Na vysoké škole Him Chan pokračoval v tomto směru v Korea National university of Arts. Jung Dae Hyun je ovlivněn R&B hudbou a říká, že jeho hudebním vlivem je Shin Yong Jae. Yoo Young Jae je ovlivněn R&B a Neo Soul music; uvádí, že jeho hudebním vlviem je Musiq Soulchild a Jay Park. Moon Jong Up je ovlivněn taneční, R&B, hip-hopovou hudbou. Za svůj hlavní vliv, nejen hudbou, ale i tancem a zpěvem uvádí Chrise Browna. Zelo je ovlivněn hip-hopem a R&B hudbou. Jeho vzory jsou will.i.am a Kanye West. Pokud jde o korejské umělce, všichni členové se shodli na tom, ež by chtěli spolupracovat s Jay Parkem.

Diskografie.

Korea.

26.1. 2012: Warrior  26.4. 2012: Power  19.7. 2012: No Mercy  29.8. 2012: Crash  23.10. 2012: Stop It  27.12 2012: 다 예뻐 (Everything is pretty)  15.1. 2013: 빗소리 (Rain Sound)  12.2. 2013: One Shot  28.6. 2013: Coffee Shop  17.7. 2013: Hurricane  6.8. 2013: Badman  3.2. 2014: First Sensibility  2.6.2014: Where are you  15.11.2015: Young Wild&Free  21.2.2016: Feel so Good  7.8.2016: That's my jam  6.11.2016: Skydive  6.3.2017: Wake me up  5.9.2017: Honeymoon  13.12.2017: Hands up

Japonsko.

8.10. 2013: Warrior type-A  9.10. 2013: Warrior Type-B  8.10. 2013: Warrior Limited Edition  13.11 2013: One Shot Type-A  13.11. 2013: One Shot Tybe-B  13.11. 2013: One Shot Limited Edition  8.3.2014: No Mercy Type- A,B, Limited Edition  11.8.2014: Excuse me Type - A,B, Limited Edition  29.2.2016 KINGDOM  24.6.2016: FEEL SO GOOD  18.11.2016: FLY HIGH  28.3. MASSIVE  31.3.2017: WAKE ME UP  13.12.2017: HANDS UP

B.A.P ( "비 에이피", "zkratka" Best Absolute Perfect) je jihokorejská šestičlenná K-pop skupina založena v roce 2011 pod vedením společnosti TS Entertainment.

B.A.P (coréen : 비에이피; acronyme de Best Absolute Perfect), est un boys band sud-coréen, originaire de Séoul. Il est formé en 2012 par le label TS Entertainment, et composé de six membres : Bang Yong-guk, Kim Him-chan, Jung Dae-hyun, Yoo Young-jae, Moon Jong-up et Zelo. Le, B.A.P fait ses débuts en sortant le single "Warrior", suivi du mini-album éponyme sorti en février 2012. Plus tard dans l'année, le groupe réalise le 28 octobre un concert à Changwon, et est considéré par les Grammy Awards comme « l'un des meilleurs moments de 2012 ». Leurs fans se nomment BABYz (BABY au singulier).


Děj.

Dětství.

Rusovlasá princezna Merida, princezna z DunBrochu, je prvorozená dcera skotského krále Ferguse a královny Elinor. Již od útlého dětství je velmi živá, temperamentní, svéhlavá a impulzivní dívka. Děj snímku začíná v době jejího dětství v den jejích narozenin, kdy od svého otce Frguse dostane jako dárek svůj první luk a začne se poprvé učit lukostřelbě. Merida vystřelí svůj první šíp, který jí zaletí do hlubokého lesa. Vydá se najít svůj ztracený šíp, přitom zde poprvé narazí na světélkující bludičky. Týž den však rodinu napadne velký a zlý medvěd Mordu, který těžce poraní krále Ferguse tak, že přijde o levou nohu, královna Elinor společně s dcerou Meridou však před medvědem stačí uprchnout na koni pryč.

Dospělost.

Další děj se odehrává v době princeznina dospívání v době, kdy je jí 16 let. Z princezny Meridy se stala výborná lučištnice, jezdkyně na koni a bojovnice s mečem. Velmi ráda se toulá po lesích, leze po skalách a vysedává na břehu horského jezera. Její bodrý tatínek král Fergus nosí na své levé noze protézu. Kromě ní do královské rodiny přibyli i tři nezbední a nenechaví rusovlasí bratříčkové, tři malí velmi rozverní princové Harris, Hubert a Hamish, které má Merida velice ráda a je vůči jejich dětským alotriím schovívavá. Matka královna Elinor nicméně svoji dceru vychovává jakožto budoucí dámu, ženu vladaře, princeznu a možnou královnu. Vychovává ji direktivně podle svého a k obrazu svému, o tužby, přání a pocity své dospívající dcery Meridy se ale pramálo zajímá. V rámci této výchovy jí také vypráví prastarou legendu o čtyřech princích, jejichž královská říše zanikla poté, co po otcově smrti se nejstarší syn pokusil, v rozporu s otcovým přáním, získat všechnu královskou moc pouze pro sebe. Konečnou konfliktní situaci v rodině pak královna Elinor způsobí tím, že odešle dopis třem spřáteleným klanům kvůli Meridiným plánovaným královským zásnubám aniž by jí o tom cokoliv řekla.  Poté, na podkladě královniny písemné pozvánky, po horském jezeře připlují na oficiální návštěvu tři lodě se třemi lordy a jejich syny, silný MacGuffin, bručivý Macintosh a hádavý Dingwall. Merida se ale vdávat vůbec nechce, krom toho se jí ani jeden z mladých lordů vůbec nezamlouvá. Proto ona sama navrhne po úvodním oficiálním uvítání v trůnním sále, že o její ruku budou soutěžit prvorození potomci z přítomných rodů, sama pak navrhne velký královský závod v její oblíbené lukostřelbě. Aby úmyslně porušila tradici a dala tak ostře najevo svůj nesouhlas, sama se, jakožto prvorozená ze slavného klanu DunBrochů, zúčastní této soutěže o ruku princezny z DunBrochu, tedy soutěží o svoji vlastní ruku. Stane se tak v rozporu se všemi pravidly a k všeobecné nelibosti všech přítomných a zejména matky Elinor. Celou soutěž pak vyhraje, což skončí prudkou rodinnou hádkou. Matku její vzpurné chování nakonec rozzuří natolik, že jí posléze její luk hodí do ohně v krbu. Merida se také rozzuří a rozetne mečem královnou Elinor vyšitou tapiserii, na které je vyobrazena ona sama společně s oběma svými královskými rodiči. Poté uteče pryč, usedne na svého koně Anguse a odjede na něm z hradu pryč do lesa.  V lese se opět setká s bludičkami, které ji nejprve zavedou na tajemné obřadní místo (dosti podobné proslulému britskému Stonehenge), pak jí odtud zavedou i do blízkého obydlí čarodějnice.  Čarodějnice se nejprve snaží předstírat, že je jen pouhá řezbářka (fakticky ale vyřezává jen samé postavy medvědů). Poté, co Merida spatří kouzelné koště, které samo zametá a objeví se čarodějnický pomocník v podobě havrana (krkavce), se čarodějnice ke svému čarodějnictví přizná. Nejprve se ale snaží princezně prodat něco ze svých řezbářských výtvorů, když to Merida odmítne, snaží se jí násilím vyhnat pryč. Posléze když Merida řekne, že koupí všechny řezbářské výrobky + 1 kouzlo, čarodějnice ustoupí. Poté, co jí ale Merida sdělí, že potřebuje kouzlo, které by změnilo její matku královnu, a tím změnilo i její vlastní osud, čarodějnice utrousí, že prince a princezny nerada dělá, že bylo mnoho reklamací a že poslední byl princ, který si od ní koupil mahagonové prkénko od záchodu. Nicméně nakonec kouzlo (za asistence svého čarodějnického pomocníka havrana/krkavce) vytaví a upeče v magickém kotli do podoby kouzelného koláčku. Nicméně Meridě ke kouzlu samotnému vůbec nic důležitého nesdělí.  Medida se s koláčkem vrátí do otcova hradu, podstrčí jej matce "na usmířenou" k snědku. Kouzlo postupně zapůsobí a královna se opravdu změní z člověka ve velkou hnědou medvědici. Tři malí princové pomohou Meridě matku-medvědici vyvést z hradu pryč před králem Fergusem, který je medvědobijec. Za odměnu jim Merida dovolí sníst v kuchyni co zde najdou (což je jejich oblíbená kratochvíle). Malí princové zde pak objeví zbytek kouzelného koláčku, po jeho ochutnání se také oni promění ve 3 malá medvíďata. Zoufalá Merida s matkou Elinor unikne otci a i všem dalším mužům-medvědobijcům. Za pomocí svých tří bratříčků, vyvede matku-medvědici z hradu do lesa. Zde společně stráví několik dní. Merida je obě živí lovem zvěře a ryb, učí matku poznávat přírodu a lovit i jíst ryby a lesní plody. Snaží se také najít chaloupku čarodějnice, neboť nutně touží zjistit jak se dá matka odčarovat zpět. Při jedné z výprav do lesa pak obě skutečně čarodějnou chýši najdou - čarodějnice však není osobně přítomna, nicméně jí však její obraz v čarodějném kotli napoví možné řešení. Obraz z kotle jí sdělí, že návrat do původního stavu je možný do 2. východu slunce, jinak se stane kouzlo trvalým. Kromě toho jí sdělí i nápovědu: "Chceš-li změnit osud Váš, zpřetrhaná pouta svaž".  Na skutečné řešení svého problému pak Merida přijde poté, co je bludičky zavedou na neznámé osamělé místo, kde naleznou dávnou zříceninu starého zaniklého hradu. Merida zde spadne do sklepního podzemí, kde najde prasklý reliéfní výjev pocházející z pradávné minulosti, který jí napoví správné řešení jejich problému. Na prasklém kamenném reliéfu je vyobrazen nejstarší princ, který se po otcově smrti oddělil od ostatních 3 bratrů-princů a způsobil tak zánik království. Merida přijde na to, že je nutno obnovit zpřetrhaná pouta, obnovit staré zpřetrhané rodinné vztahy. V troskách starého hradu však na ni číhá velký strašný medvěd Mordu, kterému s vypětím všech sil obě uniknou, matka-medvědice Meridu na svých zádech odnese pryč. Aby vše napravily, vydají se společně s matkou-medvědicí zpátky na svůj hrad klanu Dunbrochů, kde Merida hodlá sešít poničenou tapiserii s obrazem jejich rodiny - symbol poničených rodinných vztahů.  Nicméně v hradu se lordi s králem škorpí a hádají, bojují spolu různé souboje a vedou všeliké válečnické hry. Merida vstoupí doprostřed této válečné vřavy a pronese, k velké radosti matky Elinor o otce Ferguse, ke všem přítomným státnický proslov a zajistí tak klid a vzájemný smír, všem se také omluví za své nevhodné chování, které jim vysvětlí. Zde se zachová, k radosti své matky, jako skutečná budoucí dáma (možná budoucí královna). Svou královskou řečí odvede pozornost všech přítomných mužů natolik, že také umožní matce-medvědici, aby za jejich zády nepozorovaně pronikla do jedné z komnat hradu. Merida se pak s matčinou pomocí snaží sešít poničenou tapiserii, nicméně je zde obě dvě objeví král Fergus. Nevěří Meridě, že medvědice je zakletá královna Elinor a začne s medvědicí bojovat. Ta poplašená uteče z hradu pryč, všichni přítomní muži ji společně pronásledují. Král však Meridu zamkne v komnatě a klíč nechá u komorné, které zakáže Meridu pustit ven. Merida je nucena nejen urychleně sešít tapiserii, ale i sehnat klíč, aby se dostala ven. V tom jí pomůžou její tři malí bratříčci-medvíďata. Lstí získají od komorné klíč a Meridu osvobodí. Všichni společně pak nasednou na Meridina koně Enguse a upalují za muži zachránit matku Elinor. Merina během jízdy sešívá poničenou tapiserii. Muži nakonec medvědici doženou a spoutají lany na starobylém obřadním místě. Sem nakonec dorazí i Merida, zde svoji matku brání i proti svému rozzuřenému otci, který nemůže uvěřit, že to není žádná medvědice, ale zakletá královna, jeho žena. Nakonec vše vyřeší velký strašný medvěd Mordu, který je všechny přepadne. Král Fergus s ním neúspěšně bojuje, pomocí meče a luku s ním bezúspěšně bojuje i sama Merida. Když už se zdá, že medvěd Mordu Meridu přemůže a zakousne, matka-medvědice se vyrve ze všech pout a začne s velkým medvědem Morduem sama zápasit, nakonec se jí ho podaří udolat - na velkého medvěda se zřítí jeden z obřadních kamenů a zahubí jej. Z medvěda se uvolní duch zakletého prince, o kterém se zmiňovala čarodějnice (což možná byla ona zmíněná reklamace kouzla), o kterém také vyprávěly ony dávné legendy a jenž pocházel z oné tajemné zříceniny v lese.  Merida pochopí, že zde do 2. východu slunce může matku a bratry odčarovat zpět. Přikryje matku sešitou tapiserií, matce se omluví a v slzách ji poprosí o odpuštění, řekne že jí má ráda a poprosí, aby ji kouzlo vrátilo zpět. Což se nakonec i stane. Matka i malí princové se pod prvními slunečními paprsky promění zpět do lidské podoby. Všichni čtyři, včetně královny Elinor, jsou ale úplně nazí.  Obě dvě ženy se však změnily a začnou si navzájem rozumět - Merida konečně dospěla v ženu a Elinor pochopila svoji chybu, kterou udělala při výchově své dcery. Obě společně pak vyšívají novou tapiserii se zrzavou princeznou Meridou a velkou medvědicí Elinor. Lordi odjíždějí na lodích zpět domů, na jedné z lodí však neplánovaně odjíždějí i tři nezbední princové, zoufalý král Fergus vesluje za nimi v pramici po jezeře. Matka královna Elinor s dcerou princeznou Meridou se společně projíždějí lesem na koni kolem horského jezera ve vzájemné lásce, úctě i porozumění. Po titulcích dorazí i objednávka řezbářských produktů.

Poznámka.

Dějový motiv proměny člověka v medvěda a naopak je v tomto filmu velmi podobný disneyovskému snímku "Medvědí bratři" z roku 2003.

Rebelka (v anglickém originále Brave) je americká animovaná pohádka z roku 2012 studia Pixar distribuovaný firmou Walt Disney Pictures. Režii snímku provedli Mark Andrews a Brenda Chapman, která byla i spoluautorkou scénáře. Hudbu složil Patrick Doyle. Snímek získal Zlatý glóbus a Oscara pro rok 2012 za nejlepší animovaný film.

Rebelle ("") est le long-métrage d'animation des studios Disney. Réalisé en images de synthèse par Mark Andrews et Brenda Chapman pour Pixar, il est sorti en 2012. Il s'agit d'un conte merveilleux reposant sur une histoire originale et non pas d'une adaptation. L'histoire se déroule dans un royaume imaginaire d'Écosse médiévale. La princesse Mérida, jeune fille indépendante qui refuse de se marier, transforme accidentellement sa mère en ourse à la suite d'une dispute et doit trouver un moyen de sauver à la fois sa mère et le royaume sans renoncer à son idéal de vie.


Mládí a kariéra.

Narodil se v Stevenage v Hertfordshire v Anglii. Vyrůstal v Stevenage a trénoval v "National Youth Theatre" v Londýně. Jeho brzká kariéra začala vystoupením v britském televizním seriálu "Doctors", kde ztvárnil roli "Holdena". Mezi jeho filmové úspěchy patří filmy "Dveře dokořán, Potomci lidí a Malý Rambo".  V roce 2007 byl obsazen do teenagerského seriálu "Super drbna", založeného na knižní sérii stejného jména od spisovatelky "Cecily von Ziegesar". V důsledku přehlídky úspěchu, byl jmenován jedním z nejvíce žijících sexy mužů roku 2008 časopisem People. V následujícím roce se objevil na seznamu 100 Nejkrásnějších se všemi herci ze Super drbny. Získal dvě ocenění v roce 2008 a 2009 za nejlepšího televizního darebáka v "Teen Choice Awards" a byl "Objev roku 2010" od GQ.Entertainment Weekly ho jmenoval, postavou Chucka Basse číslem jedna v jejich seznamu "Nejlépe oblečených TV osobností roku 2008". V roce 2008 se stal novou tváří K-Swisk. Roku 2009 hrál v třetí řadě seriálu "Californication" společnosti Showtime studenta, který byl fascinován upíří literaturou. V květnu 2009 se připojil k filmu "Bouřlivé výšiny". Nicméně, v roce 2010 projekt přešel do rukou nového ředitele, který způsobil změnu v obsazení.  V lednu 2011 se připojil k filmu Clinta Eastwooda "J. Edgar". Tento životopisný film pojednává o Edgaru Hooverovi prvním kontroverzním řediteli FBI ztvárněný Leonardem DiCapriem. Tentýž rok se objevil v romantické komedii Holka s prknem vedle herečky Felicity Jones. Převedl knihu "Města padlých andělů" od Cassandri Clare do audio verze a také převyprávěl druhý román "Mechanický princ" z řady "The Infernal Devices". V polovině roku 2010 se stal celebritou filipínské značky Penshoppe a byl obsazen v novodobé úpravě filmu Romeo and Juliet jako Juliin bratranec Tybalt po boku "Hailee Steinfeld". V roce 2015 byl obsazen do seriálu stanice ABC "Wicked City". Seriál byl však zrušen po odvysílání 3 dílů. Seriál se však ujala společnost Hulu a odvysílala zbylých 5 dílů. V roce 2016 měl premiéru film "Miliardové výkupné". O rok později si zahrál ve filmu "Bankrot".

Osobní život.

Hrál v čele rockové kapely "The Filthy Youth" s dalšími muzikanty "Kenny "Axe Man" Arnold, David "Gattman" Gatt, Jimmy Wright, Tom Bastiani a John Vooght" ve Spojeném království, ale protože se chtěl věnovat své herecké kariéře s čímž nesouhlasila kapela, projevil zájem o založení nové skupiny v New Yorku.  Randil s Jessicou Szohr, jeho hereckou kolegyní v seriálu Super drbna, se kterou se rozešli v dubnu 2010. Později randil s Phoebe Tonkin, známou ze seriálu "", se kterou se rozešli v březnu 2011. Během let 2017 až 2018 chodil s s americkou modelkou Jessicou Serfaty.

Edward Westwick, také Ed Westwick (*27. června 1987, Stevenage, Anglie) je anglický herec a hudebník, který je nejlépe známý pro jeho roli Chucka Basse v dramatu a seriálu společnosti CW "Super drbna". Dále se objevil ve filmech "Samantha Darko" (2009), Holka s prknem (2011), "J. Edgar" (2011), "Romeo and Juliet" (2013) a "Last Flight" (2014. V roce 2015 hrál v seriálu stanice ABC "Wicked City".

Ed Westwick, né le à Stevenage en Angleterre est acteur britannique. Il est principalement connu pour le rôle de Chuck Bass dans la série télévisée "Gossip Girl".


Život.

Jeho otec byl ruský židovský anarchista Alexandr Šapiro, který bojoval v anarchistické armádě Ukrajince Nestora Machna a musel po Říjnové revoluci z Ruska uprchnout před bolševiky. Usadil se Německu, kde se narodil i Alexander. Otec se pak zúčastnil i španělské občanské války na straně republikánů. Když se dostal do rukou nacistů, skončil v Osvětimi. Alexander s matkou prošli různými tábory, ale nakonec je zachránil protestantský kněz André Trocmé.  Alexanderovi se v důsledku dramatického dětství nedostalo takřka žádného matematického vzdělání, přesto po válce začal udivovat svými originálními matematickými řešeními. Roku 1948 přišel do Paříže, roku 1959 nastoupil do Ústavu pro vyšší vědecká studia ("Institut des Hautes Études Scientifiques"). Zde se proslavil sérií objevů: Grothendieck-Riemann-Rochova věta, topos, teorie svazků, K-teorie, teorie motivů. Jeho způsob práce byl neobvyklý, proslulé se staly jeho semináře se studenty, které se protáhly i na dvanáct hodin. Výsledkem byl v roce 1966 zisk Fieldsovy medaile, nejprestižnější matematické ceny vůbec.  Roku 1970 však náhle opustil ústav. Oficiálním zdůvodněním bylo, že ústav bere peníze od ministerstva obrany, což bylo pro Grothendiecka jako přesvědčeného pacifistu nepřijatelné. Podobná politická gesta byla od roku 1968 ve Francii poměrně obvyklá. Jenže u Grothendiecka šlo o symptom hlubší vnitřní přeměny, neboť záhy opustil matematiku a vědu vůbec. Začal se věnovat anarchistické politice, boji za odzbrojení a za ochranu přírody.  V roce 1988 se zcela izoloval od světa, žil v lesích, držel tvrdé půsty a pravděpodobně zcela propadl šílenství. V textech, které ještě sdílel se světem (od jisté doby zrušil poštovní schránku a přestal komunikovat zcela) byly rozvíjeny pozoruhodné teorie, například, že ve snech lze získat důkaz boží existence, nebo že mezi lidmi se pohybují mutanti, kteří zvěstují spirituálnější budoucnost lidstva, přičemž těchto mutantů bylo v dějinách prozatím osmnáct a patřil k nim anarchista Petr Kropotkin, osobitý teolog Teilhard de Chardin či psychoanalytik Sigmund Freud. Když ho v lesích vypátrala jistá kolegyně, tvrdil jí prý, že svět je ovládán ďáblem.

Alexander Grothendieck (28. března 1928 v Berlíně – 13. listopadu 2014 v Saint-Girons) byl francouzský matematik německého původu, který se výrazně podílel na rozvoji algebraické geometrie. Mezi jeho nejznámější úspěchy patří důkazy většiny Weilových domněnek (poslední z nich později dokázal jeho žák Pierre Deligne), ovšem podstatnější je jeho celkový vliv na rozvoj oboru, na algebraickou geometrii, homologickou algebru, topologii i funkcionální analýzu. Byl jedním z členů skupiny Nicolas Bourbaki. V roce 1966 byl oceněn Fieldsovou medailí. V druhé části života se vědy vzdal ve prospěch politického aktivismu a v závěru života se u něj patrně rozvinula psychóza.

Alexandre (ou Alexander) Grothendieck () est un mathématicien français, né le à Berlin et mort le à Saint-Lizier, près de Saint-Girons (Ariège). Il est resté longtemps apatride tout en vivant principalement en France ; il obtient la nationalité française en 1971.


Biografie.

Narodil se v židovské rodině, později konvertoval ke křesťanství. Vystudoval filozofii respektive právo na Univerzitě v Curychu a Vídeňské univerzitě. V roce 1853 se habilitoval jako docent soukromého práva a téhož roku nastoupil jako pedagog na Karlo-Ferdinandovu univerzitu v Praze. V roce 1856 přešel opět na Vídeňskou univerzitu. V roce 1857 získal titul profesora.  V roce 1861 publikoval (spolu s Adolfem Fischhofem) studii nazvanou "Zur Lösung der ungarischen Frage", ve které předznamenal dualistické státoprávní řešení v podobě rakousko-uherského vyrovnání.  Od konce 60. let 19. století se zapojil i do politického života. Od roku 1867 byl poslancem Dolnorakouského zemského sněmu, který ho roku 1867 zvolil poslancem Říšské rady (celostátní zákonodárný sbor, tehdy ještě nevolen přímo, ale tvořen delegáty jednotlivých zemských sněmů). Zde ale fakticky nepůsobil, nesložil slib a rezignoval na mandát v zemském sněmu i v Říšské radě. V roce 1869 se stal členem Panské sněmovny.  Politicky měl blízko k německé liberální Ústavní straně. V roce 1870 byl jedním z hlavních kritiků konzervativní vlády Alfreda von Potockého, kterou v horní komoře parlamentu označil za „"polovičatou v záměrech i konání, vnitřně rozpolcenou a ochromenou".“ Později, po smrti Antona von Schmerlinga byl vůdcem liberálů v Panské sněmovně.  26. listopadu 1871 se stal ministrem bez portfeje Předlitavska ve vládě Adolfa von Auersperga. Ministrem byl až do 15. února 1879. Je považován za jednoho ze zakladatelů rakouského civilního práva, podílel se na zřízení správního soudu a byl jedním z autorů volební reformy v roce 1873.  V roce 1880 (podle jiného zdroje roku 1881) byl jmenován prezidentem říšského soudního dvora, což byla tehdy nejvyšší justiční pozice v monarchii.

Joseph Unger též Josef Unger (2. července 1828 Vídeň – 2. května 1913 Vídeň) byl rakousko-uherský, respektive předlitavský právní odborník a politik, v období let 1871–1879 ministr bez portfeje Předlitavska.

Joseph Unger (né le à Vienne et mort le dans la même ville) est un avocat, écrivain et politicien autrichien qui atteint le statut de président de la Cour suprême. Il est considéré comme le fondateur de la loi autrichienne.


Metody měření tržního podílu.

Celkový tržní podíl – podíl obratu firmy na celkovém tržním obratu. Tržní podíl na obsluhovaném trhu – podíl obratu firmy na celkovém obratu na trhu, který firma obsluhuje (obsluhovaným trhem rozumíme všechny kupce, kteří jsou ochotni koupit výrobek, který společnost nabízí). Relativní tržní podíl – vyjádření tržního podílu v porovnání s největším konkurentem.

BCG matice.

S tržním podílem úzce souvisí tzv. BCG matice, kterou vytvořila Boston Consulting Group, protože chtěla pomoci při analýze své obchodní jednotky nebo výrobkové řady. Poprvé byla použita v roce 1968 a její principy fungují dodnes. Cílem bylo poskytnout manažerům vodítko, aby mohli lépe alokovat finanční prostředky na vývoj těch produktů, které jsou pro firmu přínosné a důležité. V praxi se matice spojuje také s životním cyklem výrobku.  BCG matice představuje uspořádání strategických jednotek společnosti (SBU- strategic business unit) v kvadrantech, kde je na svislé ose zaznačen růst trhu (ukazatel atraktivity trhu), a na vodorovné ose relativní tržní podíl (ukazatel pozice firmy na trhu). Pomocí zaznačených hodnot můžeme odečíst čtyři typy SBU:  Hvězdy – Výrobky, služby či oblast podnikání, které se vyznačují vysokým tržním podílem na rychle se rozvíjejícím trhu. Jsou finančně náročné, jelikož vyžadují značné investice, aby se udržely na trhu, jelikož rychlý růst trhu přiláká konkurenci. Hvězdy představují nový výrobky na začátku svého životního cyklu, převážně doplněné nějakou inovací. Postupem času se jejich růst zpomalí a stanou se z nich dojné krávy.  Dojné krávy – Jedná se o zavedené a úspěšné SBU charakteristické vysokým podílem na pomalu rostoucím trhu, takže už nepotřebují takové investice jako hvězdy. Dojné krávy představují vrchol životního cyklu výrobku, a proto, aby se tam udržely co nejdéle, je dobré tento výrobek exportovat do zahraničí a prodloužit tak jeho funkci generátoru financí.  Prašiví psi – Malý tržní podíl a pomalu rostoucí trh představuje další skupinu SBU. Rodí se obvykle ze špatných manažerských rozhodnutí nebo z dojných krav, o které se firma nedostatečně starala. Představují výrobky na konci svého životního cyklu. Zdálo by se, že nejlepší by bylo se takových produktů zbavit, nicméně nic není tak jednoznačné. Pokud takové výrobky firmě sice nic nevydělávají, nejsou vyloženě ztrátové a firma s jejich pomocí propaguje své jméno nebo jiné výrobky, stojí za uvážení, zda si je ponechat. Jedná se například o zvýhodněné služby pro sociálně nebo zdravotně postižené občany. Druhým příkladem je získání referencí, které pomohou firmě v budoucnu.  Otazníky – Podnikatelské jednotky s nízkým podílem na rychle rostoucím trhu. Představují pro manažery zásadní otázku, do kterých otazníků se vyplatí investovat, aby si udržely svůj podíl a v budoucnu jej navýšily, proměnily se ve hvězdy a posléze dojné krávy.

Strategie spojené s portfolio analýzou BCG.

Strategie zvýšení tržního podílu – firma zakládá nové SBU v perspektivních odvětvích. Tato strategie se doporučuje zejména pro otazníky, které mají předpoklady stát se hvězdou. Vyžaduje silnou finanční podporu ze strany firmy.  Strategie zachování stávajícího tržního podílu - tato strategie je uplatňována u dojných krav, kdy pro firmy je obvykle důležité udržet si toto postavení i do budoucna. Dále se tato strategie využívá u hvězd, které si chce firma udržet nebo zlepšit jejich pozici. V takovém případě firma předpokládá, že růst trhu se zpomaluje a z hvězd se stávají dojné krávy.  Strategie snížení tržního podílu s cílem získat okamžitě anebo ve velmi krátkém časovém horizontu zvýšené příjmy hotových peněz. Hlavní myšlenkou této strategie je získání hotových peněz, které pak firma investuje do hvězd, případně do nadějných otazníků. Tržní podíl je zde snižován na úkor dojných krav, otazníků i prašivých psů s nejasnou budoucností.  Strategie odchodu z trhu – jedná se o likvidaci podnikatelských jednotek (SBU), jejichž program může být ukončen nebo mohou být prodány a získané prostředky pak investovány jinde. U likvidovaných jednotek jde zejména o psy, případně také o příliš nákladné otazníky.  Vzhledem k tomu, že postavení jednotek v matici není neměnné, musí být firmy neustále připraveny na změny v postavení stávajících jednotek i na vstupy jednotek nových.

Ansoffova matice.

Matice produktů a expanze na nové trhy je manažerským nástrojem pro identifikaci příležitostí k růstu tržního podílu. Využívá se, pokud je nějaký produkt na konci svého životního cyklu a firma se musí rozhodnout, co s ním udělá. Umožňuje zvolit vhodnou tržně-produktovou strategii podniku a ohodnotit související rizika. Zachycuje dvě dimenze: Vertikální osa trhů – stávající a nové trhy  Při kombinaci těchto proměnných dostaneme čtyři možné strategie: tržní penetraci, rozvoj produktu, rozvoj trhu a diverzifikaci.  Tržní penetrace – Jedná se o nejméně rizikovou strategii, při které se firma snaží ještě více proniknout se stávajícím produktem na již existujícím trhu. Firma chce zvýšit tržby pomocí zvýšených výdajů na podporu prodeje, reklamy apod. Může využít stávající zdroje, kapacity a postupy, ale pokud už se o to jednou snažila a neuspěla, je nutné zvolit jinou variantu.  Rozvoj trhu – rizikovější než předchozí, hledání nových [tržní segment|tržních segmentů]] a zákazníků, kterým firma nabízí své produkty. Firmy volí tuto možnost, pokud je pro ni složité přejít na nové produkty, stávající trhy a segmenty jsou vyčerpány nebo pokud existuje právní omezení na daném trhu.  Rozvoj produktu – opět více rizikovější strategie než předchozí, ambiciózní strategie, kdy firma zůstává na stávajících trzích, ale investuje do vývoje a výzkumu produktu, na jehož konci představí inovovaný nebo zcela nový produkt. Nejvíce se využívá v automobilovém průmyslu pro nové modely aut. Pokud je firma úspěšná a silná v inovacích, může tato strategie přinést zvýšení tržního podílu.  Diverzifikace – nejrizikovější strategie, při které firma nabízí nové produkty na nových trzích, o kterých má malé znalosti. Nemá žádné zkušenosti, proto je nutná velice dobrá analýza a příprava celého projektu.

Tržní podíl slouží k hodnocení konkurenční pozice podniku. Předpokladem je, že jakmile roste tržní podíl společnosti, tak zároveň roste také její zisk. Pokles nákladů je důsledek snadnějšího přístupu k levným zdrojům a také zvýšenou mírou hospodárnosti. Pokud má podnik vyšší tržní podíl, tak je pro něj snadnější nákup nebo výroba vlastních komponent. Tedy dosažení většího tržního podílu je důležitý pro získání silnější konkurenční pozice.

La part de marché d'un produit, d'un service, ou d'une entreprise d'un marché donné est le pourcentage de ses ventes sur ce marché par rapport au total des ventes de ce produit faites par ses concurrents et elle-même.


Etymologie.

Jméno rodu "Salvia" bylo publikováno v roce 1753 v Linného díle "Species Plantarum". Pochází z latinského slova "salvare", což znamená léčit. Upozorňuje na léčivou moc šalvěje, která byla známa již od starověku. Tento základ přešel i do českého výrazu "šalvěj," a to prostřednictvím staroněmeckého "Salveie", resp. "Salbeie".

Systematika rodu.

V čeledi hluchavkovitých ("Lamiaceae") patří rod šalvěj do její nejrozsáhlejší podčeledi "Nepetoideae", bohaté na množství oblíbených aromatických a léčivých bylin. V ní dále spadá do tribu "Menthae" a subtribu "Salviinae", v němž se nachází mimo jiné společně s meduňkou ("Melissa"), rozmarýnem ("Rosmarinus"), perovskií ("Perovskia") a dalšími několika rody.  Co se týče jednotlivých druhů, jejich udávaný počet se v průběhu doby značně proměňoval vzhledem k množství variant a poddruhů, kterým byla mnohdy dávána samostatná druhová jména. U různých autorů se jejich počet blížil až dvěma tisícům, postupně byl zredukován na méně než jeden tisíc. Gabriel Alziar v jeho "Catalogue synonymique des" 'Salvia' "du monde" (1989) uvádí na 700 taxonů šalvějí, studie z roku 2017 pak 980 druhů. Lektotypem rodu je šalvěj lékařská ("Salvia officinalis").  Na dlouhou dobu respektované systematické pojetí rodu vytvořil v letech 1832–36 George Bentham, který 291 tehdy známých druhů rozdělil do čtyř podrodů a 14 (později pouze 12) sekcí podle morfologie květů, především tyčinek. Podrody "Salvia" (obsahující tři sekce) a "Sclarea" (taktéž tři sekce) zahrnují v jeho pojetí výhradně šalvěje Starého světa, podrod "Calosphace" (jediná sekce) americké šalvěje a podrod "Leonia" (pět sekcí) má kosmopolitní rozšíření. Z Benthamovy klasifikace pak s většími či menšími obměnami vycházely i systematické popisy rodu od dalších autorů.

Fylogenetika.

Fylogenetické průzkumy konce 20. a počátku 21. století ukázaly, že rod ve stávajícím smyslu není monofyletický, ale parafyletický, a tedy nadále neudržitelný. Skládá se ze čtyř poměrně dobře molekulárně i geograficky vylišených vývojových větví (kladů), které v sobě obsahují i pět menších vnořených rodůː "Dorystaechas", "Meriandra", "Perovskia", "Rosmarinus" a "Zhumeria." V různých studiích se pak objevují dva možné legitimní způsoby řešení, jak k rodu nadále přistupovatː  Nejbližší společný předek všech šalvějí (v širokém pojetí) existoval patrně v pozdním eocénu až středním oligocénu (zhruba před 34–26 miliony let), hlavní diverzifikace v rámci rodu probíhala v období miocénu. Počet chromozómů se liší podle jednotlivých vývojových větví a může nabývat hodnot 2n = 16, 22, 28, 30, 32 nebo 64; vyskytuje se i mnoho polyploidních druhů.

Ekologie a rozšíření.

Šalvěje jsou obvykle vytrvalé byliny, polokeře či keře, zřídka též jednoletky nebo dvouletky. Vyskytují se převážně v tropických, subtropických a mírných oblastech Starého i Nového světa. Největší druhové diverzity dosahuje rod v oblasti na jih od Kalifornie, ve Střední a na západě Jižní Ameriky (asi 540 druhů), v eurasijské oblasti od Středomoří po Střední Asii (250 druhů), na východě Asie (Čína, Korea, Japonsko, asi 90 druhů) a v jižní a jihovýchodní Africe včetně Madagaskaru (30 druhů). Menší množství druhů obývá střed a východ Spojených států amerických, mírné klimatické oblasti západní, střední a východní Evropy, severovýchodní Afriku a Arabský poloostrov. Pouze jediný druh ("Salvia plebeia") zasahuje svým areálem na Indický subkontinent, do Indonésie a okrajově též na území Austrálie. Přirozeně šalvěje chybí na Sibiři, v Kanadě nebo na Novém Zélandu.  Vývojovým centrem rodu je zřejmě oblast Středomoří a jihozápadní Asie; na západ Severní Ameriky a dále na jih přešly druhy zřejmě přes Beringovu šíji, druhy rozšířené na východě Spojených států pak severoatlantickou cestou.  Co do ekologických nároků většinou vyžadují teplá a slunečná stanoviště s dobře propustnými, spíše vysychavými a na živiny chudšími půdami. Jen menší část druhů roste ve stínu nebo ve vlhku. Půdní reakce přitom nesmí být kyselá. Některé polokeřovité a keřovité druhy se kromě pohlavního rozmnožování šíří i vegetativně, zakořeňováním převislých větví (hřížením).

Vzhled.

Vegetativní orgány.

Lodyha je obvykle přímá nebo vystoupavá, větvená, na průřezu čtyřhranná, u polokeřovitých druhů dřevnatí. Na nadzemních částech rostlin (listy, stonek) jsou časté jednoduché a/nebo žláznaté chlupy (trichomy). Většinou vstřícně uspořádané listy jsou rozděleny na kratší či delší řapík a listovou čepel. Listy jsou obvykle jednoduché, většinou křižmostojné, se zpeřenou žilnatinou, celokrajné nebo s okrajem zubatým či vykrajovaným; někdy jsou hluboce laločnaté až peřenodílné, mnohdy až vlnatě chlupaté, zřídka lysé. U některých druhů tvoří přízemní růžici. Palisty nejsou vyvinuty.  Vzrůst šalvějí se může pohybovat od někdy i méně než 10 cm (drobný polopouštní polokeřík bochánkovitého habitu "Salvia aegyptiaca") až po více než dva metry.

Generativní orgány.

Květy jsou oboupohlavné, někdy se zakrnělými, sterilními tyčinkami (a tedy funkčně samičí). Umístěny jsou buď jednotlivě, nebo (většinou) v chudých či bohatých lichopřeslenech, uspořádaných dále do hroznovitých, klasovitých nebo latovitých květenství. Jejich podpůrné listeny jsou opadavé nebo vytrvalé, zpravidla velmi odlišné od lodyžních listů a mohou být u některých druhů barevně velmi dekorativní. Listence jsou obvykle drobné až stěží rozpoznatelné, stejně tak stopky květů.  Co do tvaru jsou květy souměrné (zygomorfní), pětičetné. Trubkovitý či zvonkovitý kalich je rozeklaný do dvou laloků, horní je dvoj- nebo trojčetně uspořádaný, spodní má dva zuby. Koruna se skládá z pěti srostlých korunních lístků a má pro hluchavkovité typickou dvoupyskatou strukturu (v různých tvarových variacích). Barva květů se pohybuje v odstínech od bílé po žlutou nebo od červené a růžové po fialovou až čistě modrou. Opylovány jsou blanokřídlým hmyzem (včelami nebo čmeláky) nebo i ptáky (například v Jižní Americe kolibříky).  Ze čtyř tyčinek jsou dvě spodní přeměněny na jalová staminoidia, která slouží jako pákový mechanismus k poprášení hmyzího opylovače pylem z vrchních fertilních tyčinek. Zajímavostí je, že tento v rámci celé čeledi unikátní jev se u příslušníků rodu vyvinul nezávisle na sobě ve třech vývojových větvích. Tyčinky dozrávají zpravidla dříve než samičí orgány (protandrie). Čnělka pestíku je niťovitá, z květu obvykle daleko vystupující, blizna dvojklaná, semeník svrchní, srostlý ze dvou plodolistů. Plodem jsou tvrdky poltící se na čtyři hladké, lysé, kulovité či vejčité plůdky, které ve vlhku často slizovatí.

Obsahované látky.

Šalvěje obsahují značné množství látek, z nichž nejdůležitější jsou silice, třísloviny, fenolické látky a flavonoidy. Trichomy a žlázy produkují éterické oleje, v nichž bylo nalezeno až 60 komponentů, a to více v listech než v květech. Z nich převažují monoterpeny (thujon, kafr, cineol, borneol, limonen, alfa- a beta-pinen, geraniol, linalool) a seskviterpeny (karyofylen, humulen, salven, viridifol). Dále jsou zde triterpenové kyseliny oleanolová a ursolová a další diterpenické a triterpenické látky (sclareol v šalvěji muškátové, kamfen, antisepticky působící karnozol a řada dalších). Šalvěj divotvorná obsahuje halucinogenní diterpen salvinorin A a pro tyto své vlastnosti byla středoamerickými Indiány využívána k rituálním účelům.  Dále se vyskytují flavonoidy (kvercetin, luteolin), hořčiny, třísloviny, fytoestrogeny a různé organické kyseliny (např. kyselina rozmarýnová, kyselina kávová). K použití se sbírají obvykle listy, méně často celá nať.

Použití.

Gastronomie.

Nejužívanější evropskou šalvějí je pravděpodobně šalvěj lékařská, známá jako léčivka a koření již od starověku. Její listy se využívají při vaření jako koření, především v rámci středomořské kuchyně do omáček, ke grilovaným masům a rybám. Užívá se též jako dochucovadlo do sýrů, bylinkových másel nebo větrových bonbónů. Šalvěj hispánská produkuje jedlá semena zvaná "chia", která mají vysoký obsah bílkovin, vápníku, omega-3 mastných kyselin a α-linolenových kyselin (ALA). Drcená semena šalvějí vyskytujících se na jihozápadě USA a v Mexiku ("Salvia apiana", "Salvia columbariae") jsou přísadou cereální suroviny zvané „pinole“, užívané na výrobu kaší, tortil a jiného pečiva.  Listy šalvěje ladné ("Salvia elegans") silně voní po ananasu a používají se na ochucování dezertů a aromatizaci vermutů, dezertních a sladkých vín, podobně jako šalvěj muškátová.  Šalvěje patří také mezi významné medonosné rostliny s vysokou produkcí nektaru. Šalvějový med je světlý až bílý, hustý a jemně aromatický, s vysokým obsahem sacharózy a fruktózy, proto pomalu krystalizuje.

Léčitelství.

Léčivé druhy šalvějí (především šalvěj lékařská, muškátová, křovitá nebo bílá) mají antiseptické účinky, jsou tedy užívány např. na bolesti v krku, angíny a různé záněty v podobě bylinného čaje nebo jako kloktadlo. Působí též jako karminativum proti špatnému zažívání, bolestem žaludku a břicha, proti nadměrné plynatosti, střevům dodává úlevu od bolesti (například po antibiotické terapii). Šalvěj má antioxidační, protikřečové a protimikrobiální účinky. Užívá se tedy i proti nadměrnému pocení, k čištění zubů a osvěžení dechu. Účinná je při hormonálních a klimakterických obtížích, pomáhá při nervovém vypětí a depresích, stimuluje imunitu. Ve větších dávkách může být toxická kvůli obsahu thujonu, nedoporučuje se též při kojení a těhotenství.  Šalvěj muškátová ("Salvia sclarea") se používá při ošetřování kůže a je zdrojem tzv. muškátového oleje. Její éterický olej má stimulační účinky na centrální nervový systém, při vyšších dávkách působí euforicky. Jako bylinný všelék je v Mexiku užívána "Salvia azurea". Z listů šalvěje levandulolisté ("Salvia lavandulifolia") se připravuje povzbuzující odvar a výzkumy prokázaly její pozitivní efekt na paměťové funkce mozku.  Esenciálních olejů mnoha druhů se využívá v aromaterapii a kosmetice. Další jsou využívány jako rituální a očistná vykuřovadla (šalvěj lékařská, šalvěj bílá). Šalvěj divotvorná, řečená též věštecká šalvěj ("Salvia divinorum"), se pěstuje pro psychedelické účinky, u indiánského kmene Mazatéků byla intoxikace způsobená žvýkáním listů (méně často kouřením) po tisíciletí součástí rituálních obřadů.

Kosmetika.

Šalvějová silice získávaná destilací suchých stonků šalvěje lékařské pomocí vodní páry má jemnou, sladce bylinnou, kafrovou vůni a využívá se jako přísada pro pánskou kosmetiku, též do mýdel a ústních vod. Pleťová voda s šalvějí má ozdravné účinky na problematickou pleť, má stahující a dezinfekční schopnosti. Užívá se též k masážím. Podobné, avšak omezenější uplatnění má ostře kořenitě vonící silice šalvěje muškátové.

Okrasné využití.

Mnohé druhy a odrůdy jsou pro atraktivní vzhled listů a květů v celé škále barev používány k okrasným účelům. Uplatňují se jednak jako letničky a přenosné květináčové rostliny, jednak jako trvalky. Estetický účinek je u některých druhů ještě zesilován jejich silnou vůní.  Jako letnička se v evropských podmínkách pěstuje například šalvěj zářivá ("Salvia splendens") s nápadnými zářivě červenými, růžovými nebo fialovými květy; modře kvetou šalvěj pomoučená ("S. farinacea") nebo šalvěj odstálá ("S. patens") a šalvěj zahradní ("S. horminum"), které jsou použitelné i do suchých vazeb. Dvouletá a značně aromatická je šalvěj muškátová, dorůstající značných rozměrů a atraktivní světle lilákovými květy s velkými krémově narůžovělými listeny. K oblíbeným vytrvalým šalvějím patří šalvěj lékařská v mnoha kultivarech (např. s panašovanými nebo červeně zabarvenými listy), šalvěj hajní nebo vlhko vyžadující šalvěj slatinná ("Salvia uliginosa"). Unikátní dvoubarevné (červeno-bílé) květy má kultivar 'Hot Lips' šalvěje drobnolisté ("Salvia microphylla").

Vybrané druhy.

Vzhledem k obrovskému množství druhů blížícímu se tisícovce nemůže být následující seznam ani zdaleka vyčerpávající. Uvedeny jsou některé vybrané druhy, s nimiž se můžeme setkat v českém prostředí, v botanických zahradách a literatuře. Pro kompletní soupis druhů viz externí odkaz na Biolib.  Původem ze Starého světaː  Původem z Nového světaː

Odkazy.

Externí odkazy.

Šalvěj ("Salvia") je rod aromatických bylin, polokeřů či keřů z čeledi hluchavkovitých. Se 700–1100 druhy je tradičně považován za nejpočetnější rod čeledi; fylogenetické studie první a druhé dekády 21. století však prokázaly, že v dosavadním pojetí rod není monofyletický a bude vyžadovat zásadní revizi. Šalvěje jsou kosmopolitně rozšířeny, nejvíce druhů roste ve Střední a Jižní Americe, ve Středomoří a ve východní Asii. Šest druhů se považuje za původní v české květeně, některé odolnější pěstované druhy zde příležitostně zplaňují.

Les sauges forment le genre Salvia. Ce sont des plantes de la famille des Lamiacées qui comprend plus de 900 espèces, annuelles, bisannuelles, vivaces ou arbustives. Une dizaine de sauges sont indigènes en Europe, par exemple la sauge des prés.


Karel von Hohenzollern-Sigmaringen (1785-1853)

Charles de Hohenzollern-Sigmaringen (1785-1853)

Biografie.

Původ, mládí.

Karel se narodil jako druhý (avšak jediný přeživší) syn knížete Antona Aloyse von Hohenzollern-Sigmaringen (1762–1831) z jeho manželství s Amalií Zephyrinou (1760–1841), dcerou knížete Philippa Josepha von Salm-Kyrburg. Jeho matka považovala život v malém provinčním Sigmaringen, kam přišla v roce 1784, za „„"nesnesitelně stísňující"““ a deset týdnů po porodu svého druhého (v podstatě však jediného) syna zanechala dítě v Sigmaringen a převlečená za muže prchla nejprve ke svému bratrovi do Kirnu a posléze do Paříže, kde strávila větší část svého života. Zde zabránila mediatizaci hohenzollernských knížectví. Svého jediného syna hodlala oženit co nejlépe a za změněné politické situace po francouzské revoluci a po nástupu Napoleona na francouzský trůn se nejvýhodnější jevilo spojení s Napoleonovou rodinou; naplánovala tedy sňatek Karla s neteří Caroliny Bonaparte, nejmladší sestry Napoleonovy.

Manželství, potomci.

Plány se podařilo dovést k úspěšnému konci a Karel, který platil za spíše ostýchavého, se tedy oženil 4. února roku 1808 v Paříži s Antoinette (1793–1847), o osm let mladší dcerou Pierre Murata, bratra neapolského krále Joachima Murata, Napoleonova maršála a švagra (manžela jeho nejmladší sestry Caroline). Nerovný sňatek byl pruským panovnickým domem smluvně uznán, aby děti z něho vzešlé byly legitimizovány.  Z tohoto manželství se narodily čtyři děti – syn a tři dcery:  Po smrti své první manželky (v roce 1847) se Karel 14. března roku 1848 v Kupferzell oženil podruhé, a to s Kateřinou (1817–1893), dcerou knížete Karla Albrechta von Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürst a vdovou po hraběti Franzi Erwinovi von Ingelheim.

Kníže.

Polních tažení napoleonských válek se účastnil Karel jako příslušník francouzské armády a často byl v osobních službách Napoleonových, roku 1813 však přešel na stranu spojenců. Roku 1831 po smrti svého otce se stal knížetem von Hohenzollern-Sigmaringen, již předtím však se významně účastnil vládních záležitostí. Roku 1833 svolal ustavující zemský sněm a vyhlásil přitom ústavu jako zemský zákon knížectví. Roku 1838 povolal Ludwiga Hasenpfluga do čela vnitřní správy knížectví. Založil zemskou nemocnici a nechal postavit veřejné budovy na Leopoldově náměstí ("Leopoldplatz") v Sigmaringen (dnes sídlo Hohenzollernské zemské banky). Karlovou zásluhou bylo také zrušení nevolnictví, založení Antonovy a Karlovy ulice v Sigmaringen a řady dalších staveb. Byl považován za velmi sečtělého a vedl korespondenci s významným vědcem Alexandrem von Humboldtem.  Za revolučních událostí v roce 1848 odstoupil Karel 25. srpna z trůnu knížectví ve prospěch svého liberálně vzdělaného a liberálně smýšlejícího syna Karla Antona.  Zemřel 20. února roku 1785 v Bologni na cestě do Říma.

Karl Anton Friedrich Meinrad Fidelis von Hohenzollern-Sigmaringen (20. února 1785, Sigmaringen – 11. března 1853, Bologna) byl v letech 1831–1848 kníže von Hohenzollern-Sigmaringen.

Charles de Hohenzollern-Sigmaringen (en allemand : ")", né à Sigmaringen le et décédé à Bologne le est un membre de la maison princière de Hohenzollern-Sigmaringen.


Klubová kariéra.

KRC Genk + hostování.

Marvin Ogunjimi poprvé nastoupil do profesionálního fotbalu v barvách belgického klubu KRC Genk během sezóny 2005/06. Do Genku přišel již v létě 2004. 2. října 2005 debutoval v belgické lize v zápase proti domácímu celku Beerschot AC (remíza 2:2). Ogunjimi šel na hřiště v 87. minutě. V roce 2007 odešel na hostování do nizozemského druholigového klubu RKC Waalwijk, kde odehrál 27 zápasů a vstřelil celkem 10 branek.  Roku 2008 se vrátil do Belgie do Genku a v sezóně 2008/09 získal s mužstvem belgický fotbalový pohár. Genk porazil ve finále KV Mechelen 2:0, obě branky vstřelil Ogunjimi (ve 43. a 62. minutě). V sezóně 2010/11 vyválčil s Genkem ligový titul a na začátku následující sezóny získal s klubem belgický Superpohár.

RCD Mallorca.

V létě 2011 měl přestoupit do španělského klubu RCD Mallorca, nicméně potřebné dokumenty přišly do sídla FIFA 7 minut po přestupové uzávěrce a transfer tak byl zamítnut. Přestup se uskutečnil během dalšího přestupového okna 14. listopadu 2011. Z Mallorcy poté hostoval ve třech belgických klubech.

Strømsgodset IF.

V roce 2014 odešel do norského klubu Strømsgodset IF.

Reprezentační kariéra.

A-mužstvo.

V říjnu 2010 se rozhodoval, zda bude reprezentovat Belgii nebo Nigérii. Rozhodl se pro belgický národní tým. V A-mužstvu Belgie debutoval 8. října 2010 v kvalifikačním utkání proti domácímu Kazachstánu. Ogunjimi šel na hřiště ve druhém poločase za stavu 0:0 a dvěma góly zařídil vítězství Belgie 2:0. Trefil se i v následujícím domácím zápase 12. října proti Rakousku, jedním gólem přispěl ke konečné remíze 4:4 po divokém průběhu. I tentokrát se jednalo o kvalifikační střetnutí na Euro 2012. Do konce kvalifikačního cyklu stihl dát ještě další dva góly. 3. června 2011 zařídil domácí remízu 1:1 s Tureckem a 7. října 2011 se v Bruselu jednou brankou podílel na vítězství 4:1 nad hostujícím Kazachstánem. Přes jeho gólovou potenci se Belgie na evropský šampionát neprobojovala, skončila s 15 body na třetím (nepostupovém) místě o dva body za druhým Tureckem, které směřovalo do baráže.

Marvin Ogunjimi (* 12. října 1987, Mechelen, Belgie) je belgický fotbalový útočník a reprezentant nigerijského původu, který hraje od roku 2014 v norském klubu Strømsgodset IF.

Marvin Ogunjimi est un footballeur international belge né le à Malines (Belgique) et évoluant actuellement au poste d'attaquant. Il est actuellement sous contrat au Patro Eisden Maasmechelen.


Popis.

Jsou to rostliny jednoleté nebo vytrvalé s oddenky, tenkými větvenými kořeny a lodyhami vzpřímenými, vystoupavými nebo poléhavými. Lodyhy bývají většinou větvené, někdy mají zpětné háčky, pomoci nichž se opírají o sousední rostliny a často rostou současně s neplodnými prýty. Listy jsou jen lodyžní, nejčastěji přisedlé, úzce podlouhlé nebo kopinaté, mírně kožovité a s jednou žilkou. Listy mají palisty, které bývají od listů nerozeznatelné; přesleny, které spolu zdánlivě vytvářejí, jsou vlastně dva vstřícně vyrůstající listy s palisty, jež srostly nebo se naopak rozdělily na více částí.  Květy ve vrcholících se skládají do úžlabního nebo vrcholového vidlanu či laty, které bývají bohatě rozvětvené. Květy se stopkami bez listenců jsou nejčastěji oboupohlavné, jen někdy jsou postranní květy vrcholíků samčí. Kalich obvykle chybí nebo je silně redukován, kolovitá nebo nálevkovitá koruna se čtyřmi plochými nebo miskovitými plátky má krátkou trubku. Barvu mívá bílou, žlutou, nazelenalou, růžovou nebo fialovou. Semeníky tvořené dvěma plodolisty mají dvě čnělky s kulovitou bliznou. Květy jsou opylovány entomogamně, u některých druhů dochází k autogamii. Plodem je dvounažka rozpadající se na dva merikarpy s hladkým či drsným povrchem nebo s háčky, šíří se většinou pomoci zoochorie.

Význam.

Některé druhy svízele mají léčivé účinky, působí diureticky, odstraňují křeče hladkého svalstva a čistí krev i pokožku. V moderním lékařství však tyto rostliny už zcela ztratily na významu, stejně jako při barvení látek. Také vlastnost některých druhů zaplevelovat pole je silně potlačena.

Taxonomie.

V České republice se vyskytuje těchto 26 druhů svízele a jeden kříženec:

Externí odkazy.

Svízel ("Galium") je široký rod bylin z čeledi mořenovitých, ve které je řazen do podčeledi "Rubioideae". Rostliny tohoto rodu, tvořeného asi 400 druhy, se vyskytují ve všech světadílech. Přizpůsobily se různým prostředím a rostou v chladných horských i arktických oblastech, ve vyšších nadmořských výškách tropů, nejvíce druhů se vyskytuje v mírném a subtropickém pásmu.

Les gaillets sont des plantes de la famille des Rubiacées appartenant au genre "Galium", dont quelques-unes sont également appelées « caille-lait ».


Obsah povídky.

V povídce převážně vystupují postavy známé z prvního dílu. Čtrnáctiletý Emil Tischbein je pozván svým kamarádem s přezdívkou Profesor, aby s ním a dalšími chlapci strávil prázdniny v lázeňském městě Korlsbüttel u Baltského moře ve vile, kterou mu odkázala jeho prateta. Kromě nich tam budou ještě Profesorovi rodiče se služkou, Emilova sestřenice Pony a také Emilova babička. Chlapci se koupají a prožijí také dobrodružství při plavbě na plachetnici, se kterou uvíznou na písčině u malého ostrůvku a musí být po nich vyhlášeno pátrání.  Emilovi ale kazí radost z pobytu skutečnost, že jeho maminka se chce provdat za nadstrážmistra Jeschkeho. Představoval si totiž, že až vyroste, o maminku se postará sám, a je mu to líto. Netuší, že maminka považuje sice Jeschkeho za velmi milého muže, ale raději by s Emilem také zůstala sama. Uvědomuje si však, že Emil bude chtít dále studovat, a že by nemusela mít na jeho studia peníze.  V lázeňském hotelu vystupuje v rámci varietního představení akrobatické trio The three Byrons (Tři Byronové), otec se dvěma dvojčaty. Brzy se ale zjistí, že jde ve skutečnosti o Němce a že vůbec nejde o otce se syny. Jeden z chlapců jménem Pavel, se kterým tzv. pan Byron (ve skutečnosti se jmenuje Jinak) vystupuje, ale začíná příliš růst a přestává být pro akrobacii vhodný. Proto chce Jinak tajně z města prchnout, ponechat Pavla jeho osudu a namísto něho si sebou vzít nové (třetí) dvojče, malého pikolíka z hotelu. Ten naštěstí Emilovi a jeho přátelům vše řekne a oni se rozhodnou, že tomuto podlému činu zabrání a o Pavla se postarají. Dopadnou ho při útěku z města a pod pohrůžkou zavolání policie od něj vymůžou pro Pavla odstupné. Také pro Pavla uspořádají sbírku. Když pak zjistí, že se v místním kině bude promítat film "Emil a detektivové", přihlásí se majiteli kina a dohodnou s ním, že za týdenní živé vystupování v kině po skončení filmu bude Pavlovi věnován výtěžek z prvního představení.  Mezitím babička z dopisu od své dcery zjistí, proč je Emil někdy tak smutný a promluví si s ním. Emil pochopí, že se maminka chce vdát i z lásky k němu a že on jí v tom z lásky k ní nemůže bránit.

Emil a tři dvojčata (1934, Emil und die drei Zwillinge) je povídka s detektivním motivem určená dětem, kterou napsal německý spisovatel Erich Kästner a ilustroval Walter Trier. Jde o pokračování autorovy knihy "Emil a detektivové" (1928, Emil und die Detektive) a odehrává se dva roky po událostech v této knize popisovaných.

Émile et les Trois Jumeaux ("Emil und die drei Zwillinge") est un roman pour la jeunesse de l'écrivain allemand Erich Kästner publié en 1934.


Základní informace.

Dadaab se nachází v distriktu Garissa přibližně 100 kilometrů západně od keňsko-somálské státní hranice.  Před zřízením refugia pro uprchlíky zde tradičně žilo obyvatelstvo tvořené somálskými kočovnými pastevci velbloudů a koz. Nejbližším městem je Garissa, centrální sídlo Severovýchodní keňské provincie.

Základna UNHCR.

Ve městě zřídil základnu Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR), která spravuje další uprchlické tábory okolo měst Hagadera, Ifo a Dagahaley. Mezinárodní humanitární organizace CARE byla zodpovědná za realizaci pomoci a správu kampu, jenž se rozkládá na celkové ploše 50 km s poloměrem 18 km od Dadaabu.  Místní populace je tvořena lidmi, kteří sem uprchli před válečnými konflikty ve východoafrickém regionu. Většina z nich – Somálci, stejně jako národnostní menšiny včetně Bantuů –, odešla během občanské války v Somálsku. Následná vlna imigrace směřovala z jižně položeného údolí řeky Džuba a oblasti Gedo, zatímco jiní sem dorazili z měst Kismaayo, Mogadišu a Bardera. V roce 1999 se Spojené státy rozhodly prioritně řešit otázku bantuských uprchlíků ze Somálska v rámci projektu amerického ministerstva zahraničí, označovaného za nejambicióznější plán přesídlení v Africe. Tisíce Bantuů se usídlilo v Dadaabu, jakožto přechodném útočišti před plánovaným přesídlením do Ameriky.  Základna byla vybudována na počátku devadesátých let 20. století. Vzhledem ke zvyšující se populaci UNHCR oslovila německého architekta Wernera Shellenberga, jenž navrhl základnu v Dagahaley, a Pera Iwansona, který ji měl uvést v život. Řadu let uprchlický tábor spravovala organizace CARE, od níž vedení převzala GTZ.  Roku 2011 se v důsledku hladomoru v Africkém rohu dramaticky zvýšila imigrace do místních táborů. V červenci 2011 rostl počet příchozích o více než tisíc osob za den. Základnu, jejíž kapacita byla plánována na přibližně 90 000 osob, obývalo v červenci 2011 podle údajů OSN 439 000 uprchlíků s výhledem na půl miliónu Afričanů do konce téhož roku, což z dadaabského kampu učinilo největší uprchlický tábor na světě.  Do února 2012 humanitární organizace směřovaly úsilí zejména do výstavby zavlažovacích kanálů a distribuce semen rostlin.  V roce 2011 tábor Dadaab navštívila také americká herečka Kristin Davisová, jako velvyslankyně mezinárodní organizace Oxfam.

Dadaab je keňské město v polovyprahlé (semiaridní) oblasti, ležící v Severovýchodní provincii. K roku 2011, kdy zde našli útočiště lidé postižení hladomorem v Africkém rohu, bylo uváděno jako největší uprchlický tábor na světě.

Dadaab est une ville du comté de Garissa, au Kenya. Proche de la frontière somalienne, elle est connue pour être au centre d'un ensemble de camps de réfugiés, qui constituent ensemble « le plus grand camp de réfugiés du monde ».


Původ a výskyt.

"P. ramorum" byla popsána v USA v roce 1995, kde způsobila hromadné odumírání porostů dubů ("Lithocarpus densiflorus" a dalších). V Evropě, kam byl patogen zavlečen nezávisle, byl zaznamenán v r. 1993 a šířil se zprvu zejména ve školkařských a zahradnických provozech. V roce 2009 bylo ve Spojeném království a později i v Irsku identifikováno hromadné odumírání lesních porostů modřínu (zejména modřínu japonského) vyvolané tímto druhem. Dodnes byla "P. ramorum" zjištěna ve 20 evropských zemích včetně ČR, kde má nyní ovšem status eradikovaného druhu. Původ tohoto patogenu dodnes zůstává neznámý.

Příznaky.

Na amerických dubech ("Lithocarpus densiflorus", "Quercus agrifolia", "Q. kelloggii") a dalších stromovitých dřevinách (z evropských např. na buku lesním) se napadení projevuje usycháním nových výhonů, žloutnutím a usycháním olistění, na kmenech a větvích se objevují nekrózy vodivých pletiv a kůry a na povrchu borky nad  nekrózami lze nalézt červenavé až černé výtoky pigmentů. Napadené dřeviny mohou odumřít během několika let. Z epidemiologického hlediska je významné napadání podrostových stálezelených křovin jako je např. "Umbellularia californica," na jejichž listech se vytváří velké množství infekčního inokula.  Na modřínech (modřín japonský, m. opadavý) způsobuje patogen nekrózy jehlic, usychání větví či jejich částí, nekrózy kůry kmene a charakteristické silné výtoky pryskyřice v místech napadení. V okolí poškozených modřínových výsadeb může dojít i k napadení celé řady dalších dřevin jako jsou buk, kaštanovník, bříza, douglaska a další.  Na stálezelených okrasných keřích v Evropě a rovněž v ČR patogen způsobuje skvrnitosti listů s typickým difúzním okrajem, vadnutí a usychání pupenů, výhonů a větví a odumírání hostitelů. Symptomy jsou stejné jako projevy napadení, které způsobují další, mnohem běžnější druhy r. "Phytophthora", např. "P. plurivora" či "P. cactorum". Patogen způsobuje rovněž hniloby kořenů a krčků svých hostitelů.

Šíření.

"P. ramorum" je heterothalický organismus se dvěma pohlavními (párovacími) geograficky více či méně oddělenými typy (v Evropě převažuje typ A1), tzn. že za běžných podmínek se pohlavně nerozmnožuje. Patogen se na dlouhé vzdálenosti šíří spolu s infikovaným rostlinným materiálem nebo substrátem ve formě aktivně rostoucího mycelia nebo chlamydospor.  Z epidemiologického hlediska je velmi významný fakt, že patogen vytváří opadavá sporangia, která se mohou šířit větrem i na relativně dlouhé vzdálenosti. Po dopadu na hostitele buď sporangium klíčí přímo, nebo se za vhodných poměrů (v kapce vody) z něj uvolní zoospory, které hostitele infikují. patogen se samozřejmě může šířit i půdními kapilárami ve formě volně plovoucích zoospor podobně jako tzv. půdní fytoftory.

Ochrana rostlin.

Ochrana rostlin je stejná jako v případě napadení jinými patogeny r. "Phytophthora", přičemž velmi významná je prevence. "P. ramorum" jako významný škodlivý organismus podléhá od r. 2002 v EU regulaci dle rozhodnutí Komise 2002/757/ES. V České republice se na něj konkrétně vztahuje rozhodnutí SRS 006995/2007 nařizující mimořádná rostlinolékařská opatření.

Fytoftorové odumírání (tzv. "dieback") je závažné onemocnění nadzemních částí dřevin způsobené některými druhy r. "Phytophthora" (Eukaryota: Chromalveolata: Stramenopila: Oomycetes) – zejména "P. ramorum", "P. kernoviae", "P. nicotianae", "P. plurivora", "P. cactorum" a dalšími, které jsou schopny se šířit vzduchem. Tyto patogeny mohou rovněž způsobovat kořenové hniloby. Jedním z nejvíce nebezpečných druhů této skupiny vzduchem se šířících fytoftor je "Phytophthora ramorum", která způsobuje závažná onemocnění dřevin, např. náhlé odumření dubů "sudden oak death" v Severní Americe či náhlé odumření modřínů "sudden larch death" v západní Evropě. Mimoto napadá celou řadu dalších dřevin včetně okrasných jako jsou např. pěnišník, kalina, pieris, ze kterých byla v ČR rovněž izolována (vybrané izoláty jsou uloženy v České sbírce fytopatogenních oomycetů).

Phytophtora ramorum est une espèce de champignons oomycètes de la famille des "Peronosporaceae". Cette espèce, signalée au milieu des années 1990 en Europe puis en Amérique du Nord, est un agent phytopathogène polyphage qui attaque de nombreuses espèces ligneuses (arbres et arbustes), forestières et ornementales. Elle est notamment responsable de l'épidémie de la maladie dite « mort subite du chêne » qui décime les chênes dans les forêts de Californie et de l'Oregon.


Stanoviště.

Láčkovka soudečkovitá roste nejčastěji ve vlhkých, stinných lesích, na půdách chudých na živiny. Na Borneu roste v lesích Kerangas, což jsou lesy na kyselých písčitých půdách s nízkým obsahem fosforu. Dále roste v bažinatých lesích, kde je půda pokryta tenkou vrstvou rašeliny, tvořené nedokonale rozloženým spadaným listím. Vyskytují se v nadmořské výšce od 0 do 2100 m n. m. Na Sumatře a poloostrovní Malajsii se vyskytuje do nadm. výšky 1100 m převážně ve vlhkých lesích, kde jsou půdy extrémně chudé na živiny. Občas rostou také na okrajích rýžových polí. Na Nové Guineji roste nejčastěji v araukáriových lesích a také v sekundárních lesích, které vznikají na území původního lesa, zasaženého např. požárem, větry či sesuvy. Byly zaznamenány také výskyty na podmáčených travnatých územích.

Popis.

Díky zvláštní morfologii pastí a specifickému vzrůstu si tuto láčkovku nespletete s jiným druhem tohoto rodu. "N. ampullaria" je stálezelená liána. Stonek "N. ampullaria" se může vyšplhat až do 15m výšky. Listy jsou světle zelené, až 25 cm dlouhé a až 6 cm široké. Pasti se vytvářejí na úponkách na konci listu. Láčky, většinou relativně malé, maximálně cca 10 cm vysoké a cca 7 cm v průměru, jsou soudečkovitého/džbánkovitého tvaru. Víčko je velmi úzké a je odklopeno dozadu. Obústí pasti je široké a vpadlé směrem dovnitř. Na listech, rostoucích na vystoupavém stonku, se pasti tvoří velmi zřídka. Bývají také menší než pasti na růžicových listech. Zbarvení láček se pohybuje od světle zelené až po tmavě červenou, existuje mnoho forem s žíhanými pastmi či různě zbarveným obústím. Na Sumatře a poloostrovní Malajsii se nejčastěji vyskytuje forma se světle zelenými pastmi nebo zelená, žíhaná červenými skvrnami. Rostliny s celočervenými pastmi můžeme najít na Borneu. Jedinci "N. ampullaria" s největšími pastmi byli zaznamenáni na Nové Guineji. Květenstvím "N. ampullaria" je řídká lata. Je to jediná láčkovka Sumatry a poloostrovní Malajsie, tvořící latnaté květenství. U drtivé většiny láčkovek je květenství hroznovité.

Masožravost.

"Nepenthes ampullaria" se odklonila od masožravosti, většinu živin získává "trávením" spadané listové hmoty. Je tedy převážně saprofágní. Víčko pasti je velmi malé a odklopené, což umožňuje chytání opadu. Nektarové žlázy, jež se vyskytují se na spodní straně víčka a lákající kořist, se u "N. ampullaria" téměř nevytvářejí. Žlaznatá oblast na vnitřní straně láčky, tvořící trávicí tekutinu, dosahuje až k obústí. Kluzká vosková zóna, zabraňující kořisti uniknout z láčky, je zde redukována. Láčky tohoto druhu jsou proti mnoha jiným druhům relativně dlouho aktivní. Několik organismů se dokonce dokázalo přizpůsobit k životu v pastech. Jsou to především larvy moskytů a také některé druhy bakterií. Tyto organismy pomáhají rostlině rozkládat listovou hmotu a dodávat rostlině dusík ve formě amonných iontů.

Fauna uvnitř láček.

Bylo zaznamenáno 59 druhů živočichů, žijících v láčkách "N. ampullaria". Mezi těmito živočichy jsou např. některé nejmenší druhy žab Starého světa, "Microhyla nepenthicola" nebo pavouk z čeledi běžníkovitých, "Misumenops nepenthicola".

Vnitrodruhové taxony.

Nejnověji popsaná varieta, "N. ampullaria" var. "racemosa", se vyskytuje v Sarawaku a má hroznovité květenství.

Přírodní hybridy.

"N. ampullaria" kvete jednou až dvakrát ročně, vždy po několik týdnů. Doba květu se často shoduje s dobou květu druhů, s nimiž tvoří přírodní hybridy. Byli zaznamenáni následující kříženci "N. ampullaria":

Láčkovka soudečková ("Nepenthes ampullaria", latinsky: "ampulla" = láhev), je výrazný a snadno poznatelný druh láčkovky, vyskytující se na Borneu, Molukách, Nové Guineji, poloostrovní části Malajsie, Singapuru, Sumatře a v Thajsku.

Nepenthes ampullaria est une plante carnivore d'Asie du sud-est qui pousse jusqu'à 1000 m d'altitude, dans les zones marécageuses des forêts tropicales.


Život.

Narodil se ruským rodičům v Lotyšsku, které bylo součástí Sovětského svazu. Pro studium tance se rozhodl ve 12 letech. V někdejším Leningradě pak vyhledal renomovaného pedagoga Alexandra Ivanoviče Puškina. Ten jeho taneční schopnosti zdokonalil, takže v pouhých 18 letech získal smlouvu jako sólový tanečník v proslulém Kirovově baletu.  V roce 1974 se rozhodl k radikálnímu životnímu kroku – při turné po Kanadě tam požádal o politický azyl. Začal žít v New Yorku, kde se stal hvězdou (a později ředitelem) souborů "American Ballet Theater" a "New York City Ballet". Vytvořil své verze Čajkovského baletů "Labutí jezero" "Louskáček" a také "Dona Quijota", "Popelky" a dalších. Spolupracoval s dalšími významnými choreografy. V roce 1989 se rozhodl věnovat se nejnovějším trendům tance. Ve spolupráci s choreografem Markem Morrisem založil skupinu "White Oak Dance Project". Podílel se na tvorbě televizních programů "Baryšnikov v Bílém domě" (1979) nebo "Baryšnikov na Broadwayi" (1980). Získal cenu Emmy a za výkon v psychologickém filmu "Nový začátek" byl nominován na Oscara. V roce 1985 účinkoval ve snímku Taylora Hackforda "Bílé noci", kde hrál ruského emigranta, tanečníka "Kolju". K tomuto filmu byl natočen i videoklip Say You, Say Me, který nazpíval Lionel Richie a získal za ni Oskara. Hrál významnou roli v poslední sezoně amerického televizního seriálu "Sex ve městě."  V říjnu 1996 věnoval dvě sólová představení v Praze bývalé první dámě Olze Havlové in memoriam. Do Prahy se vrátil znovu v prosinci 1999 se svým souborem. V říjnu 2018 vystoupil se sólovou inscenací Nového divadla v Rize "Brodskij/Baryšnikov v" rámci Mezinárodního divadelního festivalu Pražské křižovatky, který je věnován politickému a divadelnímu odkazu Václava Havla.  Lotyšský parlament Saeima mu udělil 27. dubna 2017 lotyšské občanství za zvláštní zásluhy o dobré jméno Lotyšska. Americké občanství si Baryšnikov ponechal.

Osobní život.

Jeho bývalou partnerkou je herečka Jessica Lange, s niž má dceru Alexandru. Matkou dalších tří potomků je bývalá baletka Lisa Rinehartová.

Michail Nikolajevič Baryšnikov (rusky "Михаи́л Никола́евич Бары́шников", v anglické transkripci "Mikhail Baryshnikov", * 28. ledna 1948, Riga, Sovětský svaz, nyní Lotyšsko) je rusko-americký tanečník, baletní mistr, choreograf a herec. Je významnou osobností ruského baletu. Po své emigraci v roce 1974 do Spojených států pokračoval v taneční kariéře, ale prosadil se také jako filmový herec.

Mikhaïl Nikolaïevitch Baryshnikov (en, ), né le à Riga, est un danseur, chorégraphe, directeur de ballet et acteur d'origine russe naturalisé américain.


Výskyt.

Čeleď "Winteraceae" pochází z prehistorického superkontinentu Gondwana později rozděleného na dnešní Jižní Ameriku, Afriku, Arábii, Indii, Austrálii a Antarktidu. "Takhtajania" vyrůstá výhradně v horském deštném pralese na Madagaskaru. Roste v místech s velkým spadem dešťových srážek (3000 mm/rok) a malými průměrnými rozdíly mezi teplým (26,9 °C) a chladným (22,3 °C) ročním obdobím.

Historie.

Prvým Evropanem, který tuto rostlinu spatřil, byl francouzský botanik Henri Perrier de la Bâthie, který aniž by tušil, co vidí, ji nalezl roku 1909 v masivu Manongarivo ve středním Madagaskaru. Po více než 50 létech prozkoumal v roce 1963 tento neidentifikovaný, v herbáři pařížského muzea uložený nález, francouzský botanik René Paul Raymond Capuron. Ten zjistil, že se jedná o nový druh, který zařadil do rodu "Bubbia" a pojmenoval po objeviteli "Bubbia perrieri". V roce 1978 toto překlasifikovali botanici M. V. Baranova a Jean-François Leroy a zařadili vzorek do nového rodu "Takhtajania" pojmenovaném po věhlasném rusko-arménském botanikovi Takhtajanovi. Živou rostlinu však nikdo od roku 1909 neviděl.  V roce 1997 rozpoznal americký biolog George Edward Schatz v neidentifikovaném vzorku sesbíraném roku 1994 dlouho nespatřenou rostlinu a vydal se ji hledat. Rok nato bylo na východní straně pohoří Anjanaharibe v národním parku Anjanaharibe-Sud ve středním Madagaskaru, v nadmořské výšce 1100 až 1550 m nalezeno na ploše asi 10 km2 okolo 18 000 rostlin druhu "Takhtajania perrieri". Roku 2000 objevil výše zmíněný biolog Schatz obdobným způsobem, na základě posouzení starého sběru z národního parku Masoala, další místo, kde vyrůstají tři exempláře rodu "Takhtajania".

Popis.

"Takhtajania perrieri" je skrovně rozvětvený, stále zelený keř nebo strom vyrůstající do výše 5 až 9 metrů, průměr kmene bývá nejvýše okolo 10 cm. Podlouhlé obvejčité listy dosahují délky až 20 cm a střídavě vyrůstají většinou ve shlucích na koncích větví. Tlusté, dužnaté listy s narůžovělými řapíky jsou lesklé a při poranění vydávají kořeněnou vůni. Jejich obvejčité celistvé čepele jsou na svrchní straně tmavě zelené, na spodní světlejší a mívají drobné průsvitné skvrnky.  Anatomickou zvláštností je nepřítomnost cévních svazků rozvádějících vodu; k transportu tekutiny slouží jiné buňky obdobně jako u nahosemenných rostlin (cévice). Tento přenos vody je méně výkonný a rostliny jsou citlivé na vyschnutí půdy. Původně se předpokládalo, že je to reliktním pozůstatkem z doby, kdy rostliny byly bez cévních svazků. Později se prokázalo, že se v tomto případě jedná o jejich druhotnou ztrátu, o adaptaci na chladné prostředí, ve kterém může voda zmrznout. V současnosti je toto přizpůsobení vzhledem ke klimatu již nepotřebné, rostlina ho ale nemůže zvrátit a musí vyrůstat ve stále vlhké půdě s dostatkem humusu.  Oboupohlavné květy obvykle menší než 2 cm se rozvíjejí na počátku suššího období (v dubnu až červnu), jsou sestaveny do převislého terminálního květenství s osou zbarvenou do červena. Malé kališní lístky jsou zeleno-bílé. Tmavě červené až fialové korunní lístky nestejné velikosti jsou na okrajích lemovány bíle, vyrůstají ve třech kruzích po 4-4-5.

Rozmnožování.

V rozvitém květu, který plní svou úlohu jen po tři až čtyři dny, jsou prvý den funkční jen samičí orgány, na stopkatém semeníku se dvěma srostlými pestíky ční zářivě bílá blizna která produkuje sladký nektar. Navečer se menší vnitřní korunní lístky uzavřou a případné opylovače (drobný blanokřídlý nebo dvoukřídlý hmyz) v květu uvězní. Druhého dne se uzavřené okvětí opět otevře a blizna změnou barvy signalizuje již neschopnost se opylit. Květ přechází do samčí fáze, v přeslenech vyrůstajících 12 tyčinek se znatelně zvětší a jejich prašníky počínají uvolňovat pyl. K večeru se vnitřní korunní lístky opět uzavřou, aby se třetí den ráno otevřely a prašníky mohly dále rozdávat pyl. Totéž se může dít ještě jeden den, pak okvětí opadá a z květu se line nelibý zápach.  Rostlina v na noc uzavřeném květu produkuje teplo, které vede k případnému páření uvězněného hmyzu a nakladení vajíček. Tento předpoklad potvrzují nalezené larvy v květu na konci samčí fáze. Popsaný způsob opylování je považován za typický pro vývojově velmi staré kvetoucí rostliny.  Červené kulaté nebo vejčité plody mající asi 1 cm v průměru dozrávají v lednu, jsou křehké a rychle se kazí. Není známo, jak se jejich semena rozšiřují, vzhledem k výrazné barvě se soudí, že snad pomocí ptáků. Pod plodícími rostlinami se ale nalézá veliké množství semen, takže mnoho jich asi nebývá rozneseno. Navíc se téměř všechny známé exempláře vyskytují v jediném nevelkém areálu.

Ohrožení.

Podle "The IUCN Red List of Threate ned Species" je "Takhtajania perrieri" považována za ohrožený druh.

Takhtajania perrieri je jediný druh monotypického rodu Takhtajania z čeledi winterovité ("Winteraceae"), endemit Madagaskaru. Je bazálním taxonem celé čeledi, jedné z nejstarších čeledí kvetoucích rostlin která existuje již od doby střední křídy, více než 120 miliónů let.

Cette plante pré-historique datant de 120 millions d'années est endémique de la réserve spéciale d'Anjanaharibe Sud, à proximité de la ville d'Andapa dans le Nord Est de Madagascar.


Klubová kariéra.

Do Ajaxu přestoupil 17. října 2008 za odhadovanou částku 1 milion eur v roce 2008 z dánského celku Odense BK. Prošel mládežnickými týmy a v A-mužstvu debutoval v Eredivisie 17. ledna 2010 v zápase proti NAC Breda (1:1). Trenér Ajaxu Martin Jol jej přirovnal k dřívějším klubovým talentům Wesley Sneijderovi a Rafaelu van der Vaartovi. Vyzdvihl jeho schopnost číst hru, kterou mimo dvou zmíněných fotbalistů měl i legendární dánský záložník Michael Laudrup, který také působil v Ajaxu Amsterdam.  30. srpna 2013 oznámil anglický klub Tottenham Hotspur, že Eriksena získal z Ajaxu za 13,5 milionu eur.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Eriksen hrál za dánské reprezentační výběry od kategorie do 17 let. S reprezentací do 21 let se v roce 2011 zúčastnil Mistrovství Evropy hráčů do 21 let, které se konalo právě v Dánsku (to mělo jistou účast jako pořadatelská země). Dánům se postup do vyřazovací fáze nezdařil (i když o něj bojovali v závěrečném utkání základní skupiny), se třemi body skončili po prohrách se Švýcarskem (0:1) a Islandem (1:3) a výhře nad Běloruskem (2:1) na poslední čtvrté příčce základní skupiny A. Eriksen zaznamenal jeden gól v zápase s Běloruskem.

A-mužstvo.

V A-týmu Dánska zažil debut 3. března 2010 ve Vídni v přátelském utkání s Rakouskem. Nebyla to vítězná premiéra, Dánsko podlehlo soupeři 1:2, Eriksen nastoupil na hřiště v 57. minutě (za stavu 1:2).  První gól za seniorskou reprezentaci vstřelil v kvalifikační střetnutí s domácím Islandem 4. června 2011, kdy v 75. minutě vstřelil branku na konečných 2:0 pro Dánsko.  Nastoupil i v kvalifikaci na MS 2014. Hrál např. v utkání s Českou republikou na Andrově stadionu v Olomouci 22. března 2013, kde Dánsko porazilo ČR 3:0. Nastoupil v základní sestavě i v dalším kvalifikačním utkání 26. března 2013 v Kodani proti hostujícímu Bulharsku, které skončilo remízou 1:1. Dánsko získalo z 5 zápasů jen 6 bodů a kleslo na čtvrté místo za Českou republiku.  Účast Christiana Eriksena na vrcholových turnajích:

Mistrovství světa 2010.

Zúčastnil se Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice, kde se Dánsko utkalo v základní skupině E postupně s Nizozemskem (14. června, prohra 0:2), Kamerunem (19. června, výhra 2:1) a Japonskem (24. června, prohra 1:3). Do utkání s Nizozemskem nastoupil v 73. minutě, proti Kamerunu nehrál a proti Japonsku šel na hřiště v 67. minutě. Dánsko skončilo se třemi body na nepostupovém třetím místě tabulky a se světovým šampionátem se rozloučilo.

EURO 2012.

Eriksen hrál i na Euru 2012, kde se Dánsko střetlo v základní skupině B („skupina smrti“ - nejtěžší základní skupina na turnaji) postupně s Nizozemskem (9. června, výhra 1:0), Portugalskem (13. června, prohra 2:3) a Německem (17. června, prohra 1:2). Ke všem třem zápasům nastoupil v základní sestavě, Dánsko získalo 3 body a umístilo se na třetí příčce, což na postup do čtvrtfinále nestačilo.

Christian Dannemann Eriksen (* 14. února 1992, Middelfart, Dánsko) je dánský fotbalista a reprezentant, který v současné době hraje na postu záložníka v italském klubu FC Inter Milán.

Christian Dannemann Eriksen, né le à Middelfart au Danemark, est un footballeur international danois évoluant au poste de milieu offensif à l'Inter Milan.


Starověk.

Ve starověku byla titulem Královna nebes označována a uctívána bohyně plodnosti (Ištar, Astarta, Ísis). Proti pohanskému titulu královny nebes píše prorok Jeremiáš: "„Synové sbírají dříví, otcové zapalují ohně a ženy hnětou těsto. Dělají obětní koláče pro královnu nebes a přinášejí úlitby jiným bohům, aby mě uráželi."" (Jer 7, 18)

Nanebevzetí.

Pokud tedy katolíci a pravoslavní titulují Pannu Marii jako Královnu nebes, není to tím, že by neznali Písmo Svaté, ale proto, že podle církevní nauky byla Ježíšova matka Maria vzata do nebe s duší i tělem: „Když konečně Neposkvrněná Panna, která byla uchráněna od jakékoli poskvrny dědičné viny, dokončila svůj pozemský život, byla s tělem i duší vzata do nebeské slávy a vyvýšena Pánem jako královna všeho tvorstva, aby se dokonaleji připodobnila svému synu, Pánu pánů a vítězi nad hříchem a smrtí.“ Nanebevzetí Panny Marie je zvláštní účastí na vzkříšení jejího Syna a předjímá vzkříšení ostatních křesťanů (KKC 966). Východní křesťané tento den označují Zesnutí (Uspenie). Maria byla vzata do nebe, protože dostala největší plnou míru Boží milosti a neměla žádnou vinu.

Ježíš Kristus Král.

Křesťané titulují Ježíše Krista Králem všeho a Marie je matkou krále, tedy královnou. V židovské tradici byla vždy matka panovníka jmenována královnou matkou ( גברה = gebírá). Křesťané v mnoha textech Starého Zákona viděli v titulu královny, Panny a Matky symbol a alegorii Panny Marie. Žalm 44 [45]: „Královna stojí po Tvé pravici ve zlatém rouchu ozdobená ofirským zlatem." (nemluví se zde ale o matce Ježíše Nazaretského: "Dcery královské jsou mezi tvými nejvzácnějšími, královna v ofírském zlatě zaujímá místo po tvé pravici. " pozn: [králova nevěsta - manželka (Neh 2:6; Da 5:2), nikoliv matka (1Kr 15:13v)] [Ofírské zlato bylo považováno za zvlášť kvalitní. Srv. 1Kr 9:28p a 1Pa 29:4.] [tj. je na čestném místě; srv. Ž 110:1; 1Kr 2:19]") Sv. apoštol Jan píše v Apokalypse: „A ukázalo se veliké znamení na nebi: Žena oděná sluncem, s měsícem pod nohama a s korunou dvanácti hvězd kolem hlavy (Zj 12, 1)." Protože Panna Maria byla první z lidí vzata do nebe, věří křesťané, že tento dar dá Bůh i jim. I další věřící budou mít účast na Kristově království, jak píše sv. apoštol Petr: "Vy jste národ vyvolený, královské kněžstvo, lid, který patří Bohu(1 Pt 2, 9)."  Po svém vzkříšení se ji Ježíš ukázal a za 40 dní vystoupil do nebe, kde usedl po pravici Boha Otce jako král.

Regina caeli laetare.

O Velikonocích se v církvi zpívá k Panně Marii zvláštní starověký chvalozpěv Regina caeli laetare:  "Raduj se, královno nebeská, aleluja!"  "Protože splnil Pán slova svá, aleluja!"  "Z mrtvých vstal, matko, Ježíš tvůj, aleluja,"  "u něho za nás oroduj (přimluv se), aleluja."  latinsky:  "Regina cæli, lætare, alleluia!"  "Quia quem meruisti portare, alleluia!"  "Resurrexit, sicut dixit, alleluia!"  "Ora pro nobis Deum, alleluia!"

Maria, Ježíšova matka, je v katolické a pravoslavné církvi titulována jako Královna či Královna nebes. Katolíci slaví liturgickou památku Panny Marie Královny 22. srpna. Tento titul neuznávají protestanti a katolíkům jej vytýkají. Tyto výtky jdou tak daleko, že je obviňují z modloslužby.

Reine du ciel ( "Regina Caeli") est un titre donné à Marie, mère de Jésus, par les chrétiens principalement de l'Église catholique et l'Église orthodoxe, dans une certaine mesure, par l'anglicanisme et certaines Églises évangéliques luthériennes telles que l'Église de Suède. Le titre est une conséquence du premier concile d'Éphèse au, dans lequel Marie fut proclamée, titre traduit en latin par "Mater Dei", en français.