Vznik a inscenační historie.

Skladatel Uzeir Hadžibekov napsal v letech 1908–1915 šest oper integrujících domorodé umění pěvecké improvizace – mugamu – a vedle toho tři hudební komedie; tento soubor děl položil základy ázerbájdžánského hudebního divadla a první z nich, "Lejli a Medžnun", zůstává základním dílem ázerbájdžánkého repertoáru. Ve 20. letech 20. století, po bolševické revoluci, však jeho skladatelská aktivita poklesla: důvodem byly jeho pedagogické i administrativní závazky, ale rovněž razantně prosazované zásady revolučního umění – proletkultu, s nimiž nesouhlasil. Proletkult totiž považoval využívání lidových prvků (mugamů, domorodého pěveckého stylu, tradičních lidových nástrojů) ve vážné i populární hudbě za zpátečnické. Za doby stalinismu, tedy od počátku 30. let, nahradila estetiku proletkultu estetika socialistického realismu, která umožňovala částečný návrat tradičních folklórních elementů. Pro Hadžibekova to znamenalo možnost návratu k hudebně-dramatické práci, současně jej zostřující se politické podmínky nutily k vytvoření reprezentatvního „oficiálního“ díla, aby unikl represím, které mu hrozily kvůli jeho protibolševické angažovanosti v době Ázerbájdžánské demokratické republiky (1918–1920) a kterým postupně padla za oběť řada jeho blízkých spolupracovníků (například režisér Abbase Mirza Šarifzade nebo pěvkyně Panfilija Tanailidiová).  Podle vzpomínek libretisty "Koroğlua" Məmməda Səida Ordubadidira s ním začal Hadžibekov původně počátkem 30. let 20. století pracovat na jiném tématu, zpracování pověsti o kováři Kavehovi a jeho boje proti krvelačnému, netvornému vládci Zakkakovi, na základě epizody z Firdausího "Kniky králů" z 10. století. Při práci na díle si však uvědomili, že tento námět by ve zostřující se společenské atmosféře mohl být nebezpečný. Proto obrátili pozornost k regionálnímu mýtu o pěvci Koroğluovi a jeho organizovaném odboji proti chánovi, který dal oslepit jeho otce. Tento námět byl přizpůsoben požadavkům sovětské bolševické ideologie a politiky (například v souladu se soudobou mezinárodně politickou orientací SSSR byli nepřátelé z Peršanů, jak tomu je v původní legendě, změněni na Turky, ačkoli přímým národnostním referencím se Hadžibekov vyhnul). Toto téma „dokonale vyhovovalo dobové mašinérii sovětské propagandy“ (A. Rezajev) a výběr Koroğlua za vzorového ázerbájdžánského národního hrdinu schválil na počátku 30. let 20. století sám Stalin v rámci propagandistického úsilí o vytváření „sovětského nacionalismu“ u menších národů SSSR. Libreto i hudba byly zpracovány tak, aby odpovídaly estetické doktríně socialistického realismu s důrazem na tři základní prvky – „stranickost“, „lidovost“ a „realismus“: předmětem opery je třídní boj chudých rolníků proti feudálům, hudba cílí na bezprostřední účinek a vychází buď z lidového umění, nebo z konzervativního vzoru evropského novoromantismu 19. století, lid v podobě sboru je dramaturgicky i objemově významným faktorem v opeře, v ději jsou potlačeny veškeré fantstické momenty vlastní původní literární legendě.  Podle vzpomínek Hadžibekovova spolupracovníka Ramazana Chalilova využil skladatel v opeře mnoho hudebního materiálu ze své první opery evropského stylu "Šejch Senal", kterou napsal roku 1909 a brzy poté, na základě negativních ohlasů u publika, zničil.  Premiéra opery se konala 30. dubna 1937 v Baku. Prvním představitelem titulního hrdiny byl legndární ázerbájdžánský zpěvák Bülbül (vl. jm. Məmmədov Murtuza Məşədi Rza oğlu, 1897–1961). V roce 1938 (tj. v době vrcholu stalinských čistek mj. proti umělcům) byla představena na Dekádě ázerbájdžánského umění v Moskvě za přítomnosti Stalina. Ten byl dílem nadšen. Podle tradované anekdoty po představení při diskusi s Hadžibekovem reagoval na poznámku jednoho z členů svého doprovodu, že by Hadžibekov měl napsat ještě hrst takových oper, reagoval důrazným „Ne!“ a po pauze strnulému skladateli řekl: „Napište ještě dvě hrsti!“ Toto riziko již sice Hadžibekov nepodstoupil (do smrti už žádnou operu nenapsal), nicméně dostal za "Koroğlua" vzápětí Leninův řád a roku 1941 ještě Stalinovu cenu, jako vůbec první sovětský skladatel byl jmenován národním umělcem SSSR a roku 1944 dostal úkol vytvořit státní hymnu Ázerbájdžánské SSR.  V roce 1943 byla opera "Koroğlu" nastudována v Baku rovněž v ruském jazyce, další inscenace v originální jazyce následovaly v letech 1959 a 1975. Opera prakticky neopustila repertoár bakuského operního divadla, které s ní hostovalo mj. v Tabrízu, Tbilisi, Kyjevě nebo Leningradě. Je – podobně jako jiná Hadžibekovova díla – na jeho repertoáru i v současnosti (2015). Nastudování mimo domácí půdu se omezila na stalinskou epochu (1939 a 1958 Ašchabad v turkmenštině, 1942 Jerevan v arménštině, 1950 Taškent v uzbečtině). Inscenace z roku 2009 však měla mezinárodní rozměr pro turkické národy; kyrgyzsko–turecko-ázerbájdžánsko-kazašsko-baškirsko-tatarská koprodukce měla premiéru 9. září 2009 v Biškeku a zavítala mj. do Almaty, Ankary a Baku.  V letech 1952, 1970 a 1985 vyšel klavírní výtah opery a byla vydána její gramofonová nahrávka.  Roku 1973 napsal na stejný námět operu "Köroğlu" turecký skladatel Ahmet Adnan Saygun na libreto Salahattina Batua. V kontrastu s Hadžibekovovou operou, jež je převážně hrdinsko-epická, se Saygunova opera soustředí na psychologické a lyrické stránky legendy; na rozdílu mezi těmito dvěma zpracováními je patrné, jak je námět Hadžibekovovy opery politicky deformován.  Protityranská slova Hadžibekova "Koroğlua" lze však (vzhledem ke skladatelovým známým protibolševickým sympatiím) i jako vzpouru proti stalinskému režimu. Hudba opery – zejména její často samostatně hraná předehra – se stala symbolem národní identifikace Ázerbájdžánců a stala se symbolem hnutí za nezávislost země na přelomu 80. a 90. let 20. století, které vyústilo ve vyhlášení nezávislosti Ázerbájdžánu na SSSR. Uvažovalo se o její adaptaci na novou ázerbájdžánskou hymnu (namísto dosavadní Hadžibekovy hymny Ázerbájdžánské SSR), nakonec však byla přijata hymna předrevoluční Ázerbájdžánské demokratické republiky, jejíž autorem byl ostatně rovněž Uzeir Hadžibekov.

Charakteristika opery.

"Koroğlu" je považován za Hadžibekovovo vrcholné dílo a centrální dílo moderní ázerbájdžánské opery. Sigrid Neefová shrnuje jeho téma takto: „Syn slepce přináši světlo do temných poměrů. Učí porobené kavkazské národy odporu a před jeho písněmi se otevírají i hradby feudálních pevností.“  Hadžibekov podobně jako ve svých dřívějších dílech usiloval o spojení tradiční ázerbájdžánské hudby s klasickou hudbou evropskou, avšak v této své poslední opeře mnohem syntetičtějším a promyšlenějším způsobem. Vyhýbá se přímým citátům nebo prosté nápodobě lidové hudby, ale zapojuje do opery její celkové harmonické, melodické a rytmické prvky.  Skladatel u hlavního hrdiny opery zdůraznil nejen jeho hrdinství, ale také jeho postavení lidového zpěváka, tzv. ašuga. Árie jsou sice prokomponovány a neponechávají mnoho prostoru pro improvizaci, přesto vycházejí z lidových vzorů a některé z nich mají přímo ustálenou lidovou formu – tak písně, které Koroğlu zpívá jako potulný zpěvák, patří na výslovnou žádost hostí k tradičním typům „gozallama“ a „šikasta“, píseň šaška ve 2. dějství patří k typu lidových žertovných písní zvaných „mejchan“. V orchestru zaujme bohaté využití lidových nástrojů: tar, kamanča, saz, zurna (surnaj), balaban, duduk a jiné. Mají různé specifické využití: například na tar se doprovází hlavní hrdina v převleku za lidového pěvce při zpěvu, dalekonosným jasným tónem zurny přivolává svého koně, lyricko-zpěvný tón duduku doprovází písně a zpěvy sboru.  Opera obsahuje velkou řadu sborů, což je důsledkem dobového ideologicko-estetického důrazu na „lidovost“ a „kolektivnost“ a současně na tradice ruské romantické opery (Musorgskij aj.) s velkým podílem sborového zpěvu. Přestože hudební materiál sborů v "Koroğluovi" má lidové kořeny, musel se Hadžibekov vyrovnat s nutností psát sbory polyfonně, zatímco ázerbájdžánská lidová píseň je striktně jednohlasá. Skladatel proto často hlasy vede v unisonu. Největším a nejpropracovanějším sborem opery je „Čanlibel“ z počátku 3. dějství. Oproti tomu velký důraz na tanec odpovídá tradicím ázerbájdžánské hudby a divadla, všechny akty obsahují tanec, ať dvorský, nebo lidový (např. typů „jallu“ a „džangi“), a i celá opera končí taneční scénou.  Hudebně-dramatickou stavbu zajišťuje síť příznačných motivů, což je znak západoevropské klasické tradice. Tyto krátké a výrazné motivy však často vyrůstají z intonačních postupů tradičního mugamu (např. typů „čahargah“, „rast“ a „šur“). V práci s nimi skladatel rozlišuje mezi dvěma světy svých postav: na konzervativní straně stojí feudálové, jejichž strnulé motivy se nemění, zatímo na druhé straně je lid a jeho hrdinové, jejich ohebné motivy prodělávají vývoj a podléhají proměnám a vzájemným kombinacím. Na dvou z těchto příznačných motivů je vystavěna i předehra opery: hrdinský motiv lidu se střídá s něžným motivem dívky Nigar.

Děj opery.

1. dějství.

Je jaro, schyluje se k večeru. Avšak rolníci v horách jižního Ázerbájdžánu, na polích patřících místnímu feudálovi Hәsәn chánovi, musí ještě pracovat. Přitom si navzájem stěžují na krutého a prchlivého pána. Dva z nich, Nadir a Vəli, vyprávějí o tom, že Hәsәn chánovi muži opět vyrabovali statek jednoho ze sedláků, aby mohl jejich pán hostit další návštěvy (sbor "Bu gözəl təbiət, bu şən mənzərə" s duetem "Dönmüşdür zəmanəmiz cəhənnəmə").  Ke všeobecnému zděšení Hәsәn chán právě přichází a jeho sluhové mu uvolňují cestu tím, že rolníky rozhánějí knutou. Hәsәn chán se svými pobočníky, İbraһim chánem a Hәmzә bekem, představuje své krédo: jen tyranstvím a bičem lze udržet dědičnou moc (Hәsәn chánův zpěv a scéna "Qamçıdır saxlayan bu rəiyyəti... Xanların xanıyam, böyük bir xan"). Do vesnice přišel proto, aby si vybral ze svého stáda nejlepšího hřebce, ale jeho pochopové zjišťují, že ošetřovatel jeho stáda, starý Alı, dal vyhnat celé stádo do hor na pastvu. Hәsәn chán zuří a obviňuje starce, že to učinil naschvál. Alı se brání (arioso "Ortada yox idi heç bir məqsədim"), ale Hәsәn chán přikazuje svým biřicům, aby ho za trest oslepili a navíc vyplenili jeho dům.  Když všichni odejdou, objeví se vystrašená dívka Nigar. Zlořečí Hәsәn chánovi za krutost, jíž se na Alım dopustil. Přitom očekává návrat z hor svého milého Rövşəna, Alıho syna, který je jediným světlem jejího života (recitativ a árie "Şərir Həsən xan, zalım Həsən xan... Rövşəndir dünyada məni yaşadan"). Vesničané přitom (bez ohledu na zmrzačení starého pastevce) hrají a tančí. Rövşən se vrací s milostnou písní na rtech o své Nigar (píseň "Səni gördüm, aşiq oldum"). Nigar mu zvěstuje, co se stalo jeho otci, a Rövşən a Nigar ihned vyzývají k pomstě a povstání; vesničané se připojují (duet se sborem "Gərək bu gün edək qiyam"). Lidé přivádějí Alıho, který stále opakuje, že stádo vyhnal na pastvu bez zlého úmyslu, a svému synovi říká, že se z něj nyní stal slepcův syn – Koroğlu. Rövşən-Koroğlu vyzývá lid: pohár trpělivosti s panským útlakem již přetekl, je třeba zahájit krvavé povstání a vystavět si vlastní pevnost, z níž by mohli útočit na pány. Vyzývá všechny, kdo chtějí, aby s ním odešli do hor, jen Nigar přikazuje, aby zůstala na místě a zpravila jej o všem, co chán chystá (árie Koroğlua "Təngə gəldik, yox tavan" a finále-sbor "Hər bir yerdən—dağdan, daşdan").

2. dějství.

Ve svém bohatě vyzdobeném přijímacím sále se Hәsәn chán chystá přijmout návštěvu jiného feudála, Ehsana paši; dosud byli nepřáteli, ale nyní, když poddaní povstali, s ním chce Hәsәn chán uzavřít účelové spojenectví proti vzbouřencům – už proto jej dnes musí bohatě pohostit (recitativ a árie "Bu inqilab törədəni Asardım mən öz əlim ilən... Mina ibriqlərə şərab doldurun"). Ehsan paša přichází a Hәsәn chánovi dvořané jej uvádějí a vítají (sbor "Bizə xoş gəldin, paşa!"). Ehsan paša a Hәsәn chán se přátelsky zdraví a navzájem ujišťují o míru a přátelství, i když oba mají postranní úmysly (duet "Bizim dostluğumuz olduqca saf"). Na pašovu počest tančí chánovy tanečnice. Sotva však dá Hәsәn chán k dalšímu poveselení povolat šaška, vtrhne do místnosti oddíl jeho zbrojnošů, zbitých a zakrvácených, kteří přítomným vypravují, jak na ně při výpravě k vymáhání daní z venkovanů zaútočilo Koroğluovo vojsko, odňalo jim ukořistěné platby a mnohé z nich pobilo (sbor "Xan cənabları, xan cənabları!").  Hәsәn chán vykáže z místnosti ženy a kupce a zahájí bojovou poradu, jak s Koroğluem zatočit (arioso "Məsələ olduqca çətin məsələ"). Ehsan paša a dvořané navrhují velkou vojenskou výpravu, ale šašek, který mezitím dorazil se směje a navrhuje jiné, jednodušší řešení. Všeobecně se ví, že Koroğlu miluje svého skvělého koně Qırata. Pokud se ho podaří ukrást a přivést do chánova dvora, přilákají tím i hřebcova pána. Pak bude jednoduché Koroğlua přemoci třeba holýma rukama (šaškova píseň "Koroğlunun bir atı var").  Lstivý nápad se všem líbí. K jeho provedení se hlásí Hәmzә bek a za odměnu si žádá Nigar, která je od začátku povstání držena v chánově paláci v zajetí. Tuto odměnu mu Hәsәn chán rád slibuje a svěřuje mu tento citlivý úkol. Pak dá Hәsәn chán předvést Nigar, ukazuje jí jejího budoucího ženicha a podrobně jí vysvětluje celý plán. Když všichni odejdou, nechá Nigar po chánovu podkoním Poladovi, rovněž protihәsәnovskému spiklenci, přivolat svého mladého bratra Eyvaze. V žalostném zpěvu si stěžuje na své zajetí a odloučení od milého (árie "Hanı o günlərim, Səfalı dəmlərim?"). Když Eyvaz přiběhne, posílá ho do hor k povstalcům, aby Koroğlua varoval, a spolu s Poladem a Eyvazem vyjadřuje naději na konečné vítězství.

3. dějství.

Povstalci si utvořili pevnou základnu v horách Čanlibel („Rosnatá hora“). Zatímco muži jsou s Koroğluem na válečné výpravě, starci a ženy očekávají jejich návrat v pevnosti a zpěvem oslavují její nepokořitelnost a neporazitelnost svého vůdce (sbor "Çənlibel ölkəm, hər yeri möhkəm, möhkəm").  Koroğluovo vojsko se vrací. Jeho velitel popisuje výpravu, v níž zpustošili zem náležející chánovi, a rozpaluje své bojovníky, aby pod záštitou jeho meče Misri nikoho nešetřili: své nepřátele oběsí na jejich střevech a vystavějí hromady z jejich mrtvol (zpěv Koroğlua se sborem "Darmadağın eyləmişəm xanın qoşunlarını... Mərd igidlər nərə çəksin davada"). Poté Koroğlu přivádí a představuje houf chudých lidí ze sousedních národů – Arménů, Gruzínců, Kurdů – kteří rovněž nesnesli útlak ve svých domovech a chtějí se přidat k povstání. Ostatní povstalci je přijímají mezi sebe – v Čanlibelu má místo každý, kdo uprchnul před tyranstvím feudálních pánů (recitativ Koroğlua a sbor "Xanlarından zülm görmüş ermənilər, gürcülər... Hər kəs olsa yoxsuldan").  Mezi lidmi se objeví Hәmzә bek v přestrojení za chudáka a žadoní o trochu vody. Povstalci mu však nedůvěřují, vyhánějí ho a chtějí ho zbít. Koroğlu je však zadrží a Hәmzә bek mu tvrdí, že i on uprchl před chánovou krutostí – a že se zvláště vyzná v opatrování koní. Koroğlu mu svěří péči o Qırata. Povstalci jsou nenadálou Koroğluovou důvěřivostí překvapení a varují ho, že cizinec může být chánovým zvědem (sbor "Rövşən, sən əbəs yerə eylədin bunu qəbul"). Ale Koroğlu spoléhá na to, že by se o takovém záměru dozvěděl od Nigar – a vzpomínka na ni mu připomene jejich bolestné odloučení, které musí nést, aby mohl splnit svůj cíl a porazit Həsən chána (recitativ a árie "Cəsus olsaydı əgər, verərdi xəbər Nigar... Sevdim səni mən, ey Nigarım").  Lidé se shromáždí k družnému tanci a poté upevňují svou sounáležitost přísahou (hymnus "Əhdimiz üstə durduq"). Rozejdou se, když se setmí a začne déšť, který přechází v bouři. Toho využije Hәmzә bek – vyvede nestřeženou branou Qırata, nasedne na něj a spěchá pro svou odměnu – Nigařinu ruku. Když začnou stráže velitelova bojového hřebce pohřešovat, vypukne velký chaos, ale na bekovo dopadení je již pozdě (finále "Qırat oğurlandı").

4. dějství.

Hәsәn chán ve společnosti İbraһim chána a Ehsan paši oslavuje ve svém paláci zdar lstivé výpravy. Krásná dívka zpívá dráždivou píseň (píseň zpěvačky a sboru "Saqi, bənure-badə bərəfruz cami-ma"), následuje svůdný tanec (balet a sbor "Gözəl xanım, sən mənim canım, naz eyləmə"). V tom se objeví Koroğlu převlečený za potulného pěvce – ašuga. Hәsәn chán jej vítá nerudně, protože se pěvec nepoklonil, ale Koroğlu se vymluví a na chánův pokyn hned prokazuje své pěvecké schopnosti v melancholické milostné písni, k níž se doprovází na saz ("Səni gördüm, aşiq oldum").  Um neznámého pěvce sklidí u shromážděného panstva pochvalu, Hosté si žádají, aby zazpíval oslavnou píseň typu gozallama, a hledají vhodné téma. Koroğlu se chce dozvědět, zda je jeho kůň skutečně zde, a proto navrhne zazpívat píseň o zázračném koni Qıratovi ("Eşitsin xanlar, paşalar!"). Hәsәn chán se neudrží a pochlubí se, že Koroğluův kůň se nyní nachází v jeho moci; na důkaz svého tvrzení posílá podkoního Polada, aby Qırata přivedl ze stáje.  Na výzvu Ehsan paši zpívá Koroğlu další píseň, šťastnou milostnou šikastu ("Nazlı yarım, vəslə çatdım"). Při zpěvu této písně vstoupí nepozorován Hәmzә bek. Ihned pozná v pěvci Koroğlua a varuje pány; ti ihned povolávají stráže, které neozbrojeného hrdinu přemůžou a spoutají. Hәsәn chán triumfuje, raduje se a slibuje povstalci bolestivou smrt (árie "Axtarırdım səni göydə, yerdə düşdün əlimə"). Pak se obrací k Hәmzә bekovi a předává mu slíbenou odměnu – Nigar jako manželku. Dvořané ji přivádějí a Koroğlu se mučí myšlenkou, že jej jeho milá zradila – toto obvinění jí metá do očí, jakmile se objeví. Šašek se připlete mezi ně a připomíná, že to byl on, kdo dal chánovi dobrou a účinnou radu (píseň " Nay, nay, nay!").  Vstoupí lokaj a oznamuje, že byl chycen posel, který měl donést tajnosti z chánova dvora do Čenlibelu. Stráže přivádějí Eyvaze, který nechce prozradit, kdo ho poslal. Hәsәn chán přivolává kata, aby z Eyvaze vynutil přiznání mučením, ale Nigar běží ke svému bratrovi a přiznává se, že jej vyslala ona. Obžalovává přítomné velmože z tyranství a hrozí jim, že pomsta se již blíží a lid bude brzy svoboden (recitativ a árie Nigar "Qoyun mən deyim... Bir görün, mən sizə nə deyəcəyəm hələ"). Dvořané ji obviňují ze zrady a žádají její smrt; i láska Hәmzә beka se náhle mění v nenávist a Nigařin nápadník se na dívku vrhne s dýkou v ruce.  V tomto okamžiku Koroğlu přetrhne svá pouta, osvobodí se a vezme stráži kyj, kterým pak udeří Hәmzә beka do hlavy a usmrtí jej. Nato využije všeobecného zmatku, vyhoupne se do sedla Qırata a podaří se mu proniknout strážemi a ujet. Hәsәn chán a Ehsan paša zuří, ale Nigar a Eyvaz Koroğluovi provolávají slávu. Hәsәn chán rozkazuje za trest utít hlavy Nigar, Eyvazovi i podkonímu Poladovi, který Koroğluův útěk usnadnil, a potrestat i všechny jejich příbuzné (finále "Ay tutun, qoymayın!").

5. dějství.

Na prázdné náměstí s popravištěm shánějí Hәsәn chánovi hlasatelé lid, aby přihlížel popravě tří zločinců (tercet "Ya əyuhənnas! Ya əyuhənnas!"). Lid není nucenou účastí nadšen a reptá proti svému pánu, zatímco Hәsәn chán, İbraһim chán a jejich dvořané hrozí trestem každému neposlušnému (sbor "Gündə-gündə baş kəsilməz... Olsa xain xana hər kəs"). Poté lid obrátí a prosí o milost pro mladé provinilce (sbor "Gəl rəhm et, ey xan, bu cavanlara"), ale Hәsәn chán, İbraһim chán, Ehsan paša a ostatní dvořané ještě stupňují hrozby, zatímco lid na ně volá pomstu (ansámbl "Etsə hər kəs xana üsyan"). Hәsәn chán káže, aby byla jako první popravena nejprovinilejší z nich, Nigar.  Právě když Nigar vystupuje na popraviště, vpadá na náměstí mocné vojsko Koroğlua. V krátké potyčce je nepřipravený Hәsәn chánův oddíl zcela rozprášen. Lidé slaví svého vojevůdce a hrdinu, zatímco Koroğlu a osvobozená Nigar spočinou v objetí (sbor "Afərin! Afərin!", duet "Sevimlim, sevgilim, ayrı düşdün məndən", závěrečný sbor "Nə şənli, şənli bayram" a tanec).

Koroğlu (též psáno jen "Koroglu" nebo "Körogly") je hrdinská opera o pěti dějstvích ázerbájdžánského skladatele Uzeira Abdula Husejn-oglyho Hadžibekova (Üzeyira Hacıbəyova) na libreto Habiba İsmayılova a Məmməda Səida Ordubadidira.

Keroglu (en azéri : "Koroğlu") est un opéra en cinq actes. Musique d'Uzeïr Hadjibeyov; livret de M. Ordubadi et H. Ismaylov. La première du spectacle s’est tenue le, à Bakou. L’opéra a été présenté à Moscou en 1938 et 1959.


Historie.

Pohon přední nápravy je historicky nejmladší způsob pohonu automobilu. Je však v dnešní době značně rozšířený a využívá ho drtivá většina dnes vyráběných osobních automobilů s pohonem jedné nápravy. Poprvé byl přední náhon použit ve vozidle Citroën Traction Avant v roce 1932. Relativně pozdní nástup této koncepce pohonu způsobila potřeba konstrukce kloubových hřídelí, které by dokázaly přenášet hnací sílu i při zalomení do velkých úhlů. Z tohoto důvodu se zprvu dávala přednost klasické koncepci, a později zadnímu náhonu, které obě využívaly pohon zadní nápravy. Teprve v 60. letech 20. století uvedla firma Renault na trh model Renault 16, který měl prostřednictvím kloubových hřídelí poháněná kola přední nápravy, což způsobilo převrat v konstrukci automobilů a prakticky všichni výrobci v následujících letech přešli od pohonu zadních kol k pohonu předních kol. Hlavním faktorem, který způsobil tak masivní rozšíření tohoto pohonu bylo uložení motoru, které u klasické koncepce vyžadovalo použití kardanového hřídele. Ten zvyšoval hmotnost vozidla a omezoval variabilitu karosářských řešení vozidla.  V následujících letech využívaly pohon zadní nápravy u konstrukci osobních automobilů už jen některé automobilky střední a východní Evropy, protože v centrálně plánovaném hospodářství bylo velmi drahé a komplikované vyvinout jednoúčelový kloubový hřídel. Také některé špičkové automobilky ve vyvoji zadního pohonu pokračovaly, zejména pro jeho výhodné jízdní vlastnosti.

Konstrukce.

Pohon přední nápravy, vzhledem k faktu, že slouží i k řízení vozidla, vyžaduje použití kloubových hřídelí, které dokáží přenášet hnací sílu i při velkém zalomení rovnoměrně. Vedení kloubového hřídele od rozvodovky ke kolu vyžaduje volný prostor v těchto místech, což prakticky znemožňuje využití některých druhů náprav. Nejjednodušší používaná je náprava typu McPherson. Tato náprava má obvykle jen jedno rameno, takže nedosahuje nijak zvlášť vysoké tuhosti. Vyžaduje také montáž konstrukčně tuhých tlumičů, protože hmotnost vozidla spočívá přímo na tlumiči. Nízká tuhost nápravy způsobuje změnu geometrie nápravy při akceleraci a brzdění v důsledku velké deformace nosného ramene. Pokud není karoserie v místě uložení tlumičů dostatečně tuhá, dochází k ještě významnější změně geometrie. Náprava je rovněž velmi citlivá na nerovnosti na silnici a velmi snadno může dojít k odtržení kola při průjezdu jámy.  U této koncepce lze využít velmi jednoduché zadní nápravy. V minulosti se využívala tuhá zadní náprava svařená z trubek, kde rám nápravy působil jako příčný zkrutný stabilizátor. Taková náprava neměla prakticky žádné prvky ovlivňující její geometrii, ta tak byla plně v rukou výrobce.

Vlastnosti.

Mezi výhody předního pohonu patří:  Mezi nevýhody vozidel s předním pohonem patří:

Přední pohon nebo přední náhon nebo pohon přední nápravy je koncepce pohonu automobilů, u které je motor uložený vpředu a síla se přenáší na přední nápravu. Hnací soustava u předního pohonu může být uspořádána: Vzhledem k příznivým konstrukčním a provozním výsledkům se pohon přední nápravy využívá prakticky jen s motorem uloženým napříč nad přední nápravou.

Dans le monde automobile une transmission de type traction désigne une transmission secondaire de véhicule par laquelle la puissance moteur est transmise uniquement aux roues avant, qui tirent le véhicule, contrairement à ceux à propulsion tels les autobus, camions, motos et quads dont seules les roues arrière sont motrices.


Změny.

Hudební změny.

Když začala skupina pracovat na tomto albu, přiklonili se více k jejich oblíbeným kapelám, které je ovlivňovaly. Přišlo jim, že žádná z nich nehraje tak tvrdou muziku, jako oni, ale že dokážou napsat melodické skladby, které jsou pořád úderné. Proto na "City of Evil" upustili od screamu a vlivu metalcoru a album je laděno více do hard rocku a heavy metalu.

Změny vokálu.

M. Shadows se obrátil na hlasového kouče Rona Andersona, který dříve pracoval s Axlem Rose nebo Chrisem Cornellem. Shadows chtěl dosáhnout toho, aby jeho hlas byl víc drsný, chraplavý, ale přitom neztratil zabarvení. Během několikaměsíční spolupráce s Ronem Andersonem se mu to opravdu povedlo a ve výsledku je to proti předchozím albům znát.  Po vydání alba se začaly šířit zvěsti o tom, že Shadows od screamu upustil, protože už není schopný vyzpívat takovou tóninu kvůli operaci hrdla, kterou musel podstoupit po Warped Tour v roce 2003. Producent Andrew Murdock tyto zvěsti označil za nepravdivé, když řekl: "Když jsme se s kapelou seznámili po albu Sounding the Seventh Trumpet, Matt mi dal CD a řekl 'Tohle je scream. Chceme nahrát album, kde bude napůl scream, napůl zpěv. To další už bude jenom zpěv.'"

Kritika.

Časopis Rolling Stone ocenil výbornou hru na kytaru a album zde získalo 3 z 5 hvězd. Allmusic ohodnotil album 3,5 z 5 hvězd a doplnil komentář: "Kapela dělá všechno správně a celé to zní tak, že je to baví víc, než u prvních dvou alb." Britský Metal Hammer dal albu 8 z 10 hvězd a ohodnotil jej slovy: "Udělali to po svém, baví je to, takže kdo by je mohl vinit?"  Singl "Bat Country" byl jedním z průlomových roku 2005, když dosáhl druhého umístění v žebříčku "Hot Mainstream Rock Tracks" časopisu Billboard, šestého umístění v "Modern Rock Tracks" a prvního umístění v "Total Request Live" na MTV. Navíc v roce 2006 na "MTV Video Music Awards" obdrželi cenu pro nejlepšího nového umělce, čímž porazili Rihannu, Panic! at the Disco, Jamese Blunta, Angels & Airwaves a Chrise Browna.

Videoklipy.

Na tomto albu je nejvíce skladeb, ke kterým byly natočeny videoklipy. 4. května 2005 vyšlo promo video k "Burn it Down", které bylo, stejně jako "Unholy Confessions" z alba "Waking the Fallen" natočeno jako živé záběry se studiovou nahrávkou. 28. července 2005 vyšel videoklip k "Bat Country". 6. února 2006 přidali klip k "Beast and the Harlot" a nakonec, 30. června 2006 vyšel klip k "Seize the Day".

Výskyt.

Skladba "Beast and the Harlot" se objevila ve hře "Burnout Revenge", její předělávky potom v "Guitar Hero" a "Rock Band 3".  "Blinded in Chains" ve zkrácené verzi najdeme v soundtracku k "Need For Speed: Most Wanted".  "Bat Country" se objevila v "Saints Row 2, NHL 06, Guitar Hero: Warriors of Rock" a ve filmu "Agent v sukni 2".

City of Evil je třetí studiové album americké kapely Avenged Sevenfold. Bylo vydáno 6. června 2005 vydavatelstvím Warner Bros. "City of Evil" je oproti předchozím albům laděno více do heavy metalu a hard rocku. Můžeme si také povšimnout absence screamu. Výrazné je také zrychlení tempa Jamese Sullivana, který trénoval tak dlouho, dokud nedosáhl 210 úderů za minutu. "City of Evil" bylo zmíněno v několika prestižních časopisech, například Kerrang! umístil album mezi "666 alb které musíte slyšet, než zemřete" a také "50 alb které musíte slyšet, než zemřete".

City of Evil est le troisième album du groupe de heavy metal américain Avenged Sevenfold. Il a été lancé le sous Warner Bros. Records.


Simple messieurs du tournoi de Wimbledon 2015

Průběh turnaje.

Vyřazení Nadala.

Ve druhém kole vypadl dvojnásobný wimbledonský vítěz Rafael Nadal, jenž na grandslamu startoval jako desátý hráč světa. Přehrál jej 102. muž žebříčku ATP a německý kvalifikant Dustin Brown. Již dříve mu podlehl na Gerry Weber Open 2014, konaném také na trávě v severoněmeckém Halle.  Jednalo se o čtvrtý ročník Wimbledonu v řadě, kdy Nadal opustil turnaj v rané fázi soutěže, a to vždy poražen od tenisty na 100. či nižším místě světové klasifikace. V předchozích letech tak postupně Španěla vyřadili Lukáš Rosol (100. ATP, 2012), Steve Darcis (135., 2013) a Nick Kyrgios (144., 2014).

Semifinále.

Nejvýše nasazený Novak Djoković si v prvním semifinále poradil s francouzskou turnajovou jednadvacítkou Richardem Gasquetem bez ztráty sady, zvýšil aktivní bilanci vzájemných duelů na 14–1, a počtvrté postoupil do wimbledonského finále. Naopak ve čtvrtfinále proti Jihoafričanu Kevinu Andersonovi doháněl dvousetovou ztrátu, aby nakonec zvítězil 3–2 a postoupil do 25. čtvrtfinále grandslamu za sebou.  Druhý nasazený Roger Federer neodešel z londýnského semifinále nikdy poražen a tuto sérii prodloužil proti světové trojce Andymu Murraymu, který si jedinou brejkovou, a nevyužitou, příležitost vypracoval v úvodní hře zápasu. Vrcholem se stala koncovka druhého dějství, když za stavu 4–5 v patnáctiminutovém gamu odvrátil podávající Skot pět setbolů. Federer ji komentoval slovy: „"Uvnitř jsem řval. Já hrál skvěle, ale Andy se zvedl a bylo to tak těsné"," a k utkání dodal: „"Byl to jeden z mých nejlepších zápasů v kariéře".“ Bývalý švédský hráč Robin Söderling k desáté hře uvedl: „"To byl asi nejlepší game, který se kdy hrál".“ Švýcar vyhrál bez ztráty setu.

Finále.

33letý Federer se stal, ve svém desátém londýnském boji o titul, nejstarším finalistou od Australana Kena Rosewalla, jemuž v roce 1974 bylo 39 let. Stejně jako předešlém ročníku 2014 čelil 28leté světové jedničce Novaku Djokovićovi, který získal úvodní sadu v jasném tiebreaku poměrem míčů 7:1, když basilejský rodák v předchozím gamu nevyužil dva setboly. Druhá sada opět dospěla do zkrácené hry. Srb si vypracoval tři setboly vedením 6:3. Přesto Švýcar dokázal srovnat a v nejdelším vzájemném tiebreaku rozhodl využitím druhého setbolu a výsledkem 12:10. Djoković nevyužil pět šancí na ukončení sady.  Ve třetím setu Švýcar ztratil podání za stavu 1–1. O tři gamy později došlo k přibližně 20minutovému přerušení pro déšť. Střecha však zatažena nebyla. Po návratu na dvorec Srb udržel dvougamový náskok. Ve čtvrtém dějství pak Federerovi dvakrát prolomil servis, když druhá ztráta současně znamenala konec finále.  Djoković se stal, po o Borgovi a Federerovi, třetím tenistou otevřené éry, jenž dokázal wimbledonský triumf obhájit proti stejnému finálovému soupeři. Celkový poměr vzájemných střetnutí vyrovnal na 20–20. Švýcar k finále uvedl: „"Nehrál jsem špatně, ale on byl lepší v důležitých momentech a pevný jako skála... Měl jsem šance v prvním setu, se štěstím vyhrál druhý a pak nevyužil další příležitosti ve třetím. Strašně rád bych tady zase vyhrál, ale Novak byl příliš dobrý."“  Djoković si také připsal třetí wimbledonský a devátý grandslamový titul, jenž představovoal padesáté čtvrté turnajové vítězství na okruhu ATP Tour. Do žebříčku ATP získal 2 000 bodů a obdržel částku 1 880 000 liber. V historických tabulkách se posunul na 8. místo před osm trofejí Freda Perryho, Kena Rosewalla, Jimmyho Connorse, Ivana Lendla a Andreho Agassiho.

Do soutěže mužské dvouhry na londýnském Wimbledonu 2015 nastoupilo sto dvacet osm tenistů. Z kvalifikačního turnaje postoupilo sedmnáct hráčů, z toho šestnáct přímo a Luca Vanni jako šťastný poražený po Ferrerově odstoupení. Kvalifikace probíhala od 22. června. Hlavní soutěž se hrála mezi 29. červnem až 12. červencem 2015. Obhájcem titulu byla srbská světová jednička Novak Djoković, která opět zvítězila.

Cet article présente les résultats détaillés du simple messieurs de l’édition 2015 du tournoi de Wimbledon qui est disputé du 29 juin au. Ce tournoi est le troisième de la tournée du Grand Chelem.


Popis.

Opadavý, listnatý strom, často s pokrouceným nebo zdvojeným kmenem, rostoucí až do výšky 30 m. Kůra kmene je až 1,5 cm tlustá, šedá až tmavě hnědá, drsná a hluboce podélně rozpraskaná. Střídavě vyrůstající listy, dlouhé 7 až 11 cm, jsou lichozpeřené a mívají pět až sedm řapíkatých, střídavě vyrůstajících lístků. Jejich podlouhlé až eliptické čepele jsou na bázi klínovité, na vrcholu obvykle tupé a po obvodě celistvé, jsou tmavě zelené, kožovité a oboustranně lysé.  Žluté, vonné, oboupohlavné květy na krátkých stopkách bývají velké asi 1 cm, mají malé listeny, dva listence a vyrůstají ve velkých koncových nebo úžlabních latách. Kalich se zvonkovitou trubkou má pět krátkých laloků, dva horní bývají srostlé. Vystouplá dvoupyská koruna, dvakrát delší než kalich, má pět lístků s dlouhými nehty a vlnitým okrajem, pavézu okrouhlou, křídla šikmá a člunek tupý. Květ má deset tyčinek srostlých po pěti, stejně dlouhé nitky nesou kulovité prašníky. Spodní jednodílný semeník obsahuje dvě vajíčka, zakřivená čnělka je zakončená hlavičkovitou bliznou. Rozkvetlé květy se objevují od června do října, plody dozrávají od prosince do března a zůstávají na stromě až po květen.  Plody jsou okrouhlé, ploché a široce křídlaté, nepukavé lusky, 3 až 5 cm dlouhé a červenohnědě zbarvené. Obsahují po jednom semeni ledvinovitého tvaru, která si rok podržují schopnost vyklíčit. Stromy se rozmnožují výhradně semeny, ta se vysazují v březnu do teplé půdy po několikadenním namáčení ve vodě.

Význam.

Dřevo stromu je kvalitní, tvrdé, odolává vlhkosti, používá se pro výrobu nábytku, stavební účely i na železniční pražce. Jádro dřeva je zlatožluté, běl je světle žlutá až téměř bílá. Při styku s vlhkostí nebo vápnem však dřevo dostává rezavohnědou barvu.  Již ve starověké ájurvédské medicíně byly všechny části stromu používány jako léky proti různým nemocem. Kůra se např. požívá při bolestech břicha, choleře, úplavici a bolesti zubů, květy zlepšují chuť k jídlu. Při léčbě diabetu se pije voda, která stála přes noc v nádobce zhotovené ze dřeva křídloku vakovitého. Vědecké studie s vodným extraktem z jádrového dřeva prokázaly skutečnou účinnost při snižování hladiny glukózy v krvi u laboratorních krys.  Z kmene stromů se získává tzv. „Malabarské kino“ ( Malabar Kino). Ze zářezů přes kůru kmene až do kambia vytéká krvavě červená klejopryskyřice, která po vysušení ztvrdne a rozdrolí se. Má svíravou chuť (obsahuje až 80 % tříslovin, hlavně ve formě kinotanninové kyseliny) a používá se hlavně v léčitelství, např. jako adstringens, anthelmintikum, antipyretikum a tonikum. Dále je užíváno k přibarvování vín (vermutů) a vydělávání jemných kůží, je rozpustné v alkoholu.

Křídlok vakovitý ("Pterocarpus marsupium") je tropický listnatý strom, jeden z mnoha druhů rodu křídlok. Pochází ze smíšených lesů střední, západní a jižní Indie, Nepálu a Srí Lanky. Jeho počty v přírodě klesají a je podle IUCN zařazen mezi ohrožené druhy.

Pterocarpus marsupium ou Kino de Malabar est un arbre de la famille des Fabacées, originaire du Sri Lanka, d'Inde et du Népal.


Historie.

V době evropské kolonizace Austrálie byl klokan uzdičkový běžné zvíře, vyskytující se podél východního pobřežní Austrálie. Obzvláště se vyskytoval podél řeky Murray, přes Nový Jižní Wales, až po Charters Towers v Queenslandu.  Počet jedinců začal výrazně klesat ke konci 19. a na počátku 20. století; mezi lety 1937 a 1973 se dokonce spekulovalo o tom, že klokan uzdičkový zcela vymřel. Bylo to způsobeno přeměnou luk a lesů, kde klokani žili, na pastviny pro ovce a dobytek. Po přečtení článku v časopise o vyhynulých druzích v Austrálii se ozvalo několik obyvatel oblasti Dingo v Queenslandu, kteří tvrdili, že zde pořád žijí. To bylo později potvrzeno a pro zachování klokana uzdičkového připadly tyto pozemky národnímu parku Taunton. Současný rozsah oblasti výskytu tohoto klokana je méně než 5 % z původního rozsahu.  Od svého znovuobjevení byl klokan uzdičkový chráněn pro obnovení životaschopné populace. Mnoho jedinců bylo odchyceno a byli chováni a rozmnožováni v zajetí. Chov v zajetí umožnil vytvoření tří větších skupinek; dvě byly umístěny do národního parku, ta třetí byla soukromá. Přestože je zvíře stále ohrožené, je často hubeno jako škůdce nebo pro svoji kožešinu. Za snižování jejich počtů může i predace.

Vzhled.

Tento klokan malého vzrůstu je pojmenován po charakteristické bílé „uzdě“, linii, která mu začíná na krku, pokračuje kolem ramen a končí téměř na břiše. Mezi další charakteristické vzhledové vlastnosti patří černý pruh běžící dolů mezi lopatkami, velké oči a bílé pruhy na tvářích, které je možné vidět i u jiných druhů klokanů. Srst je na hřbetě tmavě šedá, téměř černá a po bocích směrem dolů světlá, až na břiše je téměř bílá.  Klokan uzdičkový může dorůst až jednoho metru na délku, z čehož polovinu tvoří ocas. Váží 4"–"8 kg. Samice jsou o něco menší než samci, přesto je zde jen nevýrazný pohlavní dimorfismus.  „Nail-tail“ je zvláštnost charakteristická pro dva další druhy klokanů: klokana hrotochvostého ("Onychogalea unguifera") a vyhynulého klokana měsíčitopásého ("Onychogalea lunata"). Jedná se o zvláštní útvar na konci ocasu, který zdánlivě připomíná hřebík.

Chování.

Klokani uzdičkoví jsou nejaktivnější během noci a za soumraku. Den obvykle stráví spaním v dutinách stromů nebo schovaní mezi keři a vysokými travinami. Jsou to plachá zvířata, která nevyhledávají kontakt s člověkem a jen těžko se dají ochočit. Tvoří malé skupiny okolo čtyř jedinců, ale jsou schopní žít i samotářsky. Pokud je klokan uzdičkový odchycen, lehne si a nehýbe se, čímž vytváří dojem, že je mrtvý.  Samice jsou březí okolo 23 dnů a rodí se jedno mládě, které zůstává v matčině vaku po čtyři měsíce. Samci se nijak o své potomky nestarají.

Predátoři.

Za snižování populace klokana uzdičkového můžou i predátoři, jsou to hlavně dingové, lišky a divoké kočky.

Klokan uzdičkový ("Onychogalea fraenata") je ohrožený druh vačnatce z čeledi klokanovitých, vyskytující se pouze ve třech malých, izolovaných oblastech v Queenslandu v Austrálii. Jeho populace stále rychle klesá. Celkový počet jedinců ve volné přírodě se odhaduje na méně než 1100 kusů.

L'Onychogale bridé ou wallaby bridé à queue cornée (Onychogalea fraenata) est une espèce de marsupiaux de la famille des macropodidés.


Vznik.

Joseph Smith o Knize Abraham napsal, že jde o „překlad určitých dávných záznamů, jež se nám dostaly do rukou z egyptských katakomb“. Podle církevní historie se Smith dostal k papyrům skrze potulného obchodníka s egyptskými starožitnostmi. Překlad byl vydáván na pokračování v Times and Seasons počínaje 1. březnem 1842 v Nauvoo ve státě Illinois.

Obsah.

Kniha Abraham sestává z 5 kapitol a 4 různých tematických celků.

Tematické části.

První část (kapitoly 1–2) se týká samotného starozákonního proroka Abraháma. Abrahám usiluje o požehnání patriarchálního řádu a je v chaldejské zemi pronásledován kněžími faraonova kultu. Má být obětován, ale je zázračně zachráněn Jehovou. Abrahám poté opouští Ur, aby šel do Kanaánu, ale v Háranu se mu ukazuje Jehova a nasměruje ho dál do Egypta.  Druhá část (první polovina kapitoly 3) je astronomická lekce, kterou Jehova přednáší Abrahámovi, když jej učí o vesmíru. Abraham se prostřednictvím Urimu a Thumimu učí o Slunci, Měsíci a hvězdách.  Třetí část (druhá polovina kapitoly 3) popisuje tzv. předsmrtelnou existenci. Jehova učí Abraháma o věčné povaze duchů, o plánu na stvoření Země, o vyvolení Spasitele a o Luciferově první vzpouře.  Čtvrtá část (kapitoly 4 a 5) je přepracováním prvních 2 kapitol knihy Genesis.  Součástí Knihy Abraham jsou také tři faksimile (neboli egyptské obrazy), jejichž význam je vysvětlen v textu i poznámkách Josepha Smithe.

Faksimile 1.

První egyptský obraz v knize se týká obětování Abraháma. Je na něm chaldejský kněz, který je v textu knihy popsán takto: ""Nyní, v tomto čase bylo zvykem kněze Faraona, krále egyptského, obětovati na oltáři, který byl postaven v zemi kaldejské, jako oběti těmto cizím bohům muže, ženy a děti."" Badatelé dnes zkoumají chaldejský vliv na biblickou literaturu, postavu Abraháma a informace, které Joseph Smith ve své době o chaldejcích měl.  Příběh o obětování Abraháma připomíná některé jiné apokryfy. Představa o tom, že sám Bůh sestoupil na zem, aby zachránil Abraháma, byla na blízkém východě poměrně častá. V textu Knihy Abrahamovy popisuje záchranu sám Jehova slovy: ""Abrahame, Abrahame, viz, jméno mé je Jehova a já jsem tě slyšel a sestoupil jsem, abych tě vysvobodil a odvedl tě z domu otce tvého a od všech příbuzných tvých do cizí země, o níž nevíš"." Vedoucí CJKSPD se k lidské oběti vegyptském kontextu vyjádřili několikrát.

Místo a doba.

V textu je zmíněno konkrétní místo, kde oltář údajně stál (""kněz Faraonův obětoval na oltáři, který stál u pahorku zvaného Putifarův pahorek, na začátku planiny Olišem""). Tato pláň je dochovaná v akkadštině na jednom z nápisů Naram-Sína, o němž se mnozí domnívají, že je biblickým Nimrodem. Islámská mytologie taktéž vypráví o tom, že měl být Abrahám obětován na příkaz stavitele babylonské věže, Nimroda. Obětování Abraháma se nachází i v Koránu (Súra 21 - Proroci). Židovské abrahámovské tradice zmiňují další příběhy o Abrahámovo obětování Nimrodem, stavitel babylonské věže. Všechny 3 konkrétní verze obětování (židovská, islámská a mormonská) se od sebe liší ve způsobu obětování.  Místo Abrahamova obětování je také popsáno v knize veršem: ""Vizte, Putifarův pahorek byl v zemi Ur v Kaldei"". Badatelé debatují kvůli zmínce mezopotámského města Ur o vlivu Egypta na starověkou Mezopotámii a její kulturu. Někteří zkoumají fakt, že víme o 2 různých městech v Mezopotámii, která byla nazývána Ur.

Lidské oběti v Egyptě.

Obětovávání lidí ve starověkém Egyptě sloužilo často k náboženským rituálů. Je doložené, že k němu docházelo i v oblastech, ovlivěných egyptskou kulturou.

Obětní dýka.

Faksimile 1 zobrazuje kněze držícího obětní dýku. Tento typ rituálních nožů byl ve starověkém Egyptě používán a nalezen (viz například dýka Gebel el-Arak, pocházející z doby výše zmíněného Naram-Sína). Rituální nože se používaly k obětovávání zvířat nebo lidí (popřípadě jiné rituální úkony, jako obřízku), jak bývá patrné na rukojetích těchto nožů (v případě Gebel el-Arak se jedná o zobrazení válečných zajatců nebo otroků, kteří jsou nejspíš vedeni k rituální popravě).

Lví sedačka.

Obětovávaný Abahám leží na obětním oltáři, který je na faksimile 1 zpodobněn jako tzv. "lví sedačka". Ta byla ve starověkém Egyptě častou součástí veřejných i soukromých obřadů (ať se týkaly živých nebo mrtvých). Egyptské lví sedačky měly většinou podobu kovových stolů, jak ukazuje nález z "antechamber" v Tutanchámonově hrobě. V případě Abrahámova příběhu jde spíš o kamenný oltář, na němž je vyrytý obraz lví sedačky (podobný oltář byl nalezen v Memphisu jako pozůstatek Apisova chrámu). Existují i jiné egyptské obrazy se lví sedačkou podobnou té z faksimile 1; některé z těchto obrazů obsahují Abrahámovo jméno.  Sedačka je popsána i v textu Knihy Abrahamovy ve verších 12 a 13: ""A abyste mohli míti znalost o tomto oltáři, odkazuji vás na znázornění na začátku tohoto záznamu. Byl učiněn podle tvaru lože, takového, jaké bývalo mezi Kaldejskými, a stál před bohy Elkenovým, Lebnovým, Mamakrovým, Korášovým, a také bohem podobným bohu Faraona, krále egyptského.""

Užití v egyptských obřadech.

Lví sedačka byla egyptskou podobou blízkovýchodních oltářů. Měla podobu "lože" neboli postele, jelikož se pojila k příběhu posledního spočinutí a oslavení boha Usira. Ten si podle egyptských mýtů lehl do zlatého sarkofágu, kde jej však uvěznil jeho zlý bratr Sutech.  Usire byl později v egyptském příběhu vzkříšen a stal se bohem mrtvých (bohem podsvětí/egyptského pekla i nebe). Jeho rituální oběť (skrze kterou se stal později vzkříšeným bohem) však v egyptské kultuře zůstala. Faraoni každoročně prováděli veřejné náboženské obřady, při nichž procházeli Usirovým příběhem oni sami. V některých dobách se namísto faraona používal lidský "obětní beránek", který byl při rituálu skutečně zabit. Podobu vzkříšeného boha pak nabíral pouze faraon, jako zástupce bohů na zemi.  Podle badatelů je možné, že Abrahám měl být obětován při speciálním náboženském svátku jako součást rituálních obětí. Tomu by nasvědčovaly i další oběti, které chaldejský kněz (podle textu Knihy Abrahamovy) předložil na oltáři. Nejprve je zmínka o oběti malého dítěte (""Vpravdě děkovnou oběť dítěte obětoval kněz Faraonův na oltáři, který stál u pahorku zvaného Putifarův pahorek, na začátku planiny Olišem.""), poté o oběti 3 panen (""Nyní, tento kněz obětoval na tomto oltáři současně tři panny, jež byly dcerami Onitovými, jednoho z královské linie, přímo z ledví Chama.")" a na konci o oběti Abraháma samotného. Podle badatelů je možné, že sled obětí (nemluvně, 3 panny, dospělý muž) měl náboženský účel v egyptských nebo mezopotámských příbězích.  Lví sedačka se ve starověkém Egyptě užívala také jako všeobecný symbol lože, na němž dochází mrtvý člověk vzkříšení a oslavení. Z těchto důvodů byla sedačka užívána při mumifikaci mrtvých nebo jiných rituálech, které se zemřelými souvisely.

Ptačí duch.

Existují také obrazy lvích sedaček, kde je pouze mumifikovaný člověk a andělský/božský pták, který má mrtvého vzkřísit z mrtvých. Jde o mytologickou ozvěnu Usirova mýtu, v němž byl bůh vzkříšen svou manželkou/sestrou Eset, která naněj dosedla v podobě holubice. V pozdní době byla holubice někdy chápána jako duše mrtvého, která se vrací do vzkříšeného těla.  Na faksimile 1 se také nachází ptačí posel. Byl popsán Josephem Smithem jako "Anděl Páně" a v textu jej údajný Abrahám zmiňuje při obětní scéně: ""A když pozdvihli na mne ruce své, aby mne mohli obětovati a mne připraviti o život, vizte, pozdvihl jsem hlas svůj k Pánu, Bohu svému, a Pán poslouchal a slyšel a naplnil mne viděním Všemohoucího a stál při mně anděl z přítomnosti jeho a ihned mi rozvázal pouta"."  Motiv anděla, vystupujícího při záchraně Abraháma, je ve starověké literatuře obvyklý - ať již jde o židovskou, islámskou nebo raně křesťanskou literaturu. Egyptská mytologie dokládá podobný příběh, týkající se Usira, který leží bezmocně na lví sedačce a volá k andělům o pomoc. Andělé však v příběhu nemají potřebnou pravomoc, a tak musí dojít pro pomoc k samotnému Bohu všech. Podle některých badatelů je možné, že jde o egyptizovaný příběh, vzatý z abrahámovských apokryfů.

Kanopy.

Na faksimile 1 se pod oltářem nachází čtveřice sošek. Jde o egyptské kanopy, užívané při mumifikaci a obětování. Každá z nádob reprezentovala jednoho ze synů egyptského boha Horuse a reprezentovala orgán, který je nutné ze zemřelého vyjmout a zachovat pro jeho vzkříšení.  Někteří badatelé vidí spojitost mezi 4 symbolickými zvířaty egyptských kanop a 4 zvířecími bytostmi, které se nachází v některých částech Bible. Tyto bytosti podle knihy Ezechiel a Zjevení Janova stojí pod Božím trůnem. Mormonský archeolog Hugh Nibley vyslovil tezi, že Lví sedačka v egyptském prostředí symbolizuje faraonův božský (exaltační) trůn a tudíž obsahuje stejnou symboliku, jako Jehovův trůn v Bibli. Biblický příběh o Abrahámovi obsahuje podobnou symboliku, spojenou s blízkovýchodním pojetí obětních oltářů a zvířat.  4 zvířecí postavy pod trůnem se nachází také v Apokalypse Abrahámově (XVIII), apokryfu z 1.století n.l., kde je taktéž zmíněný andělský pták, sestupující k Abrahámovi (viz ptačí duch).

Elkenah.

Jako první z "modlářských bohů" na faksimile 1 je zmíněn Elkenah. Tento bůh reprezentuje v Abrahámově knize nejen jednu z kanop, ale také boha chladejského kněze (který je v textu popsán slovy "A kněz boha Elkenah byl taktéž knězem Faraóna"). Jde pravděpodobně o kanaanského boha El, který byl ztotožněn s egyptským božstvem (Kebehsenufem) a převzat chaldejským kultem.  Na faksimile 1 je jeho jméno zmíněno třikrát, v textu první kapitoly Knihy Abrahamovy sedmkrát (nejčastěji ze všech bohů). Je vždy jmenován jako první. V textu knihy není občas zcela jasné, zda je Elkenah pouze jméno modlářského boha, nebo zda je také pojmenováním konkrétního místa, odkud daný bůh pocházel (v angličtině, v níž Joseph Smith Knihu Abrahamovu zapsal, se jedná o lingvistický rozdíl mezi "the god Elkenah" a "the god of Elkenah"). V záznamech Josepha Smithe bylo jméno tohoto boha nejprve zapsáno jako "Elkkeen", "Elk-kener"a "Elk-Keenah". Při pozdější revizi bylo jméno upraveno do dnešní podoby (Elkenah).

Původ jména.

V Bibli nacházíme několik postav s podobným jménem. V základním překladu toto jméno (El-qanah) znamená něco jako "(bůh) El to zajistil". Jiní badatelé uvádí, že jméno El-qanah znamená "bůh stvořil". Samotné slovo "el" znamená v překladu bůh" (ačkoliv je zároveň samostatným názvem kanaanského boha) a bylo podobně jako v případě boha Elkenah používáno jako součást teoformních jmen (Eleazar, Ezechiel, Daniel...). Jméno Boží ("EL") můžeme najít i v samotném pojmenování národa Izrael ("ten, kdo zápasí s bohem").  Někteří badatelé spojují toto jméno s bohem El-kuni-irsa ("bůh, který stvořil zemi"), kterého nacházíme v chetitském textu a který je pravděpodobně totožný s fénickým "(e) ́l qen ́rs" ("bůh, stvořitel země") a akkadským "il-gi-na" a "Ilu-qana". V izraelských textech je tentýž božský titul zapsán hebrejsky jako Elyon konei shamayim va-aretz ("Nejvyšší Bůh bohů, stvořitel nebe a země").  Podle egyptologů by se slovo "qen" nebo "qeni" v syropalestinském prostředí četlo jako "ken/y". Egyptský kořen "qen" znamená v překladu "mocný" a je užíván ve jménech mnoha blízkovýchodních králů. Koncovka "ah" ve jménu Elkenah je typickým přenosem egyptského jména do kanaanských jazyků. Kanaan byl egyptskými nazýván "Kinahhi", a proto nazývali boha kanaanu jednoduše jako "boha kenah" - "El-kenah" (viz úvodní odstavec o možnosti, že Elkenah je název místa, odkud modlářský bůh pocházel).  Středověký židovský učenec (konvertita ke křesťanství) Bar-Hebraeus tvrdil, že podle židovské tradice přijali během života Abrahámova otce Teraha egypťané chaldejský kult, pro nějž Terah vytvořil modlu hlavního boha "Kena" (nebo také "Kenose"). Islámská historie taktéž tvrdí, že Terah byl výrobce model pro svůj lid. V Knize Abrahamově se v první kapitole píše o tom, že Abrahámův otec svého syna předal kněžím chaldejského kultu.

Spojení mezi Egyptem a Biblí.

Izraelský národ měl od počátku své historie časté kontakty s Egyptem. Nejen Abrahám navštívil podle Bible Egypt, ale také Jákob a jeho 12 synů (zvláště Josef, kterého egypťané někdy ztotožňují s Imhotepem). Mojžíš žil v Egyptě 40 let svého života a vyrůstal na faraonově dvoře. Po dobytí Jeruzaléma babylonským králem Nabuchodonozorem utekla do Egypta část Židů spolu s prorokem Jeremjášem. Podle legend byla tehdy do Egypta odnesena Archa úmluvy.  Posledním egyptským kontaktem v Bibli je exil "Boží rodiny", kdy Josef s Marií a nově narozeným Ježíšem museli na několik let utéct do Alexandrie. Právě v egyptském prostředí poté vznikly a také byly nalezeny apokryfní příběhy o Ježíšově dětství (např. Tomášovo evangelium dětství a další...).

Kniha Abrahamova (česky též "Kniha Abraham") je dokument, který v roce 1835 napsal mormonský prorok Joseph Smith a který prý přeložil z egyptštiny. Tvoří součást mormonského svatého Písma a nachází se v sekci zvané Drahocenná perla. Dokument je předmětem mnoha kontroverzí. Přibližně ve stejné době Jean-François Champollion rozluštil sice egyptské hieroglyfy, o čemž však Smith netušil. „Překlad“ se tak prokázal jako podvrh, protože původní text papyru pojednává o úplně jiné tématice. Kniha silně ovlivnila mormonský obřad Obdarování.

Le Livre d'Abraham est un livre canonique de l'Église de Jésus-Christ des saints des derniers jours. Ce livre est inclus dans la "Perle de grand prix" et contient un récit qu'aurait rédigé Abraham, le personnage de la Genèse, du temps où il était en Égypte. Le texte a été obtenu lorsque Joseph Smith a réalisé une traduction de papyrus égyptiens acquis par l'Église en 1835. Selon Smith, un rouleau de papyrus contenait les écrits d'Abraham, alors qu'un autre contenait les écrits de Joseph en Égypte, un autre personnage de la Genèse.


Život a kariéra.

Narodil se v roce 1945 v Pughsville, Hampton Roads ve Virginii a vyrůstal v Atlantic City v New Jersey. Bojoval ve válce ve Vietnamu jako člen U.S. Navy v letech 1968 -1969 než odmaturoval na střední škole. Později se odstěhoval do San Diega, kde psal poezii a televizní scénáře.  Propůjčil hlas spoustě animovaných postaviček a hrál především v sitcomech menší i velké role.

Osobní život a smrt.

V roce 1988 si vzal Barbaru, která vůbec nebyla v šoubyznysu. Neměli žádné biologické děti, ale byl nevlastním otcem Kevina Waterse; syna manželky z předchozího vztahu. Byli spolu až do jeho smrti.  31. prosince 2013 James Avery zemřel ve věku 68 let kvůli komplikacím při operaci jeho srdce. Jeho matka Florence Avery, jeho manželka Barbara a jeho nevlastní syn ho přežili. Janet Hubert, která hrála jeho manželku Vivian Banksovou v seriálu Fresh Prince, po jeho smrti řekla: ""Natáčení s Jamesem Averym bylo úžasné. Byl jeden z nejlepších herců, s kterými jsem za celou tu dobu hrála. Byl jako velký těžký balvan, který by vás bud mohl zabít a nebo vás ochránit. Byl především herec - tvrdě cvičil, aby svou roli zahrál co nejlépe a díky tomu se vyšplhal na žebříčku mezi nejlepší filmové tatínky. Jeho srdce patří jeho pravé manželce Barbaře a rodině, takže si mě prosím s ní neplette a respektujte její místo. Já jsem hrála jeho manželku Vivian Banksovou pouze v seriálu. Odpočívej v míru Jamesi, svět je velké jeviště a my jsme jen postavy ve hře zvané - život.""

James LaRue Avery (27. listopadu 1945 – 31. prosince 2013) byl americký herec, známý díky roli Philipa Bankse v seriálu Fresh Prince (1990 - 1996). Tato role se umístila na 34. místě v americkém časopisu TV Guide v anketě "50 nejlepších televizních otců všech dob". V roce 1987 také namluvil kreslenou postavu v seriálu "Želvy Ninja". V roce 2004 v seriálu Zlatá Sedmdesátá; byl trenér Michaela Kelsa.

James LaRue Avery, dit James Avery, est un acteur et producteur américain né le à Pughsville, en Virginie, aux (États-Unis), et mort le à Glendale, en Californie, aux (États-Unis).


Vztah jednoznačných gramatik a jazyků.

Pro mnoho jazyků existují nejednoznačné i jednoznačné gramatiky, ale pro některé jazyky existují pouze nejednoznačné gramatiky. Pro jakýkoli neprázdný jazyk lze sestrojit nejednoznačnou gramatiku z jednoznačné gramatiky přidáním duplicitních pravidel nebo synonym (jediný jazyk bez nejednoznačné gramatiky je prázdný jazyk). Jazyk, který připouští pouze nejednoznačné gramatiky, se nazývá z podstaty nejednoznačný jazyk, a z podstaty nejednoznačný bezkontextové jazyky existují. Deterministické bezkontextové gramatiky jsou vždy jednoznačné a jsou důležitou podtřídou jednoznačných bezkontextových gramatik; existují však i nedeterministické jednoznačné bezkontextové gramatiky.  Pro skutečné programovací jazyky je referenční bezkontextová gramatika často nejednoznačná, kvůli problémům jako je nepovinné else. Jsou-li takovéto nejednoznačnosti přítomny, jsou zpravidla řešeny přidáním precedenčních pravidel nebo jiných kontextových pravidel tak, aby výsledná frázová gramatika byla jednoznačná.

Příklady.

Triviální jazyk.

Nejjednodušším příkladem nejednoznačné gramatiky je následující gramatika triviálního jazyka, který sestává pouze z prázdného řetězce:...což znamená, že prázdný řetězec ε může být vytvořen libovolným ze dvou ekvivalentních pravidel a tedy má dvě levé derivace.  Další nejednoznačná gramatika pro triviální jazyk je:...což znamená, že symbol A se přepíše buď na sebe sama nebo na prázdný řetězec. Pro prázdný řetězec tedy existují levé derivace délky 1, 2, 3,... Podle toho, kolikrát se použije pravidlo A → A, může mít derivace libovolnou délku.  Tento jazyk má i jednoznačnou gramatiku, obsahující pouze jedno přepisovací pravidlo:...což znamená, že jednoznačné přepisovací pravidlo může produkovat pouze prázdný řetězec, což je jednoznačný řetězec v jazyce.  Stejným způsobem lze z libovolné gramatiky pro neprázdný jazyk vytvořit nejednoznačnou gramatiku přidáním duplikátů.

Unární řetězec.

Regulární jazyk unárních řetězců určitého znaku, např. codice_1 (popsaný regulárním výrazem codice_2), má jednoznačnou gramatiku:...ale má také nejednoznačnou gramatiku: První gramatika odpovídá vytváření zprava asociativního stromu (pro jednoznačnou gramatiku), druhá dovoluje levé- i pravé- spojení. Toto je rozebráno níže.

Sčítání a odčítání.

Bezkontextová gramatika je nejednoznačná, protože pro řetězec a + a + a existují dvě levé derivace:  Jako jiný příklad, gramatika je nejednoznačná, protože existují dva derivační stromy pro řetězec + −:  Jazyk, který gramatika generuje, není nejednoznačný ze své podstaty; jednoznačná gramatika, která jej generuje, je:

Nepovinné else.

Častým příkladem nejednoznačnosti ve skutečných programovacích jazycích je nepovinné else. V mnoha jazycích je část za codice_3 v podmíněném příkazu if-then-else nepovinná. Při vnoření dvou nebo více podmíněných příkazů do sebe není jednoznačné, ke kterém codice_4 dané codice_3 patří, přinejmenším při použití bezkontextových gramatik.  Konkrétně v mnoha jazycích lze psát podmíněný příkaz dvěma způsoby: ve tvaru if-then a ve tvaru if-then-else:  V gramatice obsahující pravidla  se mohou objevit některé nejednoznačné frázové struktury. Výraz může být analyzován jako nebo jako podle toho, zda codice_3 má patřit k prvnímu nebo druhému codice_4.  Tento problém se v různých jazycích řeší různě. Je možné navrhnout syntaxi programovacího jazyka tak, aby byla jednoznačná, například zakončením podmíněného příkazu klíčovým slovem codice_8, nebo nepovolením nepovinného codice_3. Nebo je možné nechat bezkontextovou gramatiku nejednoznačnou, a přidat kontextové pravidlo, například že codice_3 patří k nejbližšímu codice_4. Výsledná gramatika je pak jednoznačná, ale není bezkontextová.

Rozpoznávání nejednoznačných gramatik.

Rozhodnutí, zda obecná bezkontextová gramatika je jednoznačná, je algoritmicky nerozhodnutelný problém, protože lze ukázat, že je ekvivalentní s Postovým korespondenčním problémem. Existují však nástroje, které implementují různé postupy umožňující detekovat některé případy nejednoznačnosti bezkontextových gramatik.  Efektivita syntaktické analýzy bezkontextové gramatiky je určena automatem, který ji přijímá. Deterministické bezkontextové gramatiky jsou přijímány deterministickými zásobníkovými automaty a mohou být analyzovány v lineárním čase, například LR analyzátorem. Je to vlastní podmnožina bezkontextových gramatik, které jsou přijímány zásobníkovým automatem a mohou být analyzovány v polynomiálním čase, například CYK algoritmem. Jednoznačné bezkontextové gramatiky mohou být nedeterministické. Například jazyk palindromů sudé délky nad abecedou 0 a 1 má jednoznačnou bezkontextovou gramatiku S → 0S0 | 1S1 | ε. Libovolný řetězec tohoto jazyka nemůže být analyzován bez načtení celého řetězce, což znamená, že zásobníkový automat musí zkusit alternativní přechody mezi stavy, aby podporoval různé možné délky částečně analyzovaného řetězce. Odstranění nejednoznačností gramatiky může produkovat deterministickou bezkontextovou gramatiku a tedy umožnit efektivnější syntaktickou analýzu. Generátory překladačů, jako například Yacc, obsahují prostředky pro řešení některých druhů nejednoznačnosti například pomocí precedence a omezení asociativity.

Jazyky z podstaty nejednoznačné.

Existenci jazyků z podstaty nejednoznačných dokázal Rohit Parikh v roce 1961 ve výzkumné zprávě MIT (Parikhova věta).  Zatímco některé bezkontextové jazyky (množiny řetězců, které lze generovat gramatikou) mají nejednoznačné i jednoznačné gramatiky, existují bezkontextové jazyky, pro které jednoznačná bezkontextová gramatika neexistuje. Příkladem ze podstaty nejednoznačného jazyka je sjednocení množin formula_1 a formula_2. Výsledný jazyk je bezkontextový, protože sjednocení dvou bezkontextových jazyků je vždy bezkontextový jazyk. Ale Ullman 1979 podal důkaz, že nelze jednoznačně analyzovat řetězce v (nebezkontextové) podmnožině formula_3, která je průnikem těchto dvou jazyků.

Odkazy.

Související články.

Analyzátory pro nejednoznačné a nedeterministické gramatiky:

Nejednoznačná gramatika () v teorii formálních jazyků je taková bezkontextová gramatika, která generuje (aspoň jednu) nejednoznačnou větu. Nejednoznačná věta je taková věta, pro kterou existují nejméně dva různé derivační stromy. Pokud každá z vět generovaných gramatikou má jediný derivační strom, je gramatika jednoznačná.

En informatique théorique et en théorie des langages, une grammaire ambiguë ou ambigüe est une grammaire algébrique qui admet un mot avec deux dérivations gauches distinctes ou — de manière équivalente — deux arbres de dérivation distincts. L'ambiguïté ou l'inambiguïté est une propriété des grammaires, et non des langages. De nombreux langages admettent à la fois des grammaires ambiguës et inambigües, alors que d'autres ne possèdent que des grammaires ambiguës. Un langage pour lequel toutes les grammaires sont ambiguës est appelé "inhéremment ambigu (ou intrinsèquement ambigu)", les autres sont appelés "langages inambigus".


Historie.

Překladač Babel fish byl poprvé spuštěn 9. prosince 1997 na stránkách internetového prohlížeče AltaVista. Ten spatřil světlo světa o 2 roky dříve, tj. 15. prosince 1995. Tyto stránky měly původně ukazovat na vysoký potenciál serverů společnosti Digital Equipment Corporation, která tento vyhledávač založila.  V roce 2003 koupila AltaVistu firma Overture Services, Inc. Rok nato převzala Overture firma Yahoo!. Webová adresa překladače přesto zůstávala babelfish.altavista.com, a to až do května roku 2008, kdy se změnila na babelfish.yahoo.com.  Další změna přišla 30. května 2012, kdy adresa babelfish.yahoo.com začala odkazovat na Microsoft Bing Translator, protože právě tento překladač Babel fish nahradil. Od roku 2013 již odkaz babelfish.yahoo.com přesměrovává uživatele přímo na domovskou stránku Yahoo!.

Problémy překladu.

Obecně lze říči, že čím obsahuje zdrojový text více idiomatických výrazů, tím spíše bude jeho překlad nepřesný. Nejinak tomu bylo i u Babel fish. Připouštějí to i sami tvůrci, na druhou stranu ale říkají: “Tato technologie funguje nejlépe, pokud je text gramaticky správný a neužívá příliš mnoho idiomů, přesto by ale uživatelé měli být schopni porozumět i špatně napsaným dokumentům.” Dalším častým problémem, se kterým se strojový překlad potýká, je syntaktická struktura věty. Babel fish funguje na principu překladu “slovo za slovem”. Navíc provádí velice základní přeskupení slovosledu, aby byla výsledná věta co možná nejsrozumitelnější. Při komplikovanějších strukturách se ale může stát, že výsledný text bude těžko pochopitelný.  Strojový překlad může být buď vícejazyčný (překlad se uskutečňuje mezi třemi a více jazyky) nebo dvoujazyčný (překlad mezi dvěma jazyky). Přestože Babel fish nabízí překlad z a do několika desítek jazyků, každý “jazykový pár” je vlastně samostatný program, takže se vlastně jedná o systém dvoujazyčných překladů. V každém “jazykovém páru” existují navíc dva oddělené dvoujazyčné slovníky a překladové programy.  Proto může docházet k odlišnostem například při překladu z angličtiny do němčiny a naopak. Při překladu z angličtiny do němčiny systém správně přeloží větu “My son eats broccoli” na “Mein Sohn ißt Brokkoli“. Ovšem když tuto větu zadáme pro překlad z němčiny do angličtiny, dostaneme „My son eats Brokkoli“. To znamená, že přestože je slovo „broccoli“ v anglicko-německém slovníku, totéž slovo chybí ve slovníku německo-anglickém.  Jednoduše řečeno, i u sebehoršího dokumentu mohl čtenář pochytit z překladu alespoň hlavní myšlenky. Bylo to jednoduché, rychlé a hlavně zadarmo.  Překladač Yahoo! Babel Fish byl k nalezení na webu Yahoo!. Na doméně, která funguje i nyní, najdeme více funkcí. Yahoo! nabízí aktuální zpravodajství, finance, filmy... Překladač Yahoo! Babel Fish byl opravdu unikátní. Umožňoval překlad zhruba v 40 jazycích. Jazyky, které překladač dobře ovládal, byly např. angličtina, němčina, francouzština, řečtina, čínština aj. V rámci jazykových párů chyběla čeština. Yahoo! Babel Fish by neměl být chybně zaměňován za The Babel Fish Corporation (Oscar Jofre). Překladač Yahoo (v rámci pravidlového překladu) vyřeší i otázky morfologické roviny. V této oblasti je nutné analyzovat gramatické kategorie. Je důležité, aby překladač zachytil základní tvar, který je pro výchozí analýzu nezbytný. Z něho totiž vše vychází. Byly zvoleny pro zjednodušení i značky. Ty patří vždy k určitému druhu. Gramatické kategorie je někdy opravdu velice obtížné rozdělit, aby byl význam komplexní a nedocházelo k nedorozumění.

Historie strojového překladu.

Vývoj strojového překladu započal během druhé světové války. Strojový překlad tehdy sloužil výhradě pro válečné účely. Přibližně dvacet let “vojenského” strojového překladu bylo završeno vznikem SYSTRANu, společnosti zabývající se strojovým překladem. Jejím zakladatelem se stal roku 1968 Peter Toma v Kalifornii. Během 80. let byla technologie strojového překladu využívána hlavně velkými korporacemi (např.: Commission of European Communities, the U.S. Air Force, and Xerox Corporation) pro překlad velkých objemů dat.  Počátkem let devadesátých technologie SYSTRANu začala pronikat i do sféry osobních počítačů. A poté to byl právě SYSTRAN společně se společností Digital, kdo poskytl technologii pro spuštění Babel fish.

Babel Fish byl nejstarším bezplatným internetovým překladačem, který byl spuštěn roku 1997. Vznikl a fungoval jako součást tehdy oblíbeného vyhledávače AltaVista. V roce 2003 přešel Babel fish pod záštitu vyhledávače Yahoo!, v roce 2012 jej potom nahradil překladač Microsoft Bing Translator. Babel fish dokáže překládat text nebo obsah webových stránek mezi 38 jazyky.

Yahoo! Babel Fish était un traducteur automatique distribué et maintenu sur le Web par Yahoo!. Son nom est un hommage au poisson Babel présent dans "Le Guide du voyageur galactique" de Douglas Adams.


Soukromý život.

Narodil se roku 1992 v gruzínské metropoli Tbilisi do rodiny tanečníka národního baletu Nodara a lékařky Natalie Basilašviliových. Má bratra Tenga Basilašviliho. Dne 28. září 2013 se oženil s Nekou Basilašviliovou.  Tenis zašal hrát v pěti letech. Čtyři roky trénoval ve Spojených státech. Za preferovaný úder uvedl forhend.

Tenisová kariéra.

Na okruh ITF vstoupil roku 2007. Na okruhu TA Tour prošel kvalifikačním sítem během bukurešťského BRD Năstase Țiriac Trophy 2014, kde v prvním kole nestačil na dalšího kvalifikanta Ričardase Berankise. Na nejvyšší grandslamové úrovni v hlavní soutěži debutoval na French Open 2015, když v závěrečném kvalifikačním kole vyřadil Američana Jareda Donaldsona. V prvním zápase singlu však podlehl Australanu Thanasi Kokkinakisovi. Premiérová grandslamová výhra přišla o měsíc později na travnatém Wimbledonu 2015, kde zdolal argentinského tenistu Facunda Bagnise a po pětisetové bitvě také patnéctého nasazeného Feliciana Lópeze. Ve třetí fázi jej zastavila turnajová dvacítka Roberto Bautista Agut po třísetovém průběhu. Hráče elitní světové desítky poprvé porazil na vídeňském Erste Bank Open 2016, kde v úvodním kole vyřadil desátého muže žebříčku Tomáše Berdycha. Podruhé pak zdolal světovou sedmičku Dominica Thiema ve druhé fázi Garanti Koza Sofia Open 2017 v Sofii.  Z kvalifikace do dvouhry postoupil na antukovém German Open 2018 v Hamburku. Ve finále zdolal Argentince Leonarda Mayera po třísetovém průběhu. Na okruhu ATP Tour si tak ve 26 letech připsal premiérové turnajové vítězství a stal se prvním Gruzíncem v historii, jemuž se podařilo vyhrát turnaj ATP. Bodový zisk jej katapultoval na nové kariérní maximum, z 81. na 35. příčku žebříčku. Tím se stal nejvýše postaveným gruzínským tenistou v historii světové klasifikace, když překonal 42. místo Irakli Labadzeho. V probíhající sezóně dokázal vyhrát turnaj ATP jako čtvrtý kvalifikant. Rovněž představoval prvního vítězného kvalifikanta v kategorii ATP 500 od titulu Philippa Petzschnera na Bank Austria-TennisTrophy 2008. Ve finále China Open 2018 přehrál argentinskou světovou čtyřku a nejvýše nasazeného Juana Martína del Potra po dvousetovém průběhu a připsal si druhou trofej. Premiérově se posunul do elitní světové třicítky, když mu na žebříčku ATP z 8. října 2018 patřila 23. příčka.

Nikoloz Basilašvili, gruzínsky: ნიკოლოზ ბასილაშვილი, (* 23. února 1992 Tbilisi) je gruzínský profesionální tenista. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP Tour vyhrál tři singlové turnaje. První z nich ovládl na červencovém German Open 2018. Stal se tak prvním Gruzíncem v historii, jemuž se podařilo vyhrát turnaj ATP. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal patnáct titulů ve dvouhře a dva ve čtyřhře.

Nikoloz Basilashvili, né le à Tbilissi, est un joueur de tennis géorgien, professionnel depuis 2008. Il comptabilise trois succès sur le circuit ATP.


Život.

Narodil se v departementu Isère v rodině polských emigrantů. Když mu bylo 11 let, vrátila se rodina do Polska. Stachura chodil do školy v Alexandrowě Kujawském. Se svou nezkrotnou povahou často utíkal z domova, poté se usadil u bratra v Gdyni. V roce 1957– 1958 se zapsal ke studiu romanistiky na Katolické univerzitě v Lublinu (KUL), avšak zdejší studium nejednou přerušil. V květnu roku 1960 přešel na univerzitu do Varšavy, tamější studium romanistiky již ukončil v roce 1965 magisterským titulem. Tehdy také začal publikovat texty a skládat písně, které zpíval za doprovodu kytary. V letech 1962–1972 žil v manželství se Zytou Bartkowskou, jež vystupovala pod literárním pseudonymem Zyta Oryszyn.

Cesty.

Značnou část Stachurova života vyplnilo cestování, které je také jedním z hlavních témat jeho děl. V letech 1969–1970 pobýval na vládním stipendiu na největší mexické univerzitě UNAM. Jeho cesty měly charakter několikaměsíčních putování. Procestoval Jugoslávii, Blízký Východ (1972), Norsko, Švýcarsko, Francii, v roce 1975 podnikl další cestu do Mexika a do USA a Kanady. Vedle toho neustále cestoval po všech regionech Polska – pěšky, stopem, vlakem či autobusem.

Závěrečné období a smrt.

V letech 1977–1979 Stachura prožíval „mystické období“, během něhož usiloval o oproštění od veškerých identit, vymezení a omezení. Rozdal veškerý majetek, spálil své dopisy a fotografie. V dubnu 1979 se patrně pokusil o sebevraždu skokem pod vlak. Přišel o čtyři prsty na pravé ruce; pomalu se učil znovu psát, ale nedokázal začít nový život. Před sebevraždou napsal báseň „Dopis pozůstalým“:

Dílo.

Překlady.

Mezi autory, které Stachura překládal, patří Henri Michaux, Michel Deguy, Gabriel García Márquez nebo Jorge Luis Borges.

Odkaz.

Stachura byl ve své době nesmírně populární zejména u nonkonformní polské mládeže a po jeho smrti se konala a dosud konají četná setkání zvaná "Stachuriády". Tuto módu kritizovali někteří publicisté, například Ziemowit Fedecki, podle něhož pozdní Stachurova díla nedosahovala hodnoty těch dřívějších. Jeho písně dodnes interpretuje řada polských hudebníků a skupin. Jeho "Sekerezádu" zfilmoval v roce 1985 Witold Leszczyński.

Edward Jerzy Stachura (18. srpna 1937 Charvieu-Chavagneux, Francie – 24. července 1979 Varšava) byl polský spisovatel, překladatel, písničkář. Je autorem básní, písní, povídek, dvou románů, několika žánrově nezařaditelných textů, obsáhlé korespondence, deníkových záznamů a zápisků z cest.

Edward Stachura, né le à Charvieu en France et mort le à Varsovie, est un poète polonais, mais également romancier, auteur de chansons et à l'occasion interprète. Il se suicide à 41 ans.


Élections législatives allemandes de 1920

Předcházející události.

Původní termín voleb byl plánován až na podzim 1920, kdy mělo být rozhodnuto na základě plebiscitů o konečné podobě německých hranic. Ve Východního Pruska probíhal plebiscit o připojení některých jeho jižních částí k Polsku (více: Plebiscit ve Varmii a Mazursku), v Šlesvicku o připojení severních částí k Dánsku (více: Šlesvické plebiscity) a v Horní Slezsku o jeho rozdělení mezi Německo a Polsko (více: Hornoslezská povstání). Volání po volbách ale byl jedním z požadavků vzbouřenců v tzv. Kappově puči a vláda výměnou za jejich složení zbraní s dřívějším termínem voleb souhlasila. Ve výše zmíněných oblastech se nakonec hlasovalo se zpožděním (v únoru 1921 Východním Prusku a Šlesvicku a v listopadu 1922 v Opolí).  Nejen Kappův puč, ale i povstání dělníků v Porúří v březnu 1920, daňová reforma a výsledky Versailleské smlouvy měly na volby výrazný vliv. V levém politickém spektru došlo k výrazné radikalizaci a následně ke kritice sociálních demokratů od koaličních partnerů, že nedělají dostatek proti růstu vlivu reakčních sil. Měšťanstvo se na druhou stranu přimklo ve stínu neustálých nepokojů k touze po vládě silné ruky, a tudíž k volbě pravicových stran.

Výsledky.

Vládní koalice.

Vláda (tzv. Výmarská koalice, tvořená sociálními demokraty, katolickým Centrem a německými demokraty) ztratila ve volbách většinu. Sociální demokraté (SPD) volby opět vyhráli, ale museli se obejít bez 62 křesel. Ztráty byly způsobeny lepší připraveností a organizovaností jejího největšího konkurenta z nezávislé sociální demokracie (USPD) než tomu bylo ve volbách předešlých. Koaliční partneři SPD levicově liberální němečtí demokraté (DDP) ztratili polovinu svých křesel a Centrum dalších 27 křesel.

Opozice.

Ze ztrát vládní koalice těžily nevládní strany na obou křídlech politického spektra. Vlevo si nejvíce polepšili nezávislí sociální demokraté (USPD), kteří získali v porovnání s předchozími volbami dalších 10 %. USDP přebrala radikálnější voliče sociálním demokratům a její zisky pocházely hlavně z velkých měst. Komunisté (KPD) se voleb účastnili vůbec poprvé a získali 2,1 %. Z pravicových stran Německá lidová strana (DVP) získala taktéž dalších 10 % v porovnání s předchozími výsledky a Národní lidová strana (DNVP) se udržela své pozice. Strany, které se stavěly k nové Výmarské republice kriticky nebo přímo nepřátelsky (USDP, KPD, DVP a DNVP), získali po volbách 49 % všech hlasů.

Volby podle volebních obvodů.

Sociální demokraté získali 11 obvodů a jejich pozice byly nejsilnější v severním Německu a Dolním Slezsku. Nezávislí sociální demokraté získali 7 obvodů s nejlepšími výsledky ve středním Německu. Centrum bylo úspěšné v převážně katolických obvodech v jižním Německu, Porýní a Horním Slezsku. Nacionalisté získali tři obvody na východě země, které po konci války přišly o část svého území ve prospěch Polska.

Tvorba vlády.

Říšský sněm se po volbách poprvé sešel 24. června 1920. Volební jednání byla kvůli výsledkům voleb velice dlouhá. Nakonec byla vytvořena menšinová vláda Centra, německých demokratů (DDP) a německých lidovců (DVP) (více: Vláda Konstantina Fehrenbacha). Lidovci před stupem do koalice museli slíbit, že budou jednat podle ústavy. Sociální demokraté se koalice přímo neúčastnili, jednak kvůli lidovcům a jejich pravicové politice a jednak nechtěli dál dělat nepopulární vládní rozhodnutí. Na druhou stranu celá nová vláda závisela na toleranci sociálních demokratů. Říšským kancléřem byl jmenován Konstantin Fehrenbach z Centra.

Německé federální volby konané 6. června 1920 byly v pořadí druhé volby do říšského sněmu Výmarské republiky. Sociálnědemokratická strana se stala opět nejsilnější stranou, ačkoliv ztratila třetinu mandátů. Po volbách vznikla koalice, kterou tvořilo Centrum, Německá lidová strana a Německá demokratická strana (více: Vláda Konstantina Fehrenbacha).

Les élections législatives de 1920 eurent lieu le 6 juin, et portèrent au pouvoir une coalition entre Zentrum, DDP (Parti démocrate allemand) et DVP (Parti populaire allemand). À la suite de cette élection, Constantin Fehrenbach, membre du Zentrum, fut nommé chancelier.


Dětství a vzdělání.

Pinckney se narodil v Beaufortu učitelce Theopii Stevensonové Aikensové (1945–2005) a automechanikovi Johnu Pinckneymu. Už od třinácti let vedl modlitby ve svém kostele a v 18 letech se stal pastorem.  Ze strany matky bylo povolání reverend v Africké metodistické episkopální církvi součástí rodinné stevensonovské tradice. Jeho pradědeček reverend Lorenzo Stevenson bojoval za zrušení rasově oddělených základních škol a strýc referend Levern Stevenson spolupracoval s NAACP při úsilí o zrušení segregace ve školních autobusech.  Pinckney vystodoval střední školu v Jasper County. V roce 1995 absolvoval Allenovu univerzitu a o čtyři roky později obhájil titul magistra veřejné správy na Univerzitě Jižní Karolíny. Později absolvoval Luteránský teologický jižní seminář a studoval Wesleyho teologický seminář.

Kariéra.

Církevní kariéra.

Pinckney se stal v roce 2010 pastorem kostela Africké metodistické episkopální církve v Charlestonu. V této pozici následoval vzory jiných vedoucích osobností v církvi a zapojil se i do politiky, aby ještě lépe sloužil své obci. Sám Pinckney se svěřil, že cítil svou politickou činnost jako pokračování církevní práce.

Politická kariéra.

Poprvé byl Pinckney zvolen do parlamentu Jižní Karolíny v roce 1996 ve věku 23 let. Byl tak nejmladším Afroameričanem, který kdy nastoupil do takové funkce v Jižní Karolíně. Sloužil ve sněmovně reprezentantů až do roku 2000, kdy byl zvolen do státního senátu za 45. okrsek.  Jako senátor prosazoval zákon, podle kterého by policisté museli nosit na své uniformě kameru. Bylo to poté, co policista v North Charlestonu zabil osmi ranami neozbrojeného černocha Waltera Scotta.

Osobní život.

V roce 1999 si Pinckney vzal Jennifer Benjaminovou, se kterou se seznámil za studií na Allenově univerzitě a byli spolu i na Univerzitě Jižní Karolíny. Měli spolu dvě dcery, Elianu Yvette Pinckneyovou a Malanu Elise Pinckneovou.

Smrt.

Večer 17. června 2015, poté, co strávil většinu dne na předvolební kampani s kandidátkou Hillary Clintonovou, Pinckney vedl čtení ze Svatého slova a modlitby v kostele v Charlestonu. Na shromáždění zahájil palbu 21letý Dylann Roof a zabil celkem devět lidí včetně Pinckneyho. FBI vyšetřovala čin jako zločin z nenávisti, ale byla kritizována, že ho neoznačila za rasisticky motivovaný teroristický čin.  Rakev s Pinckneyho ostatky byla vystavena v rotundě Kapitolu Jižní Karolíny, a v kostelech Africké metodistické episkopální církve v Ridgelandu a Charlestonu. Pohřeb proběhl 26. června 2015 ve sportovní hale TD Arena, která byla zcela zaplněná. Pohřbu se zúčastnili např. prezident Barack Obama, jeho choť Michelle Obamová, viceprezident Joe Biden a další osobnosti. Smuteční řeč pronesl i sám Obama.

Clementa Carlos „Clem“ Pinckney (30. července 1973 – 17. června 2015) byl americký politik, člen sněmovny reprezentantů a později senátor státu Jižní Karolína za Demokratickou stranu. V senátu byl za 45. okrsek od roku 2000 až do své smrti.

Clementa Carlos Pinckney, né le à Beaufort en Caroline du Sud et mort le à Charleston dans la fusillade de l'église de Charleston, est un pasteur méthodiste et homme politique américain, membre du Parti démocrate et.


Postup ve hře.

Po vytvoření postavy, výběru velikosti náhodně generovaného světa (malý, střední, velký) a jeho herního módu, je do něj hráč vložen bez nápovědy, jak se dál pohybovat ve hře. Jedinou pomocí hráči je přátelské NPC průvodce, které hráči heslovitě sděluje nápovědy, co by měl v dané fázi udělat pro postup ve hře. Toto NPC lze také použít pro zjištění využití materiálů nebo jiných předmětů, které mají popisek „Material“.  Základem postupu ve hře je poražení jednotlivých bossů za pomoci zbroje a zbraní, vyrobených z materiálů, které jsou momentálně dostupné ve světě. Postup ve hře však není nutný, a tak hra dává hráči prostor budování, které podporuje rozsáhlý výběr stavebních materiálů nebo možnost přetvořit terén dle libosti.  Postup ve hře se dělí na dvě základní části, kterými jsou „pre-hardmode“ a „hardmode“. Pre-hardmode je jednodušší část hry, ve které se hráč ocitne po spuštění hry, a tak neobsahuje velké množství silných monster a nabízí pouze základní materiály. Po poražení bosse zvaného „Wall of Flesh“ se svět přesune do hardmode a objeví se nová monstra a „Hallowed“ biom. Hardmode je obecně těžší, ale více obsáhlejší část hry, kdy má hráč přístup k novým zbraním, brněním, bossům a předmětům. Terraria neobsahuje pevně daný konec a po poražení posledního bosse již nenabízí jiný obsah.

Obtížnosti.

Při vytváření postavy si může hráč vybrat jednu ze tří obtížností pro jeho postavu. Základní obtížností je „Softcore“, kde hráč při úmrtí ztrácí pouze peníze. Další možností je „Mediumcore“, kde hráč při úmrtí ztrácí všechny předměty v jeho inventáři. Poslední možností je „Hardcore“, kde hráč po úmrtí přichází o celou postavu a nemůže s ní nadále hrát.

Svět.

Náhodně generovaný svět je vždy ohraničen mořem a obsahuje biomy jako například džungle, poušť, tundra a další. Tyto biomy obsahují specifické materiály a bloky, a také mohou obsahovat struktury, ve kterých se nachází bedny s různými předměty nebo zbraněmi.

Herní módy.

Herní módy se nastavují pro každý svět samostatně při jeho vytváření. Základní herní mód je „Normal mode“, který byl zamýšlen jako standardní zkušenost pro všechny hráče. „Expert mode“ je herní mód určený pro zkušenější hráče a nabízí obtížnější monstra, ale také jsou zde zvětšené šance na získání některých předmětů, které z monster padají. Většina monster je stejných jako v normal módu, pouze se zvětšenými statistikami, ale některým byly přidány speciální vlastnosti či útoky včetně bossů, ze kterých nyní kromě standardních odměn padají také speciální předměty, které nelze jiným způsobem získat. V případě, že hráč zemře ve světě na expert mód, ztratí tři čtvrtiny peněz v jeho inventáři na rozdíl od normal módu, kdy ztratí pouze polovinu.

Jednotlivé třídy dle hratelnosti.

Základními třídami jsou Mage (mág), Warrior (válečník), Ranger (střelec) a Summoner (vyvolávač). Tyto třídy se liší jejich rozdílnými hracími styly a různými zbraněmi, díky kterým získává hra možnost opakovatelnosti.  Mage se soustředí na magické poškození a zbroje, které mají menší obranu, ale přidávají více poškození a manu, kterou hráč potřebuje na sesílání kouzel.  Warrior se zaměřuje na meče pro boj z blízka a joja pro boj z dálky. Jeho zbroje přidávají nejvíce obrany ze všech což vyvažuje krátkou vzdálenost, na kterou se musí přibližovat.  Ranger využívá střelné zbraně, díky kterým si může udržet odstup od nepřátel. Jeho zbroje jsou vyvážené pro dostatek obrany a poškození, často obsahují bonus, který snižuje počet použité munice.  Pro Summonera je důležitá rychlost a schopnost vyhýbání se útokům. Jeho zbraně vyvolají poskoky, kteří jsou ovládáni umělou inteligencí a zaútočí na jakékoliv monstrum v dosahu (hráč může s vyvolávací holí kliknout pravým tlačítkem myši a označit prioritní cíl). Jeho zbroje dávají možnost vyvolat více minionů a přidávají jim poškození, ale zároveň přidávají zejména nejméně obrany.

Systém vybavení.

Hra obsahuje mnoho předmětů, které pasivně ovlivňují hráče a jeho pohyb (např. létání, dvojitý skok a další), pokud je má nasazené v jednom z pěti slotů vybavení. Velké množství z nich je možno kombinovat dohromady a vytvořit tak jeden předmět, který poskytuje bonusy všech kombinovaných. Tyto předměty jsou často použitelné pouze pro některé třídy postav, a proto je důležitá jejich volba.  Pokud je svět nastavený na expert mód, je možné získat předmět, který permanentně navýší počet slotů na šest. Tento předmět funguje pouze na světech s expert módem, na světech s normal módem bude vybavení v tomto slotu vypnuté.

Lektvary.

Lektvary je možné najít v bednách nebo je vyrobit z různých ingrediencí. Poskytují různé bonusy k obraně, regeneraci nebo poškození, a proto jsou velmi důležité a užitečné převážně v expert módu.

Přátelská NPC.

Hráč má možnost postavit dům, do kterého se za určitých podmínek nastěhuje přátelské NPC (Dům musí být dostatečně velký a osvětlený, musí obsahovat stůl, židli a dveře). Některá NPC se mohou nastěhovat pouze po poražení bosse a jiná lze najít na určitých místech ve světě. Většina z nich je schopna obchodovat s hráčem a prodává unikátní předměty.

Terraria je sandboxová Indie herní série, vyvinutá herním studiem Re-Logic. Byla již vydána na Microsoft Windows, Linux, Xbox Live, PlayStation Network, Windows Phone, Android, iOS a Kindle Fire HD. Hra je plná prozkoumávání, tvoření, stavění a soubojů se všemi možnými bytostmi a bossy v náhodně generovaném 2D světě. Od Února 2017 se prodalo přes 20 milión kopií celkově na všech platformách.

Terraria est un jeu vidéo indépendant de type action-aventure et bac à sable développé par Re-Logic et porté sur Windows, Xbox Live, PlayStation Network, Wii U, Nintendo Switch, Android et iOS. Le jeu propose d'explorer, de fabriquer des objets, de construire des habitations et de combattre des créatures variées dans un monde en 2D généré aléatoirement. Les musiques du jeu sont principalement composées de "chiptunes".


Terminologie.

Perutě v meziválečném československém letectvu představovaly ekvivalent praporu u pozemního vojska. Jednotlivé perutě se skládaly ze dvou až čtyř letek po 9–12 letounech, nejčastěji však ze tří letek. Československé perutě tedy měly ve stavu kolem 20–40 letounů.  Termín peruť se rovněž používá pro označení útvarů RAF s cca 12 a více letadly ("Squadron") – například 310. československá stíhací peruť RAF ("No 310 Fighter Squadron"). Britské perutě se dále dělily na letky ("Flights"), které měly do roku 1939 šest letounů ve dvou trojicích ("Sections"). Počínaje rokem 1940 se začaly ve větší míře používat čtyřčlenné formace tvořené dvěma dvojicemi. Několik perutí mohlo působit společně v útvaru zvaném křídlo ("Wing").  Poválečné československé letectvo přejalo sovětský model organizace leteckých jednotek. Základní jednotkou byly letky s 12 stroji, jejichž nadřazeným útvarem byly letecké pluky, které byly zpočátku tvořeny čtyřmi a později třemi letkami. Označení peruť se nepoužívá ani u Vzdušných sil Armády České republiky, jejichž základní jednotkou jsou letky (s velmi proměnlivým počtem strojů), které spadají pod jednotlivá křídla leteckých základen.  Zatímco perutě stíhacích letadel mají typicky ve stavu 16–24 strojů, peruť vícemotorových bombardovacích či transportních strojů může mít početní stav nižší. Ve většině ozbrojených sil jsou perutě dále seskupeny do vyšších jednotek, jako je například skupina nebo křídlo.  Některá letectva (včetně Royal Air Force, Armée de l'Air, Koninklijke Luchtmacht, Luftwaffe a United States Air Force) označení odpovídající peruti či letce užívají i pro pozemní jednotky (zdravotnické, radioelektronické, spojovací, technického zabezpečení a údržby, raketové protivzdušné obrany, stavební anebo strážní apod.) svou velikostí a organizačním zařazením přibližně odpovídající letovým perutím.  Velící důstojník perutě je obvykle nositelem hodnosti majora či podplukovníka, respektive jejich ekvivalentu v příslušné složce ozbrojených sil.

Peruť je označení jednotky vojenského letectva složené z určitého počtu letadel (v závislosti na konkrétním letectvu a někdy i typu letadel), většinou jednoho typu, jejich posádek a pozemní technické obsluhy, obvykle dále rozdělené na dvě až čtyři letky či roje. V české letecké terminologii se název peruť začal používat ve 20. letech 20. století, přičemž značil jednotku o velikosti 20–40 letounů, složenou z několika (obvykle tří) letek po 9–12 strojích. Perutě Royal Air Force, v nichž během druhé světové války sloužili i čeští letci, se od původních československých perutí odlišovaly, protože měly ve stavu 12–18 strojů a skládaly se z letek po šesti letounech. Poválečné československé letectvo ani současné české letectvo termín peruť nepoužívají.

Un, notion anglaise qu'on traduit par escadron en français, est principalement une unité d'une force aérienne (armée de l'Air), d'une aéronautique navale ou d'une aviation d'armée de Terre, comportant un certain nombre d'avions militaires – ainsi que leurs personnels navigants – généralement du même type, et comprenant de 12 à 24 appareils, parfois divisé en trois ou quatre escadrilles (ou ""), en fonction du type d'aéronef et de la force aérienne.


Popis.

Název VR6 pochází z kombinace zkratky pro vidlicový motor ("V-Motor") a německého slova „Reihenmotor“ (česky "řadový motor") – čili "VR-Motor". Motor VR6 má zvláštní a jedinečný zvuk, kterým se liší od řadového nebo vidlicového motoru. V současné době je používán v různých modelech firmy Volkswagen jako např. Volkswagen Passat NMS.  Tento typ motoru se také ujal v motocyklu Horex VR6.  Volkswagen VR6 byl speciálně vyvinut k příčným instalacím motorů ve vozidlech s pohonem předních kol. Malý úhel 15° je mezi dvěma „řadami“ v motoru VR6 kompaktnější než větší úhel motorů V6. Volkswagenu to umožnilo instalovat šestiválcové motory do stávajících čtyřválcových automobilů. Uspořádání motoru V6 s větším úhlem by vyžadovalo rozsáhlé překonstruování vozidel a zvětšení motorového prostoru.  Malý úhel mezi válci dovoluje použití jen jedné hlavy válců. Pro větší úhel válců motory vyžadují dvě oddělené hlavy. Toto uspořádání také umožňuje použít dvě vačkové hřídele nad hlavou k pohonu všech ventilů. Zjednodušuje to konstrukci motoru a snižuje náklady. Ve 12ventilových motorech VR6 byly uloženy dvě vačkové hřídele s šesti vačkami na každé. Vačková hřídel má tři vačky pro sací ventily a tři pro výfukové ventily. Zadní vačková hřídel je určena ke stejné práci, ale ovládá ventily u zadních tří válců. Princip této konstrukce se nejvíce podobá rozvodu SOHC. Pozdější 24ventilový motor VR6 měl navíc také dvě vačkové hřídele, ale s 12 vačkami na každé. Nicméně funkce vačkových hřídelí ve 24ventilovém motoru se liší od funkce hřídelí ve 12ventilovém motoru v tom, že čelní vačková hřídel pracuje pouze se sacímy ventily a zadní vačková hřídel pracuje pouze s výfukovými ventily. Princip fungování této konstrukce se nejvíce podobá rozvodu DOHC.  Existuje několik různých variant motoru VR6. Původní motor VR6 2,8 l měl 12 ventilů (dva ventily na válec). Tento motor dával výkon 128 kW (174 PS) a točivý moment 240 Nm.

Podrobná specifikace.

Motor Volkswagen VR6 je čtyřdobý o objemu 2,8 l. Průměr vrtání válce je 81,0 mm a zdvih pístu je 90,0 mm, i když v některých evropských motorech byl zdvihový objem 2,9 l. V takovém případě je průměr vrtání válce 82,0 mm a zdvih pístu 90,0 mm. Úhel mezi řadami je 15° a kompresní poměr 10:1.  Kliková hřídel z kované oceli je uložena v sedmi hlavních ložiskách na rozdíl od motoru V6, u kterého je uložena ve čtyřech hlavních ložiskách. Dvě vačkové hřídele mají hydraulické zdviháky ventilu, které podle pořadí otevřou a zavřou sací (vůle 39,0 mm) a výfukový ventil (vůle 34,3 mm). Vzhledem k tomu, že obě řady pístů a válců sdílí společnou hlavu válců a těsnění hlavy, je koruna pístu (horní povrch) nakloněna.  Vstřikovače paliva a řídicí jednotka motoru (ECU), kterou dodává Bosch Motronic, jsou umístěny za ohybem sacího potrubí. Motor VR6 také, kromě hlavního vodního čerpadla poháněného řemenem, používá další pomocné elektrické čerpadlo k cirkulaci chladicí kapaliny, zatímco je motor v chodu.  Středové válce jsou odsazeny od středové osy klikové hřídele o 12,5 mm, což také umožňuje spalovací interval mezi válci 120°. Pořadí zapalování je: 1-5-3-6-2-4.

Historie a vývoj.

Motor Volkswagen VR6 byl v Evropě představen v roce 1991 v modelech Passat a Corrado, v Severní Americe v následujícím roce. Passat, Passat Variant a americká verze modelu Corrado používaly motor 2,8 l a v evropské verzi dostaly Corrado a Passat 4wd Syncro verzi o 2,9 l a výkonu 140 kW (190 PS; 188 k). Tato verze měla i katalyzátor, ostřejší vačky, 4barový regulátor tlaku paliva, zvětšené sací potrubí a větší škrticí klapky.  Motor o objemu 2,9 l určený pro Corrado byl původně navržen s proměnnou délkou sacího potrubí – tzv. SR („SaugRohr“) pro Volkswagen Motorsport. Toto sice poskytlo vysoký točivý moment, ale do výroby se motor z důvodů nákladů nedostal. Místo toho byl nabídnut trhu s náhradními díly. Později byl design prodán firmě Schrick, která ho přepracovala a nabídla ho jako Schrick VGI („Variable Geometry Intake“).  V roce 1992 spolu se zavedením modelu Volkswagen Golf III byl poprvé k dispozici šestiválcový motor v nižší střední třídě a jako hatchback v Evropě. Severní Amerika čekala až do roku 1994. Ve stejnou dobu se v evropských modelech začaly používat verze s obsahem 2,9 l u modelu VR6 Syncro. Odpovídající verze Vento/Jetta VR6 se objevily ve stejném roce.  Další modifikace se objevily v roce 1999 se zavedením 24ventilového motoru VR6 o objemu 2,8 l. Tento motor poskytoval výkon 150 kW (204 PS, 201 k) a točivý moment 265 Nm. Nová verze byla k dispozici v modelu Passat. Zároveň byl představen Golf a Bora pro evropské trhy s kódem motoru AQP. Jméno VR6 bylo vynecháno jako obchodní označení a 4WD byl přejmenován na 4Motion. Stal se standardem V6 (VR6) v Evropě. 24ventil V6 (VR6) byl představen v Severní Americe v roce 2001 v modelu T4 Eurovan, posktující 150 kW (204 PS) a u GTI v roce 2002 (kde byl označen opět jako VR6).  V roce 1999 byl představen zmodernizovaný 12ventilový motor VR6 pro severoamerický trh a určený pro platformu A4 a vozy Golf IV./GTI/Jetta. Tento nový motor má vyšší výkon díky novým vačkovým hřídelím, variabilní geometrii sacího potrubí a zvýšenému kompresnímu poměru (10,5:1). Výkon se zvýšil na 130 kW (177 PS) při 5800 otáčkách za minutu a točivý moment se zvýšil na 245 Nm při 3200 otáčkách za minutu. Nový motor splňuje přísnější emisní limity.  V roce 2001 byl pro nový "brouk" s názvem Beetle RSi VR6 zvětšen objem na 3,2 l a výkon zvýšen na 168 kW (228 PS). Beetle RSi byl první tovární vůz, který disponoval 24ventilovým motorem VR6 o objemu 3,2 l. Později byl použit v modelu Golf IV R32 a byl také představen v původním Audi TT. Podle koncernu Volkswagen tyto varianty dávaly výkon 184 kW (250 PS) u Audi TT a 177 kW (241 PS, 237 k) u R32.  Později byl motor VR6 o objemu 3,2 litru použit v modelech Audi A3 a Golf V R32.

Další využití technologie „VR“.

Volkswagen Group také vyvinul řadu motorů, které kombinují dva bloky válců motoru VR6 rozevřených na 72°. Tyto agregáty jsou označovány jako „W“ motory. Výsledkem je konfigurace W12, která je výrazně kratší než klasický 90stupňový vidlicový motor V12, ale je nepatrně širší. Motory W8 a W16 jsou konstruovány podobným způsobem. Motor W8 o výkonu 202 kW (275 k) používá dva čtyřválcové „VR4“ bloky a motor W16 o výkonu 746,4 kW (1001 k) ve voze Bugatti Veyron 16.4 kombinuje dva „VR8“ bloky.

Volkswagen VR6, později varianta VR5, je série spalovacích motorů vyznačující se úzkým úhlem válců vidlice (10,5° nebo 15°). Koncernem Volkswagen byla vyvinuta v osmdesátých letech.

Le VR6 est un moteur automobile six-cylindres en V avec un angle très fermé de 15°. Inventé à partir de 1915 par Vincenzo Lancia, le fondateur du constructeur automobile italien Lancia, il est développé par Volkswagen. La dénomination utilise le « V » pour « moteur en V », le « R » venant de l'allemand « "reihenmotor" » qui veut dire « moteur en ligne ».


Protesty.

K mediálně nejznámějším událostem, ve kterých se hnutí angažovalo, patří případ stát versus George Zimmerman z roku 2013. Floridský koordinátor místní domobrany George Zimmerman tehdy zastřelil 17letého neozbrojeného černocha Trayvona Martina. Zimmerman byl vzat do vazby, avšak po pěti hodinách výslechu propuštěn s odůvodněním, že se jednalo o sebeobranu. Další podnět a zvýšení povědomí o tomto hnutí následovalo po zastřelení Michaela Browna ve Fergusonu v roce 2014. Na základě tohoto případu se jedním ze sloganů hnutí stalo „hands up, don't shoot!“ ("ruce vzhůru, nestřílejte!") nebo jen zkráceně „hands up!“, což je signál, který měl Michael Brown ukazovat před svým zastřelením.  V první polovině června 2016 hnutí uspořádalo více než 112 celostátních protestů v 88 amerických městech, které byly odpovědmi na policejní zásahy končící fatálně pro občany tmavé pleti. Hnutí upozorňuje také na rasové profilování, které ústí v nepoměrně vyšší zastavování Afro- a Latinoameričanů policisty v ulicích amerických měst, policejní brutalitu a obecně dvojí metr, který policie aplikuje vůči Američanům na základě jejich barvy kůže.  V roce 2016 se demonstrace Black Lives Matter uskutečnily také ve Velké Británii, v Německu, Kanadě a Nizozemí. Hnutí získalo širokou podporu na internetu, kde se šířilo pod hashtagem #BlackLivesMatter.  V roce 2020 se BLM aktivně zapojilo do protestních akcí následujících po smrti George Floyda.

Kontroverze a podpora.

V říjnu 2015 podpořil demonstraci Black Lives Matter v New Yorku americký režisér Quentin Tarantino. Podporu jim v minulosti vyjádřili i Beyoncé, Snoop Dogg, Kanye West, Samuel L. Jackson nebo Stevie Wonder. Black Lives Matter také vyjadřovalo podporu velké množství demokratů, zatímco republikáni se k hnutí stavěli spíše zdrženlivě nebo odmítavě.  Během první republikánské prezidentské debaty v roce 2015 například Scott Walker hnutí odsoudil s tím, že vyvolává antipolicejní nálady, zatímco Marco Rubio uvedl, že pohnutky hnutí chápe a sympatizuje s ním. Řada republikánských odpůrců začala v reakci na #BlackLivesMatter ("na černošských životech záleží") užívat hashtag #AllLivesMatter ("na všech životech záleží"). Barack Obama v reakci na to reagoval slovy: „Myslím si, že důvod, proč organizátoři použili frázi Black Lives Matter nebyl z předpokladu, že na ostatních životech nezáleží, ale spíše proto, aby tak poukázali na specifický problém, který se děje afroamerickým komunitám, ale ne ostatním komunitám v této zemi.“ Současně řekl, že věci, na něž hnutí upozorňuje, jsou legitimními problémy, o kterých je nutné se začít bavit. Americký profesor David Theo Goldberg prohlásil, že provolání All Lives Matter ignoruje specifické rasové problémy, se kterými se černoši, na rozdíl od bělochů, musí potýkat, a jeho užívání akcentuje nepochopení témat, na které se hnutí snaží upozorňovat, přestože primárním cílem hnutí je dosáhnout právě toho, aby na "všech" životech záleželo stejně, což ovšem neodráží současný stav.  Během předvolební kampaně v prezidentských volbách 2016 podpořila Black Lives Matter kandidátka Demokratické strany Hillary Clintonová. Po setkání s aktivisty z Black Lives Matter Clintonová prohlásila, že rasismus je prvotním hříchem Ameriky s odkazem na otroctví. Hnutí přitom proti Clintonové v minulosti vystupovalo, protože se podle nich tématům policejního násilí a rasismu ve své kampani dlouhodobě nevěnovala.  Vlna kritiky se na Black Lives Matter snesla poté, co bylo na jejím poklidném protestu 7. července 2016 v Dallasu při útoku odstřelovače zastřeleno pět příslušníků policie. Útočník, veterán z Afghánistánu, byl dle vlastních slov naštvaný jak na samotné hnutí Black Lives Matter, tak na příslušníky policie a bělochy. Představitelé Black Lives Matter útok odsoudili s tím, že hnutí proti násilí bojuje, ne ho podporuje. Konkrétně ve svém prohlášení na Twitteru uvedli: „Black Lives Matter obhajuje důstojnost, spravedlnost a svobodu. Ne vraždění.“ V reakci na útok v Dallasu se mezi odpůrci hnutí začal šířit hashtag #BlueLivesMatter (blue, "modrá", jakožto barva policejních uniforem).

Black Lives Matter (BLM) je mezinárodní aktivistické hnutí, které vzniklo ve Spojených státech v roce 2013. Upozorňuje na případy zvýšeného policejního násilí, rasové nerovnosti a systematického rasismu vůči černochům.

Le mouvement occupe une place importante dans les manifestations et émeutes de mai-juin 2020 aux États-Unis, après la mort de George Floyd.