Dějiny Vídeňské státní opery.

Dvorní opera.

Vídeňská státní opera je jako kulturní instituce nástupkyní vídeňské Dvorní opery, kterou založili a podporovali Habsburkové. Velkou prestiž měla Dvorní opera již od 17. století. O to se zasloužil zvláště císař Leopold I. (1640–1705), jenž byl mimo jiné vášnivým hudebníkem a nadaným skladatelem. Za jeho panování byl kapelníkem Dvorní hudby jmenován Johann Heinrich Schmelzer, což bylo poprvé, kdy byla dána přednost umělci mimo italský kulturní okruh. V 17. století a na počátku 18. století byla inscenována řada představení barokních oper. K jednomu z vrcholů patří Contiho "Don Chiscotte".  Druhým velkým podporovatelem Dvorní opery byl císař Josef II. Ku příležitosti jeho svatby složil Christoph Willibald Gluck operu "Il Parnaso Confuso". Dalším z významných umělců podporovaných Josefem II. byl Mozart, jehož vídeňská inscenace opery "Figarova svatba" byla doprovázena značnou nevolí šlechty, ale v Praze slavila obrovský úspěch a Mozart byl pověřen zkomponováním Dona Giovanniho.

Výstavba budovy vídeňské opery (1861–1869).

Nová operní budova ve Vídni byla naplánována v roce 1860 jako jedna z prvních monumentálních staveb na nové okružní třídě Ringstraße, která vznikla v prostoru bývalých městských hradeb zbořených po roce 1857. Výstavbě opery předcházela soutěž architektů, v níž zvítězil návrh Augusta Sicarda a Eduarda van der Nüll ve stylu francouzské neorenesance. Projekt pak realizovala stavební kancelář jejich žáka, významného českého architekta Josefa Hlávky Stavební práce probíhaly již od konce roku 1861, ale slavnostní položení základního kamene se konalo 20. 5.1863 a výstavba trvala až do roku 1869.  Náklady na stavbu divadla včetně vnitřního vybavení a umělecké výzdoby dosáhly přibližně šesti milionů zlatých. Z toho vlastní budova realizovaná Hlávkovou stavební firmou stála pouze 965 000 zlatých. Díky důkladné projektově-technické přípravě a hladkém postupu výstavby bez projektových změn a víceprací se podařilo dosáhnout stavební firmě zisku kolem 40 %.

Přijetí veřejností a slavnostní otevření v roce 1869.

Postoj Vídeňanů k nově dokončované opeře nebyl právě pozitivní. Blízká soukromá rezidence "Heinrichshof" neumožňovala, aby dostatečně dobře vynikla monumentálnost opery, ale co bylo ještě horší, úroveň třídy Ringstraße byla během doby výstavby opery zvýšena o jeden metr, takže se stavbě pod úrovní terénu začalo přezdívat "„utopená kisna“", nebo v analogii k porážce císařských vojsk v roce 1866 "„architektonický Hradec Králové“". K veřejnému mínění se svým vyjádřením nevole připojil i císař. Citlivý van der Nüll neunesl kritiku a zemřel v dubnu 1868 vlastní rukou. Druhý z architektů, August Sicard, zemřel o dva měsíce později, a tak se ani jeden z původních tvůrců nedožil slavnostního otevření divadla. To se konalo 25. května 1869 představením Mozartova Dona Giovanniho za účasti císaře Františka Josefa I. a císařovny Alžběty.  Nedlouho po slavnostním otevření se nálada veřejného mínění i názor odborníků změnily a stavba se později stala vzorem, mimo jiné i pro české Národní divadlo v Praze.

Opera pod vedením Gustava Mahlera (1897–1907).

Léta 1897 až 1907, kdy Vídeňskou operu vedl a dirigoval Gustav Mahler, byla obdobím jejího rozkvětu. S Mahlerem přišla nová generace pěvců a pěvkyň. Mezi nejvýznamnější patřily Anna Bahr-Mildenburg a Selma Kurz. Mahler najal nového jevištního výtvarníka a nechal nahradit honosné historizující kulisy novým, střízlivějším jevištním stylem, který lépe odpovídal vkusu secese. Mahler rovněž zavedl tlumení osvětlení hlediště během představení. To nebylo zpočátku diváky přijato příznivě, ale Mahlerovy reformy se prosadily a byly dodržovány i jeho nástupci.

Částečné zničení budovy v roce 1945 a následná rekonstrukce.

Poslední představení v původní budově Vídeňské opery se konalo 30. června 1944. Po letních divadelních prázdninách už nebyl provoz divadla obnoven, neboť od 1. září 1944 bylo Josephem Goebbelsem vyhlášeno uzavření všech divadel v Říši. Poslední představení – Wagnerův "Soumrak bohů", symbolicky předznamenalo další osud divadelní budovy. Scénická poznámka na závěr díla uvádí: "„Sál bohů se rozpadá v záři jasných plamenů. Opona se spouští v okamžiku, kdy plameny zcela obklopí bohy“".  12. března 1945 byla divadelní budova zasažena americkým bombardováním. Jednalo se o nálet, který měl původně směřovat na rafinérii ve Floridsdorfu. Divadlo zachvátily plameny. Přední část, která již byla z bezpečnostních důvodů obezděna, zůstala nedotčena. Zachoval se tak původní vstup, foyer s freskami Moritze von Schwind, hlavní schodiště, vestibul a čajovna. Větší část divadelní budovy zahrnující jak hlediště tak i jeviště byla však požárem zničena. Požárem byly zničeny i dekorace pro více než 120 oper a kolem 150 000 divadelních kostýmů.  Po konci druhé světové války nebylo zpočátku jasné, zda má být vážně poškozená budova opery obnovena do původního stavu na svém původním místě, nebo zda by měla být zcela zbourána a přestavěna buď na stejném nebo na jiném místě. Nakonec byla vybrána varianta budovu rekonstruovat. K tomuto postoji výrazně přispěli tehdejší ministr pro obchod a obnovu Ernst Kolb a jeho nástupce Udo Illig. Zásadní politické rozhodnutí učinil v roce 1946 rakouský kancléř Leopold Figl, když stanovil cíl rekonstruovat operu do roku 1949. Nebylo ale ještě rozhodnuto, zda vybudovat zcela nové hlediště, nebo zda stavět podle původních plánů.  V architektonické soutěži nakonec zvítězil plán Ericha Boltensterna, který navrhoval zrekonstruovat budovu do stavu, který bude blízký původnímu, ale s využitím technologií odpovídajících padesátým létům dvacátého století. Pro zlepšení akustiky sálu byla dána přednost většímu využití dřeva, mimo jiné i díky návrhu Artura Toscaniniho. Byl snížen počet míst v přízemí hlediště a čtvrtý balkon byl navržen bez sloupů. Soutěže na návrh železné opony se zúčastnil mimo jiné i Marc Chagall, realizoval se ale návrh Rudolfa Eisenmengera s výjevem z Gluckovy opery "Orfeus a Eurydiké"

Operní soubor v poválečném období (1945–1955).

Po osvobození v roce 1945 musely být zkoušky a představení souboru Vídeňské státní opery přesunuty do budov divadel "Volksoper Wien" a "Theater an der Wien". Důvodem byla dlouhotrvající rekonstrukce vážně poškozené stávající divadelní budovy.  První poválečné zahraniční turné operního souboru v roce 1947 směřovalo do Londýna.  Vzhledem k nevyhovujícím podmínkám v divadle "Theater an der Wien" se vedení Vídeňské státní opery snažilo získat dostatečné množství peněz, aby mohla být uspíšena rekonstrukce původní budovy. Na stavbu přispělo mnoho soukromých dárců a i představitelé sovětské okupační moci podpořili stavbu darem stavebního materiálu. Přes všechno úsilí se do roku 1949 podařilo vybudovat pouze provizorní zastřešení a rekonstrukční práce musely pokračovat až do roku 1955.

Slavnostní znovuotevření v roce 1955.

Slavnostní otevření po desetileté poválečné rekonstrukci se konalo 5. listopadu 1955 a bylo symbolickým završením obnovení suverenity Rakouska. Na programu byla opera Fidelio Ludwiga van Beethovena. Dirigoval Karl Böhm. Mezi diváky byl i ministr zahraničních věcí USA John F. Dulles. Rakouská státní televize ORF vysílala toto zahajovací představení jako jeden ze svých prvních přímých přenosů.

Opera pod vedením Herberta von Karajana (1956–1964).

Zatímco prvních deset poválečných let, kdy Vídeňská státní opera fungovala v provizoriu, vydržel operní soubor v poměrně stálém obsazení, v letech po roce 1955 se soubor postupně výrazně obměnil a získal mnohem více mezinárodní charakter.  Tuto podobu významně formoval jeho nový ředitel, kterým byl v letech 1956–1964 Herbert von Karajan. Rozhodl o tom, inscenovat opery výhradně v originále (namísto němčiny). Koncepci stálého operního souboru nahradil angažováním nejlepších světových pěvců pro jednotlivé inscenace a zpěvákům stálého souboru byly svěřovány spíše méně významné role.  V tomto období byla rovněž zahájena úzká spolupráce s milánskou La Scalou, týkající se jak inscenovaných představení, tak i jejich obsazení. Členové Vídeňské státní opery vystupovali v La Scale především v operách Wolfganga Amadea Mozarta a Richarda Strausse.

Současnost.

V současnosti se ve Vídeňské státní opeře sehraje kolem dvou set představení ročně, přičemž repertoár zahrnuje kolem 50 operních titulů a 20 baletů. Během sezóny trvající deset měsíců se hraje téměř každý den. Vídeňská opera má kolem 1 000 zaměstnanců a její provozní rozpočet představoval 100 miliónů EUR (v roce 2008), z toho státní dotace činila mírně přes 50 %.

Změny v baletním souboru v roce 2005.

Na počátku sezóny 2005–2006 byl soubor baletu Vídeňské státní opery sloučen se souborem baletu divadla Volksoper a jejich vedením byl pověřen Gyula Harangozó. Počet stálých členů spojeného souboru byl redukován a ke spolupráci bylo přizváno více hostujících hvězd.

Oslavy 140. výročí v roce 2009.

V roce 2009 proběhly oslavy 140. výročí slavnostního otevření Vídeňské opery. Nejoriginálnější součástí těchto oslav byla instalace obří obrazovky o velikosti 50 m2, která byla umístěna na boční straně opery směrem do Kärntnerstraße. Po dobu 4 měsíců tam bylo možno sledovat přímé přenosy z představení více než 60 nejslavnějších oper, mezi nimi Madam Butterfly, Kouzelná flétna a Don Giovanni. Akce se setkala s velkým úspěchem a zájmem veřejnosti i turistů.

Dětské publikum.

Vídeňská státní opera se orientuje nejen na dospělé, ale i na dětské publikum. Ředitel Ioan Holender, sám otec tří dětí, zahájil tradici častých dětských představení. Ta se konají ve speciálně navržené přístavbě – stanu umístěném na střešní terase. Inscenovány byly mimo jiné dětské opery :  Vídeňská státní opera nabízí též dětem ve věku osm až čtrnáct let odpolední zájmovou činnost v tzv. "„Operní škole“". Děti jsou odbornými pedagogy vzdělávány tak, aby se projevilo jejich případné nadání k budoucí pěvecké kariéře. Z těch nejúspěšnějších jsou pak vybíráni kandidáti pro obsazení dětských pěveckých rolí v inscenovaných představeních. Kromě toho se dvakrát ročně koná matiné Operní školy. Například v roce 2006 to bylo představení "Der kleine Friedrich", které z Mozartových písní zkomponovali Janko Kastelič a Claudia Toman.

Kvalita a dostupnost míst.

Bezprostředně před zahájením představení je možno zakoupit levnější vstupenky k stání. Tyto vstupenky si kupují milovníci opery všech věkových kategorií, ale především skupina stálých hostů, kteří jsou proslulí svým bezprostředním chováním. Neváhají dát hlasitě a nevybíravě najevo svou nelibost, pokud se při představení něco nepodaří, ale o to více aplaudují při úspěšném představení.  Údajně nejlepší místa z hlediska výhledu na jeviště i akustiky, jsou prý místa ve druhé řadě uprostřed na Galerii (místa 36 a 37).

Ples v Opeře.

Ples ve Vídeňské státní opeře ("Wiener Opernball") je renomovanou mezinárodní událostí, která se koná každoročně ve čtvrtek v posledním masopustním týdnu. Historii plesu je možno vysledovat až k letům 1814/15, do dob Vídeňského kongresu. Na současném místě se ples konal poprvé 11. prosince 1877 jako soaré. Od roku 1935, kdy se ples konal jako charitativní událost pod novým názvem "Wiener Opernball", se dodržuje termín masopustního čtvrtku. Po druhé světové válce byla jeho tradice obnovena v roce 1956 a trvá dodnes. Jedinou výjimkou byl rok 1991, kdy se ples kvůli válce v Perském zálivu nekonal. Plesu ze zúčastňují osobnosti světové hospodářské a politické elity i mediální hvězdy a provází jej velký zpravodajský zájem.  Již od roku 1968 je „Ples v Opeře“ narušován protesty. Protestující jej označují jako „elitářský“ (i kvůli velmi vysokým cenám vstupného), „samolibý“, neboť má být prezentací bohatých a jiných významných lidí ("Very Important Persons" – VIP) doprovázenou zájmem médií o ně, a „zpátečnický“ (pro údajné udržování již zastaralého pojetí kultury). Dochází pak i k násilnostem mezi demonstrujícími a policisty.

Činitelé vídeňské Dvorní/Státní opery.

Významní dirigenti.

Šéfdirigenty orchestru vídeňské opery byli, kromě své funkce jako ředitelé operního domu, tito význační hudebníci:  Johann von Herbeck, Wilhelm Jahn, Gustav Mahler, Felix von Weingartner, Franz Schalk, Richard Strauss, Clemens Krauss, Karl Böhm, Franz Salmhofer, Herbert von Karajan a Lorin Maazel.  Hudebními řediteli Vídeňské státní opery bez manažerské funkce byli jmenováni:

Vídeňská státní opera ("Wiener Staatsoper") je nejvýznamnější operní scénou v rakouském hlavním městě Vídni a zároveň i jednou z nejznámějších světových scén. Vychází především z tradice Dvorní opery ("Hofoper"), založené již v 17. století.

L'opéra d'État de Vienne (en ) est une compagnie publique d’opéra et de ballet située à Vienne. C'est l’un des plus prestigieux opéras du monde, et l’une des toutes premières institutions culturelles de la capitale autrichienne. C'est aussi le nom du bâtiment inauguré en 1869 qui abrite cette compagnie


Biografie.

Narodil se v Birminghamu, kde se v té době jeho otec prosazoval jako úspěšný průmyslník. Vystudoval Trinity College v Cambridge, poté pokračoval ve studiích v Paříži a Berlíně, do Anglie se vrátil v roce 1888. Od roku 1892 až do smrti byl poslancem Dolní sněmovny, po boku otce patřil k liberálním unionistům, později přešel ke konzervativcům. V Salisburyho vládě zastával nižší funkce civilního lorda admirality ("Civil Lord of the Admiralty", 1895–1900) a státního podtajemníka na ministerstvu financí ("Financial Secretary to the Treasury", 1901–1902). V roce 1902 se stal členem Tajné rady a v letech 1902–1903 byl generálním poštmistrem. Po odchodu několika členů vlády (včetně Austenova otce Josepha) v říjnu 1903 se stal namísto Ch. Ritchie ministrem financí ("lord kancléř pokladu", 1903–1905). Jako konzervativec byl v letech 1905–1915 v opozici, v roce 1911 byl kandidátem na předsednictví Konzervativní strany, ale přednost dostal umírněnější Andrew Bonar Law. V koaliční vládě za první světové války byl státním sekretářem pro Indii (1915–1917) a státním sekretářem bez portfeje (1918–1919), pak byl znovu ministrem financí (1919–1921). Ve funkci lorda strážce tajné pečeti byl zároveň mluvčím vlády v Dolní sněmovně (1921–1923).  Ve funkci ministra zahraničí (1924–1929) zorganizoval mezinárodní konferenci v Locarnu (1925), poté získal Nobelovu cenu za mír (1925), stal se rytířem Podvazkového řádu (1925) a byl povýšen do šlechtického stavu. Jako ministr zahraničí připojil Británii k Briand-Kelloggovu paktu (1928). Členem vlády byl naposledy v rámci MacDonaldova koaličního kabinetu jako ministr námořnictva (1931). Z vlády sice brzy odešel, ale jako vlivný poslanec ji podporoval v Dolní sněmovně. Kritizoval však zahraniční politiku, což částečně pramenilo z jeho sympatií k fašistické Itálii. V roce 1935 byl znovu kandidátem na post ministra zahraničí, v závěru své poslanecké kariéry kritizoval politiku svého mladšího bratra Nevilla.  V letech 1925–1928 byl lord–rektorem univerzity v Glasgow, v letech 1935–1937 kancléřem univerzity v Readingu, čestné doktoráty získal v Oxfordu, Torontu, Sheffieldu, Glasgow, Birminghamu, Readingu a Lyonu.  V roce 1906 se oženil s Ivy Dundas (1878–1941), z jejich manželství se narodili dva synové a jedna dcera.

Sir Joseph Austen Chamberlain, KG (16. října 1863 Birmingham, Anglie – 17. března 1937 Londýn, Anglie) byl britský státník a nositel Nobelovy ceny za mír, syn úspěšného průmyslníka a politika Josepha Chamberlaina. Jako konzervativní politik byl ministrem několika konzervativních a koaličních vlád, ve funkci britského ministra zahraničí (1924–1929) se stal laureátem Nobelovy ceny míru. Jeho mladší bratr Neville Chamberlain byl později britským premiérem a signatářem Mnichovské dohody.

Sir Austen Chamberlain, né à Birmingham le et mort à Londres le, est un homme politique britannique membre du Parti conservateur.


Život a dílo.

Salzmann pocházel z bohaté rodiny podnikatelů z Alsaska. Byl přítelem Eugèna Fromentina, se kterým v roce 1847 odjel do Alžírska. V roce 1851 se během pobytu v Egyptě setkal s egyptologem Augustem Mariettem, díky kterému začal mít zájem o archeologii.  Salzman je průkopníkem krajinářské fotografie a náboženských scén, byl jedním z prvních, kdo začal fotografií podporovat archeologii. Společně s Louisem de Clercq jsou nejvýznamnějšími fotografy období kalotypie, v jejichž díle dominuje Egypt. Jeho fotografie z roku 1854 z Jeruzaléma na toto téma jsou inspirovány archeologem Féliciena de Caignarta Saulcyho.  V roce 1853 požádal francouzskou vládu o podporu mise na ostrově Rhodos, kde chtěl studovat stavby příslušníků Maltézského řádu. Ve skutečnosti se však 12. prosince 1853 nevydal na Rhodos, ale do Jeruzaléma. Zajímal se především o spor, kterým se začal zabývat Félix de Saulcy v roce 1851 a pak v roce 1853 publikoval ve své knize "Voyage autour de la mer morte" (Výlet k Mrtvému moři). Otázka se týkala především věku hradeb Jeruzaléma.  Jakmile se Salzman o Saulcyho problému dozvěděl, změnil své plány na poslední chvíli: „Ve víře vědy jsme změnil cíl své cesty, abych prokázal skutečnou službu. Prohlédl jsem všechny památky v Jeruzalémě a fotografoval hlavně ty, jejichž původ byl sporný.“ V Jeruzalémě pobýval čtyři měsíce až do doby, kdy jej k návratu donutila horečka. Z výletu s sebou přivezl téměř 200 fotografií.  Nejúžasnější snímky v jeho albu "Jerusalem", který obsahuje celkem 174 fotografií, jsou bezpochyby architektonické detaily stěn Jeruzaléma a fragmentů z vykopávek, které učinil, aby působila jako „tvrdá fakta“. Salzmann harmonicky spojil své kvality malíře se svou odborností archeologa. Jeho komponované pohledy na architektonické detaily jsou velmi vyrovnané. V albu lze nalézt také pěkný pohled do údolí Jóšafat, Betléma a Jeruzaléma. Z dnešního pohledu je Salzmannovo album, ve srovnání s klasickým zobrazením prací Maxime Du Campa, opatřeno větší estetickou bohatostí.  Album bylo vydáno v roce 1856 na svou dobu s přehnanou cenou 1400 franků. Možná také právě proto nemělo stejný komerční úspěch jako album fotografa Du Campa.  Časopis "Le Tour du monde" reprodukoval v roce 1860 několik jeho snímků jako dřevoryty.

Auguste Salzmann (14. dubna 1824 Ribeauvillé, Alsasko – 24. února 1872 Paříž) byl francouzský archeolog, malíř a průkopník archeologické fotografie.

Auguste Salzmann, né le à Ribeauvillé (Alsace) et mort le à Paris, est un photographe français, qui se consacra principalement à l'archéologie et au Proche-Orient.


Život.

Otec Siegmunda Dessauera byl pražský obchodník židovského původu a předpokládalo se, že Siegmund převezme jeho obchod. Studoval hru na klavír u Bedřicha Diviše Webera, prvního ředitele Pražské konzervatoře a skladbu u Václava Jana Křtitele Tomáška. Tomášek ho seznámil s Františkem Palackým, se kterým se Dessauer důvěrně spřátelil.  Na svou první obchodní misi vycestoval roku 1821 do Neapole. Tam se však spíše věnoval hudbě než obchodu. Přijal křestní jméno Josef a získal si vynikající pověst jako klavírista a hudební skladatel. Po smrti svého otce v roce 1825 se sice rodinného obchodu ujal, přestěhoval se do Vídně, ale velmi brzy se obchodní činnosti vzdal a cele se věnoval hudbě.  V roce 1831 odjel do Paříže, kde si rychle získal velkou popularitu i přátelství tehdejších literárních a hudebních špiček. Mezi jeho blízké přátele patřili Hector Berlioz, Giacomo Meyerbeer, Gioacchino Rossini a Jacques Fromental Halévy. Ferenc Liszt zkomponoval klavírní transkripce jeho tří nejoblíbenějších písní, Frédéric Chopin mu věnoval dvě ze svých polonéz ("Deux polonaises, op. 26") a s George Sandovou si dlouhá léta dopisoval. Shodou okolností zemřeli ve stejný den.  Přestože po většinu svého života žil ve Vídni, nepřetrhal své vazby na Prahu a slovanské prostředí. Ve Vídni se zúčastňoval "Slovanských besed". Napsal šest písní na texty Františka Ladislava Čelakovského a tři písňové cykly věnoval české a slovenské písní "(Slavische Melodien)". Jeho první opera "Lidwinna" byla uvedena v Praze v roce 1836 u příležitosti korunovace posledního českého krále Ferdinanda I. Dobrotivého. Na sklonku života téměř zcela oslepl.

Dílo.

Dessauer se stal skladatelem širokého záběru. Komponoval opery, komorní hudbu, symfonie i další orchestrální skladby, ale světového úspěchu dosáhl svými písněmi. Vydal přes dvacet písňových cyklů. Je právem považován za důstojného pokračovatele Franze Schuberta v oboru písňové tvorby. Ve svém díle vycházel z ducha lidových písní evropských národů.

Josef Dessauer, "původní křestní jméno" Siegmund, (28. května 1798, Praha – 8. června 1876, Mödling u Vídně), byl klavírista a hudební skladatel pocházející z Čech.

Josef Dessauer est un compositeur et pianiste autrichien né à Prague en royaume de Bohême, dans le royaume de Bohême, le et mort à Mödling, près de Vienne, le.


Stavba.

"Almirante Grau" byl původně postaven jako první ze dvou předválečných nizozemských lehkých křižníků třídy "De Zeven Provinciën". Jejich stavba začala roku 1939, brzy nato ji ale přerušila druhá světová válka, ve které neutrální zemi přepadla Třetí říše a oba rozestavěné křižníky ukořistila. Němci "De Zeven Provinciën" v roce 1944 spustili na vodu, jeho stavbu ale nedokončili. Po válce se Nizozemsko rozhodlo oba křižníky dostavět, stavbu ale zpozdily rozsáhlé změny projektu, které přineslo zapracování válečných zkušeností. Zcela se změnila výzbroj, pohonný systém i silueta lodí. Jiné byly i názvy – "De Zeven Provinciën" byl dokončen jako "De Ruyter" (C-801), zatímco jeho sesterská loď "Eendracht" jméno změnila dokonce dvakrát – nejprve na "Kijkduin" a poté na definitivní "De Zeven Provinciën" (C-802). Práce na "De Ruyteru" se rozeběhly v roce 1947 a loď do služby vstoupila 18. listopadu 1953.

Konstrukce.

Hlavní výzbroj "De Ruyter" po dokončení tvořilo osm dvouúčelových plně automatických 152mm kanónů, umístěných ve čtyřech dělových věžích. Ty doplňovalo osm 57mm kanónů v dvoudělových věžích a osm 40mm kanónů v jednohlavňových postaveních. Pohonný systém tvoří čtyři kotle a dvě převodové turbíny, rozdělené pro zvýšení bojové odolnosti lodi do dvou skupin.

Služba.

Nizozemsko.

V 60. letech byla zvažována přestavba lodi na raketový křižník, odpovídající přestavbě jeho sesterské lodi "De Zeven Provinciën" z let 1962–1964. Zahrnovala by redukci výzbroje na čtyři 152mm kanóny, šest 57mm kanónů a čtyři 40mm kanóny, přičemž získaný prostor by byl využit pro instalaci protiletadlového raketového kompletu RIM-2 Terrier. Přestavba se však neuskutečníla a Nizozemsko křižník roku 1973 prodalo Peru, které ho pojmenovalo "Almirante Grau" (o tři roky později Peru zakoupilo i samotný "De Zeven Provinciën").

Peru.

Peruánské námořnictvo prošlo v 70. letech 20. století rozsáhlou modernizací a expanzí, která měla zemi zařadit mezi regionální námořní mocnosti. Část lodí přitom Peru získalo z Nizozemska – jednalo se o oba křižníky třídy "De Zeven Provinciën" a osm torpédoborců tříd "Holland" a "Friesland". Samotný "De Ruyter" Peru zakoupilo 7. března 1973 a do služby ho zařadilo 23. května 1973. Zásadní změny křižník prodělal při modernizaci uskutečněné v letech 1985–1987. Hlavní dělostřelecká výzbroj zůstala zachována, počet kanónů lehčích ráží ale byl redukován. Přibyla však raketová výzbroj – osm italských protilodních střel Otomat a jeden osminásobný vypouštěcí kontejner Albatros pro protiletadlové řízené střely Selenia Aspide. Modernizována byla také elektronika. Ze služby byly křižník vyřazen po 45 letech dne 26. září 2017. Novou vlajkovou lodí se stala fregata "Montero".

Almirante Grau (CLM-81) byl původně nizozemský lehký křižník třídy "De Zeven Provinciën". V Nizozemsku byl rozestavěn roku 1939, jako první ze dvou křižníků třídy "De Zeven Provinciën", ale dokončen byl až po válce jako "De Ruyter" (C-801). Roku 1973 křižník zakoupilo Peru, jehož peruánské námořnictvo jej provozovalo až do roku 2017. Křižník sloužil jako peruánská vlajková loď. Byl to poslední provozovaný klasický křižník, jehož výzbroj byla založena na dělostřelectvu.

Le croiseur léger lance-missiles BAP "Almirante Grau (CLM-81), (anciennement HNLMS "De Ruyter (C801) de la Marine royale néerlandaise), a été acquis par la Marine péruvienne en 1973.


Původ.

Manuel se narodil 19. listopadu 1889 portugalskému korunnímu princi Karlovi a jeho ženě Amélii Orleánské, půl roku před tím než jeho dědeček král Ludvík zemřel a Manuelův otec se stal králem. Manuel byl třetím dítětem a druhorozeným synem.  Infant Manuel byl velkým obdivovatelem hudby, poslouchal Beethovena a Wagnera, a hrál na klavír.  V roce 1903 cestoval se svou matkou, královnou Amélií a bratrem do Egypta. Později v roce 1907 začal studovat, aby mohl vstoupit do portugalské námořní akademie a následně námořnictva.

Atentát.

Dne 1. února 1908 se král Carlos I. s oběma syny a královnou vraceli z vánočního oddechu na venkovském sídle Vila Viçosa do hlavního města. Na Palácovém náměstí zaútočili na jejich vůz automatickými zbraněmi dva revoluční republikáni. Král byl mrtev na místě, starší syn, infant Luís Filipe byl smrtelně raněn a zemřel po dvaceti minutách. Mladší syn Manuel byl zraněn kulkou do ramene, ale přežil. Královna byla jako zázrakem nezraněna. Poté, co jeho starší bratr, korunní princ Ludvík Filip zemřel, stal se tak Manuel v 18 letech posledním králem Portugalska. Nepodařilo se mu nastolit politickou stabilitu a počátkem října 1910 byl revolučním převratem svržen.  Portugalsko se tak stalo po San Marinu, Švýcarsku a Francii teprve čtvrtou republikou v Evropě. Ačkoliv se tato republika proklamovala jako demokratická, od počátku vyvolávala odpor především u vlastních obyvatel, což vedlo k období bojů a nestability. Nová vláda okamžitě zahájila perzekuci katolické církve, její iracionální protináboženská zášť byla zcela bezprecedentní. Pronásledování byli ale i příznivci krále – monarchisté, právě katolíci.

V exilu.

Manuel poté žil do konce svého života mimo Portugalsko v anglickém exilu. Na jaře roku 1912 Manuel navštívil Švýcarsko, kde poznal princeznu Augustu Viktorii z Hohenzollernu, kterou si příští rok 4. září 1913 vzal za ženu. Manželství bylo šťastné a klidné a vydrželo až do Manuelovy smrti v roce 1932. Nevzešli z něj ale žádní potomci a dědicové trůnu.  Manuel se z exilu několikrát pokoušel neúspěšně obnovit portugalskou monarchii (v roce 1911, 1912 a 1919). Ve své závěti z roku 1915 chtěl převést všechen svůj majetek na portugalský stát, zřídit muzeum a být také v Portugalsku pohřbený.

Následnictví trůnu, doverský a pařížský pakt.

30. ledna 1912 se v anglickém Doveru setkal s Miguelem vévodou z Braganzy, kterého podporovala část monarchistů, tzv. Miguelisté. Miguel byl synem portugalského vzdorokrále Michala I., a když jeho otec nespěl na trůnu během občanské války, byli nuceni opustit Portugalsko a vyloučeni z následnictví trůnu. Manuel a Miguel se dohodli na uznání Manuela jako právoplatného krále a Miguel a jeho potomci byli uznáni za sekundární dědice trůnu.  Během první světové války byl Manuel proti portugalské účasti ve válce a rozhodně proti spojenectví s Německem, jelikož Portugalsko bylo tradičním spojencem Británie. Navíc by jako spojenec Německa po válce bylo ztratilo své zámořské kolonie.  V roce 1922 se Manuel v Paříži setkal reprezentanty Miguelistů. Bylo dohodnuto, že jelikož nemá Manuel žádné potomky a ani blízké příbuzné, kteří by po jeho smrti mohli nastoupit na trůn, stane se jediným dědicem Duarte Nuno, vévoda z Braganzy. Duarte Nuno byl synem Miguela vévody z Braganzy, ten se ale v roce 1920 vzdal práva na trůn a titulu vévoda z Braganzy.  Manuel II. zemřel 2. července 1932 ve Fulwelle na předměstí Londýna.

Manuel II. Portugalský (19. března 1889, Lisabon – 2. července 1932, Londýn; celým jménem "Manuel Maria Filipe Carlos Amélio Luís Miguel Rafael Gabriel Gonzaga Francisco de Assis Eugénio de Bragança Orleães Sabóia e Saxe-Coburgo-Gotha"), zvaný "Nešťastný" byl druhý syn portugalského krále Karla I. a v letech 1908 až 1910 posledním králem Portugalska. Pocházel z dynastie Braganza-Sasko-Koburské.

Manuel, surnommé « le Patriote » (en portugais : "o Patriota") ou « le Malheureux » (en portugais : "o Desventurado"), né le à Lisbonne (Portugal) et mort le à Twickenham (Royaume-Uni), est le dernier roi du Portugal. Il régna de 1908 à 1910.


Popis.

Lupiny jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny s přímou, jednoduchou nebo větvenou lodyhou, výjimečně keře. Listy jsou dlanitě složené z 5 až 15 celokrajných lístků (velmi výjimečně trojlisté nebo jen jednolisté), s dlouhým řapíkem. Palisty jsou z části přirostlé k řapíku. Květy jsou různých barev, nejčastěji modré, fialové, bílé nebo vícebarevné, řidčeji žluté. Jsou uspořádány v koncových vzpřímených hroznech či klasech. Kalich je hluboce dvoupyský, horní pysk je zakončen 2 zuby a spodní 3 zuby. Pavéza je přímá, okrouhlá nebo široce vejčitá, křídla jsou podlouhle srpovitá nebo obvejčitá, člunek je obklopený křídly, zahnutý, zobanitý. Tyčinek je 10 a jsou jednobratré. Semeník je přisedlý, se 2 až mnoha vajíčky a zahnutou čnělkou zakončenou vrcholovou bliznou. Plodem je podlouhlý, více či méně zploštělý, pukavý lusk s tlustě kožovitými chlopněmi. Lusky jsou obvykle hedvábně chlupaté, s přehrádkami mezi semeny.

Rozšíření.

Rod lupina zahrnuje asi 200 druhů a je zastoupen v Severní a Jižní Americe, ve Středomoří, východní Africe a na Blízkém východě. V České republice není žádný druh původní, široce je zde však rozšířena lupina mnoholistá ("Lupinus polyphyllus"), pocházející původně ze západních oblastí Severní Ameriky.  V evropské květeně je rod lupina zastoupen 6 původními druhy, z nichž převážná většina roste ve Středomoří. V celém Středomoří roste lupina úzkolistá ("Lupinus angustifolius"), lupina "Lupinus micranthus" a "Lupinus varius", ve východní části lupina bílá ("Lupinus albus"), v západním a středním Středomoří lupina žlutá ("Lupinus luteus"), na Pyrenejském poloostrově lupina "Lupinus hispanicus"  Lupiny nejčastěji rostou na sušších stanovištích, skalnatých svazích a vápnitých a hlinitopísčitých půdách. Většina druhů preferuje dobře propustné půdy a teplé klima.

Ekologické interakce.

Květy lupin jsou opylovány hmyzem.

Obsahové látky.

Semena i vegetativní orgány většiny druhů lupiny obsahují jedovaté hořce chutnající chinolizidinové alkaloidy (lupinin, lupanin, spartein aj.) a neproteinové aminokyseliny (lathyrin). Existují však i tzv. sladké lupiny, které tyto látky neobsahují. Z dalších obsahových látek je uváděn např. glykoalkaloid vernin a glykosid lupinid. Semena lupin obsahují v průměru 38% bílkovin, 8% tuku, 32% sacharidů, 12% vlákniny a 2,5% minerálních látek.

Jedovatost.

Obsah alkaloidů v rostlině může v některých případech dosáhnout až 2,5%. Otravy dobytka po krmení lupinou žlutou byly pozorovány již dávno, byly však přičítány jedovaté látce produkované mikroorganismy žijícími na lupině. Otrava byla označována jako lupinóza. Až později bylo zjištěno že je způsobena alkaloidy obsaženými přímo v lupině. Jedovatá dávka pro ovci je 500g natě nebo 100g semen. Otrava způsobuje poškození jater a nervového systému, srdce a ledvin. Projevuje se těžkým dechem, poruchami srdce a trávení, žloutenkou, krví v moči a celkovou netečností. Prognóza je vždy velmi nepříznivá. U člověka nebyla otrava zaznamenána.

Zajímavosti.

Lupina je státní rostlinou Texasu, přičemž jednotlivé druhy nejsou rozlišovány. Texas se tak honosí 5 státními rostlinami, neboť na jeho území roste celkem 5 druhů lupin: "Lupinus subcarnosus", "L. texensis", "L. havardii", "L. concinnus" a "L. plattensis".

Význam.

Lupiny mají podobně jako jiné bobovité rostliny schopnost pomocí symbiotických bakterií vázat vzdušný dusík a obohacovat jím půdu. Navíc mohou růst i na kyselých půdách, které mnohé jiné bobovité rostliny špatně snášejí. Byly používány k obohacování půdy, jako zelené hnojení a jako krmivo pro dobytek. V současnosti se k tomuto účelu používají zejména vyšlechtěné odrůdy se sníženým obsahem toxických látek, tzv. sladké lupiny. V České republice se jako krmivo a zelené hnojení pěstovaly zejména jednoleté středomořské druhy lupina žlutá ("Lupinus luteus"), lupina úzkolistá ("Lupinus angustifolius") a lupina bílá ("Lupinus albus"). Semena andského druhu lupina proměnlivá ("Lupinus mutabilis") byla v minulosti využívána Inky jako významná potravina a i v současné době jsou po úpravě konzumována. Ze semen některých druhů lupin byla již za časů Starověkého Egypta, Řecka a Říma připravována mouka k pečení chleba. Používaly ji hlavně nejnižší vrstvy obyvatelstva. Výtažek z lupiny se ve Starověkém Egyptě používal při výrobě piva, "aby se omezilo kysání". Dobře upražená semena některých druhů, např. lupiny žluté a lupiny bílé, jsou použitelná jako kávovina.  Lupina mnoholistá ("Lupinus polyphyllus") je již od konce 19. století pěstována jako okrasná rostlina. Křížením s některými jinými druhy bylo vypěstováno velké množství barevných okrasných kultivarů, vyznačujícím se statným vzrůstem a velkými nápadně zbarvenými květy v hustých květenstvích.

Lupina ("Lupinus") je rod rostlin z čeledi bobovité ("Fabaceae"). Alternativním českým názvem je vlčí bob. Lupiny jsou byliny s dlanitě složenými listy a květy v koncovém vzpřímeném hroznu. V České republice se vyskytuje zdomácnělá lupina mnoholistá, pocházející ze Severní Ameriky. Některé lupiny jsou využívány jako pícniny či zelené hnojení, také jako luštěniny a náhražka kávy. Většina druhů je jedovatá. V České republice je lupina invazním druhem.

Lupinus, les lupins, est un genre de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae" (ou légumineuses), sous-famille des "Faboideae", originaire des régions tempérées de l'Ancien Monde (bassin méditerranéen, Afrique orientale) et du Nouveau Monde (Amérique du Nord et du Sud), qui regroupe plus de 600 espèces acceptées. Ce sont des plantes herbacées annuelles ou vivaces, ou plus rarement des arbrisseaux lignifiés. Elles se caractérisent notamment par la richesse en protéines de leurs graines (jusqu'à 50 %), mais beaucoup de ces espèces sont toxiques, du fait de la présence d'alcaloïdes, notamment dans les graines.


Fotbalová kariéra.

Během dvaceti let hráčské kariéry Dalglish hrál pouze ve dvou klubech, v klubu Celtic FC ve Scottish Premier League a v anglické Premier League v Liverpoolu. S oběma kluby dosáhl výborných výsledků, zejména třikrát vyhrál Ligu mistrů s Liverpoolem. Dalglish drží dva rekordy ve skotské fotbalové reprezentaci, nejvyšší počet startů, 102. Během nichž nastřílel, stejně jako Denis Law, rekordních 30 gólů.  S fotbalem začal v mládežnických týmech Celticu, do prvního mužstva se poprvé dostal roku 1971. Roku 1975 se stal kapitánem týmu. Mezi lety 1971 a 1977 vyhrál čtyřikrát skotskou ligu, čtyřikrát Skotský pohár a jednou Skotský ligový pohár. Roku 1977 zaplatil Bob Paisley částku 440 000 liber za jeho příchod do Liverpoolu, což byl tehdy na ostrovech rekord.  V dresu Liverpoolu vyhrál 7 ligových titulů, třikrát Ligu mistrů a pětkrát FA Cup. Tyto obrovské úspěchy mu přinesly přezdívku "King Kenny".  Roku 2009 jej magazín "FourFourTwo" vyhlásil nejlepším britským poválečným útočníkem. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů. V anketě Zlatý míč, která hledala nejlepšího fotbalistu Evropy, se roku 1983 umístil na druhém místě.

Trenérská kariéra.

Dalglish se v roce 1985 po tragédii na stadionu Heysel stal hrajícím trenérem Liverpoolu. Již v prvním roce své trenérské kariéry vyhrál s týmem ceněný double, tedy anglickou ligu i FA Cup. Během jeho šestiletého trenérského účinkování v letech 1985–1991, Liverpool vyhrál třikrát ligu a dvakrát FA Cup.  Roku 1991 přešel do Blackburn Rovers a dokázal jej dovést z druhé ligy k vítězství v Premier League. Jeho angažmá v Newcastle United od roku 1997 již nebylo tak úspěšné. Roku 1999 se stal sportovním ředitelem v Celticu, ovšem v této funkci skončil již o rok později.  Mezi lety 2000 a 2010 se věnoval společně se svou manželkou zejména charitě. 8. ledna 2011 se Dalglish stal po odvolání Roye Hodgsona podruhé trenérem Liverpoolu.

Úspěchy.

Klubové.

Celtic FC  Liverpool

Trenérské.

Liverpool  Blackburn Rovers  Celtic FC

Kenneth Mathieson "Kenny" Dalglish MBE (* 4. března 1951, Glasgow, Skotsko, Spojené království) je skotský bývalý fotbalista a současný fotbalový trenér.

Sir Kenneth « Kenny » Mathieson Dalglish,, est un footballeur international puis entraîneur écossais né le à Glasgow en Écosse.


Život.

Narodil se ve Valencii v rodině konvertovaných Židů. Jeho otec Luis Vives Valeriola byl, jako mnozí jiní katolíci z donucení, vyšetřován a následně upálen inkvizicí. Posmrtně stihl podobný osud i jeho matku Blanquinu, když byly její kosti 24 let po pohřbu vyneseny ze hřbitova a veřejně zpopelněny při autodafé.  Není se čemu divit, že se většinu života pohyboval mimo Španělsko. Nižší vzdělání získal Vives ještě ve Valencii. Později mezi lety 1509 až 1512 studoval na pařížské Sorbonně filosofii, kterou později ve Flandrech vyučoval prince Viléma z Croy, pozdějšího toledského biskupa. Po odchodu z Paříže, kde přišel do styku s humanistickým hnutím,avšak nezískal žádný diplom přesídlil do Brugg, kde se oženil s dcerou z tam usazené španělské obchodnické rodiny. Na universitě v Lovani, kde také od roku 1520 externě působil, se seznámil s Erasmem Rotterdamským, který zde jeho práci zaštiťoval. Zde také napsal komentář k Augustinu Aureliovi "De civitate Dei divi Aurelii Augustinii" (dokončen a vydán 1522) který se po jeho smrti ocitl v Indexu zakázaných knih. A dále pak pedagogický spis "De institutione feminae christianae" (Oxford, 1523) věnovaný královně Kateřině. Za což byl pozván do Anglie, kde přednášel na Oxfordu a působil jako učitel a vychovatel princezny Marie (známé hlavně kvůli jejímu pozdějšímu přízvisku Krvavá). V Anglii je také ve styku s Thomasem Moorem. Kvůli kritice rozvodu Jindřicha VIII. a poté, co se postavil za kardinála Wolseyho, byl přechodně vězněn a roku 1528 Anglii definitivně opustil. Zbytek života,tedy 20,co se uveřejněných spisů týče nejplodnějších, let strávil v Bruggách, kde také zemřel.

Myšlenky.

Pro skladbu a zaměření Vivesova díla je určující jeho humanistická orientace a průprava. Ve svých četných spisech se zabývá jednak tématy jazykovými a problematikou jejich vyučování a práce s nimi, komentáři klasické literatury a rozbory. Dále pak otázkami sociálními a vzděláváním jednotlivce, nebo problematikou vědy, jejího předmětu, metod a užití. S jistým nadhledem se dá ve všech těchto oblastech pokládat za průkopníka a vizionáře.  Vivesova morální filozofie pramení především z jeho křesťanského humanismu a je zaměřena na reformu společnosti i jednotlivců. V "De artium corruptarum causis", se rozepisuje o tom že Aristotelova etika, s ohledem na jeho pozemské představy o štěstí a ctnosti, je zcela neslučitelná s křesťanstvím: "nemůžeme sloužit jak Kristu tak Aristotelovi, jejichž nauky se od sebe navzájem tak diametrálně liší " (VI, 218). Má více sympatií pro Platonismus a Stoicismus, které jak věří, jsou obecně v souladu s křesťanskou morálkou. V "initiis De, sectis et laudibus Philosophiae", dokonce tvrdí: "Nemyslím si, že ve skutečnosti, že je nějaký křesťan pravdivější než stoický mudrc" (III, 17). V "Introductio ad sapientiam", inspirované stoickým učením, doporučuje znalost sebe sama jako první krok směrem, který jak se domnívá vede k vrcholu lidské dokonalosti. V úsudku o sobě bychom se neměli dovolávat ničeho jiného než své duše v níž se nacházejí vědění a ctnosti, nebo jejich opaky. Tělo je "otrok duše" (mancipium animi), zatímco takové věci, jako jsou bohatství, moc, čest, důstojnost, a jejich opaky, jsou zcela mimo člověka (I, 2, VI, 401). Vice vyplývá z nesprávné rozhodnutí o hodnotě věcí: "Nic - píše - v lidském životě není více destruktivní, než špatný úsudek, který nedává žádnému objektu jeho správné hodnoty" (I, 1). Moudrost poté vyžaduje podřízenost vášně intelektu. Vives zastává názor, že nejlepším prostředkem k zabezpečení reformy společnosti je morální a praktický výcvik jednotlivce. Člověk, je z vlastní přirozenosti sociální bytost (VI, 222 až 3). V první knize "De subventione pauperum",která sestává z teoretické diskuse o stavu člověka, zdůrazňuje, nejen naše potřeby a závislost na jiných, ale také náš přirozený sklon k lásce a vzájemné pomoci.Za výrazný lidský úspěch považuje rozvoj společnosti, založený na schopnosti využívat dosavadních zkušeností a znalostí. Sociální problémy, jako jsou chudoba a války, jsou výsledkem emocionální poruchy. Vives litoval válek mezi Francií a Španělskem (1521 až 1526), která přinášela zbytečné utrpení místnímu obyvatelstvu a zcela ignorovala jejich práva, a obvinil Františka I. a Karla V. z nezodpovědnosti a trestuhodných ambicí (VI, 480). Za těchto okolností, se často odkazuje na pojem přirozeného práva, které, jak vysvětluje ve své předmluvě k Ciceronovu "De legibus",má stejnou platnost všude,neboť bylo obsaženo v srdci každé lidské bytosti ještě před jejím narozením (V, 494). Již od dob pařížských studií patřil Vives ke kritikům aristotelismu a scholastiky. Své důvody shrnuje ve spise "Proti pseudodialektikům" (neplodná spekulace s chybnými a neodpovídajícími pojmy, nevhodná metoda dbající na neadekvátní formu víc než na obsah). Ve spise "O vědách" kritizuje tradiční způsob jejich pěstování a požaduje, aby se filosofie vrátila k přírodě (v duchu hesla „ad fontes“) a usiluje o účinnější metodu poznání opřenou o zkušenost.  Spisem "De anima et vita" se zase staví do role průkopníka empirické psychologie: zdůrazňuje v něm, že ani o duši nelze jen spekulovat, ale je třeba zabývat se skutečnými duševními procesy zkoumat je. Pokouší se v něm také smířit aristotelský pohled na duši jako svého druhu tělesnou funkci a Platonský koncept duše jako imateriální a nesmrtelné substance.V souladu s Galénovskou tradicí zde klade velký důraz na fyziologii a tvrdí že mentální schopnosti člověka závisí na povaze a konstituci jeho těla. První kniha popisuje funkce vegetativní duše (tj.výživu, růst a reprodukci), dále pak pojednává o duši citlivé (pět vnějších smyslů)a duši myslící (vnitřní smysly, tj. různé poznávací schopnosti, včetně představivosti, fantazie a úsudku, které jsou umístěny ve třech komorách mozku, a jejichž činnosti vyplývají z podnětů vnějších smyslů). Duši dále definuje jako "hlavního činitele obývajícího tělo přizpůsobené k životu (agens praecipuum, habitans in corpore Apto ad vitam)." Duše je nazývána činitelem v tom smyslu, že působí prostřednictvím nástrojů. To že je hlavním činitelem dále znamená, že i když její nástroje působí na tělo, nepracují prostřednictvím své vlastní moci, ale pouze na základě pokynů, které přicházejí z duše (III, 335 až 6). Mimořádný význam, který Vives přikládá zkoumání emocí se odráží ve skutečnosti, že popisuje filozofii, která poskytuje lék na těžké nemoci duše nejen jako "základ veškeré morálky, soukromé i veřejné" (III, 299 do 300), ale také jako "nejvyšší formu učení a poznání" (I, 17). Emoce (affectus, affectiones) jsou definovány jako "činy těch schopností, které příroda vložila do naší duše pro výkon dobra a zamezení zla, pomocí nichž jsme vedeni k dobru a zaváděni od nebo proti zlu". Zdůrazňuje, že pojmy "dobro" a "zlo" se v této definici rozumí, ne jako to, co je ve skutečnosti dobré nebo zlé, ale spíše to, co každý člověk za dobré nebo zlé považuje (III, 422). Proto čím více rozvážný člověk, tím více bere v úvahu to, co je skutečně dobré a pravdivé. Neadekvátní či zmatené reakce, na straně druhé, jsou výsledkem neznalosti, bezohlednosti, a falešných soudů (III, 425). Jedním z nejvýraznějších rysů Vivesova studia lidské duše je to, že psychologická šetření začala hrát zásadní roli v jeho programu reforem. Využitím znalostí psychologických zásad ve svých spisech často předčí předchozí autory,ale i své současníky, jak v rozsahu tak v podrobnosti. Tyto zásady, například uplatňuje nejen na individuální chování a vzdělávání, ale také na sociální reformy a praktické záležitosti obecně. Podle Vivese, je psychologie relevantní pro všechny disciplíny. "Studium lidské duše ", jak píše v "De tradendis disciplinis", "má nejužitečnější vliv na všechny druhy poznání, protože naše poznání je určeno pochopení naší mysli, a ne věci samotné" (VI, 375).Mezi současníky byl tento spis velmi diskutován,mezi jinými vzbudil reakci například u Filipa Melanchtona a výrazně inspiroval Roberta Burtona který z něj čerpal při práci na svém díle "Anatomie melancholie".Wilhelm Dilthey jej později označil „prvním velkým systematickým spisovatelem na poli filosofické antropologie“.  Propagoval myšlenku, aby se civilní úřady ujaly zřizování a vedení dobročinných institucí, chudobinců, nemocnic a blázinců, za což na něj bylo silně útočeno. Přesto však našel pro své vývody sluchu: jeho radami se v tomto směru řídilo například město Ypry.  Na základě kritiky scholastického způsobu vzdělání rozvíjí reformní návrhy pedagogické a didaktické: V průběhu života má být formován úsudek a rozvíjena aktivita každého dítěte. Lhostejno jakého pohlaví. Každé vyučování musí začínat v rodném jazyce a být k potřebám života. Tomuto cíli slouží také Latinská výuka skrze tematické lekce. Dějiny musí být brány jako kulturní dějiny a propojeny se zeměpisem. Harmonii mezi duchem a tělem mají zajišťovat hry. „Hry jsou prubířským kamenem duše.“  Těmito myšlenkami byl silně ovlivněn a usměrněn Jan Amos Komenský. Jakkoli však byly Vivesovy myšlenky rozšířené, diskutované (četné církevní zákazy mluví za vše...) a jejich autor kladen na roveň Erasma Rotterdamského, jak co do kvantity, tak do kvality svých spisů, upadl postupně v zapomnění, aby se až na sklonku 19. století zařadil jako jedno z méně frekventovaných jmen do dějin filosofie.

Juan Luis Vives (,,, 6. března 1493 Valencie – 6. května 1540 Bruggy) byl španělský humanista, filosof a teoretik pedagogiky.

Juan Luis Vives ("Jean Louis Vivès" en français, "Joan Lluís Vives" en valencien, "Ioannes Lodovicus Vives" en latin), né à Valence (royaume de Valence) le, mort à Bruges (Belgique), le, est un théologien, un philosophe et un pédagogue. Juif converti au catholicisme, il livra des réflexions neuves sur l'organisation de la société et fut un des grands représentants de l’humanisme chrétien nordique, porté par une morale de l'action concrète à la politique.


Týmové soutěže.

Davis Cup.

V kanadském daviscupovém týmu debutoval jako 19letý v roce 2010 druhým kolem 1. skupiny americké zóny proti Kolumbii, když nestačil v druhém utkání série na Santiaga Giralda. Následně zdolal ve čtyřhře společně s Danielem Nestorem pár Juan Sebastián Cabal a Alejandro Falla, avšak následně nezvládl ani druhý singlový zápas, když nestačil na Juana Sebastiána Cabala. Kanaďané prohráli 1:4 na zápasy. Do září 2017 v soutěži nastoupil k jedenácti mezistátním utkáním s bilancí 14–5 ve dvouhře a 2–1 ve čtyřhře.

Letní olympijské hry.

Kanada reprezentoval na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně, kde v mužské dvouhře ve druhém kole nestačil na francouzskou turnajovou pětku Jo-Wilfrieda Tsongu.  V době konání Her XXXI. olympiády v Riu de Janeiru mu patřila sedmá příčka žebříčku ATP. Olympiády se však nezúčastnil pro riziko nákazy virem zika.

Hopmanův pohár.

Za kanadské družstvo nastoupil po boku Eugenie Bouchardové na Hopman Cupu 2014. V základní skupině A zdolal Australana Bernarda Tomice, Itala Andrease Seppiho a podlehl polskému hráči Grzegorzovi Panfilovi. S Bouchardovou zvítězili ve dvou ze tří mixů a ve skupině obsadili druhé, tj. první nepostupové místo se zápasovou bilancí 2–1.

Raný a osobní život.

Raonic se narodil v Podgorici (v té době Titohradu) v Jugoslávii (dnešní Černé Hoře), odtud má i srbské kořeny. Když mu byly tři roky, přestěhoval se spolu s rodinou do Kanady a usadili se v Bramptonu v provincii Ontario.  Oba jeho rodiče jsou inženýři, otec Dušan Raonic je držitelem Ph.D. (doktorátu) v elektrotechnice a jeho matka Vesna má magisterský titul. Má dva starší sourozence: bratra Momira a sestru Jelenu. Jeho strýc Branimir Gvozdenović je vysoce postaveným politikem v černohorské vládě, kde působil jako místopředseda vlády, ministr územního plánování a životního prostředí a ministr udržitelného rozvoje a cestovního ruchu.  Raonic hovoří plynně srbsky a anglicky.

Milos Raonic (srbsky: Милош Раонић / Miloš Raonić; * 27. prosince 1990 Podgorica) je kanadský profesionální tenista černohorského původu a finalista londýnského Wimbledonu 2016. Tenis začal hrát v osmi letech, jako profesionál je na okruhu od sezóny 2008. První úspěch se dostavil v roce 2011, když na Australian Open 2011 byl jeho servis zaznamenán jako nejrychlejší na turnaji. Tento servis letěl rychlostí 230 km/h. Zde také „nastřílel“ nejvíce es, a to devadesát. Na témže turnaji také vyřadil 10. nasazeného Michaila Južného z Ruska. Ve své dosavadní kariéře vyhrál na okruhu ATP World Tour osm turnajů ve dvouhře a žádný ve čtyřhře. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal čtyři tituly ve dvouhře a šest ve čtyřhře.

Milos Raonic, né le à Titograd en Yougoslavie (aujourd'hui Podgorica au Monténégro), est un joueur canadien de tennis d'origine monténégrine, passé professionnel en 2008. Il a remporté huit tournois en simple sur le circuit ATP et son meilleur résultat en Grand Chelem est une finale à Wimbledon, perdue face à Andy Murray en 2016.


Technika.

Termín fotochrom je o několik desítek let starší než pojmenování této technologie. Je to kombinace řeckých slov "photos" (= světlo) a "chroma" (= barva) a nemá znamenat nic jiného než "barevný světelný obraz". Přestože producenti chtěli po celá desetiletí působit dojmem, že fotochromový proces je jistým druhem barevné fotografie, je fotochromový tisk ve skutečnosti tiskem ofsetovým. Při ní se negativ černobílé fotografie prosvítí na litografický kámen potřený směsí asfaltu. Pro každou tiskovou barvu se přitom vyrobí a vyvolá samostatná asfaltová kopie. Po dalších nezbytných pracovních krocích se kámen barví příslušnou barvou a motiv se nanáší přes sebe v různých barvách a tiskne se na papír nebo lepenku.  Tento komplikovaný proces byl v roce 1888 patentován zároveň ve Francii a Rakousku-Uhersku, ale přesné informace o vynálezci nebo použití asfaltu byly drženy v tajnosti po celá desetiletí. Fotochromový tisk je stále jednou z nejkvalitnějších metod tisku, ale v současnosti je tento proces velmi neefektivní a používá se jen zřídka a pouze pro speciální tisky.

Historie.

Technika byla vyvinuta pro komerční využití v 80. letech 19. století litografem v Curychu Hansem Jakobem Schmidtem (1856-1924) ze švýcarské společnosti Orell Füssli. Historie tiskařské firmy Orell Gessner Füssli sahá až do 16. století. Füssli založila akciová společnost Photochrom Zürich (později "Photoglob Zürich AG") jako speciální pobočku pro komerční využití procesu. Obě společnosti – Füssli a Photoglob existují dodnes.  Na konci 90. let devatenáctého století americká společnost Detroit Publishing (dříve "Detroit Photographic Company" – "Detroitská fotografická společnost", kterou vlastnil William A. Livingstone), získala výhradní vlastnictví a práva k procesu fotochromu v Americe. Do společnosti nastoupil v roce 1898 jako prezident William Henry Jackson a s sebou přinesl odhadem 10 000 negativů – základ společnosti a jejích fotografických archivů, ze kterých se vyrábělo vše od fotografických pohlednic až po mamutí panoramata. Licenci na proces zakoupila i londýnská firma "Photochrom".  Proces byl nejvíce populární v 90. letech devatenáctého století, tedy v době, kdy byla skutečná barevná fotografie teprve v plenkách a byla stále komerčně nevýhodná.  V roce 1898 přijal americký Kongres zákon o soukromých poštovních pohlednicích, který dovoloval soukromým vydavatelům výrobu pohlednic. Ty mohl zaslat za jeden cent každý – dopisní sazba v té době byla dva centy. Byly vytištěny tisíce fotochromových obrázků, obvykle měst nebo krajin, které se prodávaly jako pohlednice ve formátu, který fotochromové reprodukce nejvíce zpopularizoval. Detroitská fotografická společnost na vrcholu své slávy údajně vyprodukovala sedm milionů fotochromů a deset až třicet tisíc různých druhů motivů.  Období po první světové válce, které přineslo konec šílenství sběru fotochromových pohlednic, se metoda používala hlavně pro tisk plakátů a uměleckých reprodukcí – poslední fotochromová tiskárna byla provozována až do roku 1970.  Skoro sto let se metoda fotochromatického tisku udržela jako nejefektivnější bezrastrový litografický proces k výrobě vysoce kvalitních barevných reprodukcí, v současnosti je však tento proces velmi neefektivní a používá se jen zřídka pro speciální účely.

Fotochrom, fotochromový tisk, někdy Aäc process () je fotolitografický tiskový proces výroby kolorovaných obrázků z černobílého negativu, přičemž tiskové prvky tvoří asfaltová vrstva na litografickém zrněném kameni. V češtině byl fotochrom v historii označován jako "obraz v přirozených barvách". Tato technika byla vyvinuta pro komerční využití v 80. letech 19. století litografem v Curychu Hansem Jakobem Schmidtem (1856-1924) ve švýcarské společnosti Orell Füssli. Skoro sto let se pak fotochrom udržel jako nejefektivnější bezrastrový litografický proces k výrobě vysoce kvalitních barevných reprodukcí, jeho největší rozkvět nastal v době před první světovou válkou.

Un photochrome est une image créée à partir d’un film négatif noir et blanc et colorisée par son transfert direct sur plusieurs plaques lithographiques (une par couleur, chaque image étant ensuite retouchée manuellement en fonction de la couleur).


Historie paláce.

Dům nechal postavit Christian-Louis de Montmorency-Luxembourg, princ de Tingry na pozemku, který koupil v roce 1719. Stavba byla zahájena v roce 1722. Architektem byl jmenován Jean Courtonne (1671–1739). Práce se ukázaly dražší, než se předpokládalo a princ de Tingry musel prodat palác krátce před dokončením. 23. července 1723 jej koupil Jacques III. de Goyon, hrabě de Matignon. Palác byl dokončen v roce 1724 pod vedením architekta Antoina Mazina (1679–1740). Jacques III. de Goyon-Matignon zemřel 14. ledna 1725. Po něm palác zdědil jeho syn Jacques IV. de Goyon-Matignon (1689–1751), který si vzal za manželku Louisu Hippolytu Grimaldi a stal se tak monackým princem jako Jacques I. Grimaldi a tím přešel palác do majetku vládců Monaka. Palác posléze vlastnila tanečnice Anne Éleonore Franchi a její milenec, bankéř Quentin Crawford. V roce 1808 jej prodali Charlesovi Talleyrandovi a od něj palác koupil 1811 Napoleon Bonaparte. V roce 1816 ho Ludvík XVIII. vyměnil za Elysejský palác s Bathildou d'Orléans, vévodkyní de Bourbon. Po Ludvíkově smrti v roce 1822 zde pobývala jeho neteř Adélaïde d'Orléans (1777–1847), sestra budoucího krále Ludvíka Filipa. V roce 1848 si palác pronajal bohatý americký plukovník Herman Thorn (1783–1859). Během Druhého císařství palác koupil Raffaele de Ferrari, vévoda de Galliera. Po jeho smrti v roce 1876 zde žila jeho vdova Maria Brignole-Sale (1811–1888) až do roku 1886. Během těchto let vévodkyně značně podporovala školy, nemocnice, muzea, domovy důchodců a další charitativní akce jak ve Francii, tak v Paříži. Dne 6. března 1886 se v paláci konalo zasnoubení princezny Amelie d'Orléans s korunním princem Karlem Portugalským. Ačkoliv je jednalo o soukromou slavnost, byli představitelé Třetí republiky pobouřeni a krátce nato 23. června byl přijat exilový zákon, který nařizoval všem uchazečům o trůn a všem francouzským princům opustit území Francie. Po přijetí zákona odkázala vévodkyně Maria Brignole-Sale palác císaři Františku Josefu I. jako velvyslanectví Rakouska-Uherska a opustila Francii. Svou sbírku umění odkázala nakonec městu Janovu namísto Paříži.  Během první světové války byl palác zabaven jako majetek nepřítele. V roce 1922 palác oficiálně koupila Francie a usídlil se zde rozhodčí tribunál stanovený Versailleskou smlouvou. V roce 1923 byl palác zapsán mezi historické památky. V roce 1935 zde začal úřadovat Gaston Doumergue, prezident státní rady (bývalý titul předsedy vlády). Tím se hôtel Matignon stal oficiální rezidencí francouzského premiéra. Po druhé světové válce se do paláce 9. září 1944 přestěhoval Charles de Gaulle jako předseda prozatímní vlády Francouzské republiky.

Park.

Palác je obklopen tříhektarovým parkem, který v roce 1902 navrhl Achille Duchêne (1866–1947). Jedná se o největší soukromou zahradu v Paříži. Spojuje v sobě prvky francouzského parku a anglické zahrady. Rostou zde stovky různých druhů rostlin. Počínaje Raymondem Barrem, který zde zasadil javor cukrový, každý premiér v výjimkou Jacquese Chiraca zde po nástupu do funkce zasadil strom:

Hôtel Matignon ("Matignonský palác") je městský palác v Paříži v ulici "Rue de Varenne" v 7. obvodu. Od roku 1935 je Hôtel de Matignon oficiálním sídlem a pracovnou francouzského předsedy vlády.

L'hôtel de Matignon, ou simplement hôtel Matignon, situé 57 rue de Varenne, dans le de Paris est depuis 1935 la résidence officielle et le lieu de travail du chef du gouvernement français (président du Conseil des ministres, puis Premier ministre). Il s'agit d'un hôtel particulier du ayant appartenu à différentes familles aristocratiques, dont les Montmorency, et célébrités, avant d'être confisqué puis acheté par l'État français en 1922.


Historie.

Tencí klienti mají své kořeny ve víceuživatelských operačních systémech; tradičně se jednalo o nějaký mainframe, ke kterému se přistupovalo pomocí terminálu. S rozvojem grafiky se tyto terminály postupně přesunuly od příkazových řádků až k úplnému grafickému uživatelskému rozhraní. Prototypickým víceuživatelským prostředím v tomto smyslu byl Unix; plně grafické X terminály byly relativně populárními tenkými klienty v 90. letech. Moderní odnože Unixu, jako například BSD a Linux, v této tradici pokračují.  Windows NT získaly možnosti víceuživatelských operací hlavně díky snaze firmy Citrix Systems, která přeskupila NT 3.5.1 do víceuživatelského operačního systému WinFrame. Microsoft odkoupil licenci na tuto technologii od Citrixu a implementoval ji do Windows NT 4.0 Terminal Server Edition pod pracovním označením „Hydra“. Windows NT se poté staly základním kamenem Windows 2000 a Windows XP. Dnes Windows umožňují použít grafický terminál prostřednictvím komponenty Remote Desktop Services.  Termín „tenký klient“ vytvořil v roce 1993 viceprezident serverového marketingu společnosti Oracle, Tim Negris, když pracoval spolu se zakladatelem společnosti, Larry Ellisonem, na spuštění Oracle 7. V této době se Oracle snažil odlišit od desktopově orientovaných produktů Microsoftu. Negrisův termín byl později zpopularizován častým užíváním v Ellisonových proslovech a rozhovorech o produktech Oracle.  Termín se ustálil z několika důvodů. Dřívější termín „grafický terminál“ byl zvolen, aby kontrastoval s textově založenými terminály, a tudíž se soustředí na grafiku. Termín se ale příliš neuchytil mezi IT profesionály, z nichž většina pracovala na systémech silných klientů. Také to vyjadřuje fundamentální hardwarovou odlišnost: Tencí klienti mohou být navrženi se skromnějším hardwarovým vybavením, protože se po nich nepožadují tak náročné operace.

Tenký klient (překlad anglického "thin client") je počítač nebo počítačový program, který při plnění svého úkolu silně závisí na jiném počítači (na svém "serveru"). Tento princip je v kontrastu s tradičním tlustým klientem (také nazýván silný klient), počítačem navrženým tak, aby tyto role plnil sám. Konkrétní úkoly, které plní server, se mohou lišit: od poskytování datového úložiště (např. pro bezdiskové stanice) až k samotnému zpracování informací namísto klienta.

En informatique, le terme client léger (aussi appelé par un anglicisme "") désigne parfois des éléments matériels et parfois des éléments logiciels.


Nejstarší prameny.

Informace o germánské mytologii z předkřesťanské Evropy jsou pro detailnější výzkum velmi nedostačující. První náznaky o ní spadají do doby bronzové a za nejstarší památku z tohoto období je tradičně považován artefakt nazvaný sluneční vůz z Trundholmu, nalezený v močálech dánského Seelandu. Jde o 57 cm dlouhý zlatým plechem potažený kultovní vůz, který představuje sluneční kotouč, v němž je zapřažený kůň. Tyto relikvie lidé pravděpodobně tahali přes pole, aby získali od bohů požehnání pro bohatou úrodu. Ze skalních kreseb z téhož období lze soudit na kouzla plodnosti a kult slunce.  Další pramen vědomostí lze nalézt v dílech antických autorů. Jako první se o germánském náboženství zmiňuje římský vojevůdce Gaius Julius Caesar v 1. století př. n. l. ve svých "Zápiscích o válce galské". Zde uvádí, že Germáni na rozdíl od Keltů "nemají ani druidy, aby se starali o bohoslužbu, ani nepřikládají váhy obětem. Za bohy mají jen ty, které vidí a kteří jim zřejmě jsou na prospěch, Slunce, Oheň, Měsíc; ostatní neznají ani z doslechu". Caesarův nástin je komplexně nejstarším souvislým popisem germánské společnosti, přesto je nutno vzít v úvahu, že poznal jen malou část Germánie, zahrnující Porýní a krajinu na východ od něj. Podrobnější zprávy zaznamenal římský dějepisec Tacitus kolem roku 100 n. l. ve spisu "O původu a poloze Germánů", nazývaném zkráceně "Germánie". Jelikož přenášel římskou realitu na germánské poměry jsou i germánská božstva označena latinskými jmény na základě shodných vlastností a kompetencí. Merkur = Týr, tedy Teiwaz; Mars = Wotan, tedy Ódin; Herkules = Donar, tedy Thór atd. Z Tacitova díla jsou známy i jiná jména kmenových božstev; u Frísů to byli Fosite a Baduhenna, v Porýní Negalennia, u Marsů Tanfana, u Nahanarvalů božští blíženci Alkové atd. Dalším zdrojem informací, který se zachoval z období před nástupem křesťanství, byly nepříliš obsáhlé runové nápisy Anglosasů a Skandinávců. Nejstarší datované runy pochází z druhé poloviny 2. století našeho letopočtu. a podle germánských ság je lidem daroval bůh Ódin. Písmo nesloužilo pouze k účelům profánním, ale i k provozování magie. Značky germáni vyrývali například do dřevěných hůlek, kde byly pro zvýšení účinku zabarvované krví nebo si je vpisovali na zápěstí. Některé runové kameny sloužily jako náhrobky a magické formule chránily poslední místo odpočinku zesnulého.

Památky středověkého písemnictví.

Klíčovou se pro poznání germánské (resp. severogermánské) mytologie stala středověká severská literatura, původem především z Islandu, Norska a Dánska. V předkřesťanské době se hrdinské a mytologické písně dostávaly do povědomí germánského obyvatelstva zejména díky ústní lidové slovesnosti a písním skaldů. Literární památky se dochovaly teprve s příchodem křesťanské písemné kultury na pergamenu, přičemž většina těchto písemných záznamů byla sepsána učenci v období vrcholného středověku. Základní pramenem, jenž skýtá nejdůležitější informace o germánské kosmogonii a panteonu je soustředěn v anonymním díle z 13. století nazvaném "Codex Regius", později pak "Starší Edda". Tato práce byla nalezena biskupem Sweinssonem v roce 1643 a její autorství bylo původně připisováno islandskému učenci a historiografovi Saemundovi Moudrému (1056–1133). Zpěvy, které rukopis obsahuje, jsou pravděpodobně o několik století starší než dílo samotné a nejspíš pochází z různých období. Dalším literárním počinem, který skýtá ucelené vědomosti o světě germánských bohů, je dílo islandského velmože, politika a dějepisce Snorriho Sturlusona známé pod názvem "Mladší Edda". Obě literární práce jsou sice poznamenány křesťanským vlivem, přesto se staly nejdůležitějším pramenem zkoumání komparativních studií o germánské mytologii obecně, neboť neexistuje žádný další písemný doklad o mýtech jiných germánských skupin. Součástí obsahu "Edd" jsou i bohatýrské písně, v nichž vedle smrtelníků vystupují také hrdinové božského původu. Nejvýznamnější z nich je cyklus o "Nibelunzích", v němž lze nalézt odkazy na historické události i osobnosti. Z četných variant pověstí je básnicky nejhodnotnější text "Starší Eddy" a epická skladba "Der Nibelunge Not" zapsaná ve 12.–13. století v okolí Pasova. I přes skutečnost, že mezi oběma variantami jsou značné rozdíly, je patrné, že cyklus byl v hlavních rysech znám jak u severních tak u západních Germánů. Mezi další dochovanou památku anglosaské epiky patří příběh o "Beowulfovi". Dílo bylo zapsáno v době, kdy obyvatelé konvertovali ke křesťanstvím a mísí se v něm pohanské i křesťanské prvky.  Motivy severogermánského náboženství lze nalézt i v zachovalých islandských rodových románech, ságách a skandinávských kronikách. Za tzv. "nižší mytologii" jsou považovány pohádky, zejména bratří Grimmů, které velmi často čerpají motivy z bájných germánských pověstí; lze v nich nalézt obry, skřítky, trpaslíky i norny, obyčejně ztvárňované jako tři sudičky.

Bájesloví.

Je velmi pravděpodobné, že od raných dob stál v čele germánského panteonu bůh Teiwaz, který v době svého primátu vládl nad válkou. Spolu s ním byl uctíván Donar, později známý jako Thór, jenž byl bohem hromu a patrně i oblohy. K nejstarším bohům patří také Njörd, jeho syn Frey a dcera Freyja, jíž náležel patronát nad láskou a manželstvím a jejíž moc se vztahovala i na zemřelé. Původní mýty jsou však prakticky neznámé a vycházet tedy lze pouze ze skandinávských Edd. Podle nich se germánští bohové dělili na dvě větve, ásy a vany. Někteří historikové náboženství se domnívají, že sdružují bohy různých etnických skupin či jsou toho názoru, že ásové byli bohy válečníků a vanové zemědělců. Původně spolu oba rody vedly válku, avšak rozpor, jehož příčina je neznámá, skončil slavnostním uzavřením míru.  Obrazem světa, který možná obsahuje velmi rané prvky náboženství, je představa obřího jasanu Yggdrasilu, jenž stojí uprostřed vesmíru a jehož větve se rozprostírají nad nebesy a zemí. Podle těchto představ má Yggdrasil tři kořeny, jeden zasahuje do světa lidí (Midgard), druhý do světa obrů (Jötunheim) a třetí do říše zemřelých (Hel). U jeho paty sídlí tři nejvyšší norny, Urd, bohyně minulosti, Verdandi, bohyně přítomnosti a Skuld, bohyně budoucnosti. Pramení zde i dvě studny, z nichž jedna náleží vodnímu démonovi jménem Mímir, druhá pak bohyni osudu Urd. Kořeny stromu hlodá had Nidhögg se svými dětmi a jeleni okusují jeho korunu. Kmen proto trouchniví, avšak aby neuschnl, zavlažují jej norny. U pramene v péči bohyně minulosti se schází "thing" bohů, kteří sídlí nad příbytky lidí. Ásové v Ásgardu, vanové ve Vanaheimu (jeho lokace je nejasná). V Ásgardu se nachází Ódinovo sídlo, síň padlých, Valhala. Zde valkýry shromažďují všechny hrdiny, kteří našli smrt na bitevním poli. Lidé, kteří zemřeli v důsledku nemoci nebo stáří, odchází do říše bohyně Hel. Utonulé k sobě v síti přitahuje bohyně Rán, manželka boha moří Ägira. Ásgard je spojen se Midgardem duhovým mostem (Bifröst), kde nepřetržitě hlídkuje bůh Heimdall, který je připraven troubením na roh Gjallahorn ohlásit Ragnarök. Důležitou postavou germánské mytologie je potomek obrů Loki, který sice není pravým bohem, ale žije mezi ásy. Jeho rozporuplná osobnost zapříčinila mnoho událostí líčených v mýtech a někdy byl na straně bohů, jindy stál proti nim. S obryní Angrbdou měl tři potomky: hada Jörmungandra, napůl živou a napůl mrtvou Hel a obřího vlka Fenrira. Jelikož věštby prorokovaly jejich neblahou úlohu v osudu bohů, nechal Ódin všechny tři uvěznit.  Součástí mytologických představ Germánů byla také bohatá kosmogonie a líčení zániku světa. O jeho zrození hovoří Edda v písni o Vaftrúdnim: Nevyhnutelnou součástí osudu bohů je Ragnarög, tedy poslední bitva, v jejímž důsledku dojde k zániku téměř celého lidstva i božského pokolení. Přestože se jej bohové snaží svými skutky oddálit, nejsou jejich opatření dostatečná a jejich osud je definitivní. Ragnarög ohlásí tři roky trvající, neobyčejně silná zima zvaná Fimbulvetr. Bude ji doprovázet doba, kdy budou zpřetrhány veškeré mezilidské svazky a lidé se budou vraždit bez ohledu na pokrevní příbuzenství. Obr Hrym vyjede na moře v lodi Naglafar, zhotovené z nehtů mrtvých mužů a dojde k osvobození dětí boha Lokiho. Vlk Fenrir pohltí boha Odina, avšak vzápětí bude zabit jeho synem Vídarem. Bůh Thor skolí hada Midgardsormra, po devíti krocích však bude zasažen jeho jedem a padne mrtev k zemi. Navzájem se usmrtí bůh Heimdal a Loki, stejně jako pes Garm a bůh Tyr. Obr Surtr zabije boha Freye a vše spálí svým plamenem. Slunce pozře vlk a hvězdy zhasnou. Podle názorů některých historiků líčení konce světa není starého germánského původu, ale vznikl vlivem křesťanské víry nebo kosmogonie jiných náboženství. Na pozadí Vědminy věštby a písně o Vaftrúdnim, které líčí jednotlivé události posledních okamžiků světa, lze vytušit symbol nástupu nového náboženství, jež nahradilo starou víru. Symbolika znovuzrození a zmrtvýchvstání je patrná zejména z vyvrcholení celé apokalypsy. Katastrofu přežijí dva lidé, Líf a Líftrasi, kteří dají vzniknout novému lidskému pokolení. Poslední bitvu přestane také několik bohů, k nimž se z posmrtné říše Helu připojí bohové Höd a Baldr. Motiv Baldra, od něhož má vzejít nový rod bohů a lidí, je patrně ohlasem křesťanského spasitele. Dál bude existovat i slunce, neboť předtím než jej spolkne vlk, stačí zrodit dceru.  Je zřejmé, že mimo severský svět germánská Evropa uctívala i řadu dalších lokálních bohů, kteří upadali do zapomnění se vznikem kmenových svazů. Historicky se však o těchto kultech a jejich mýtech lze dozvědět buď z nemnoha stop nebo jakékoliv informace chybí.

Kult.

Svatyně a atributy bohů.

Caesar ve svých "Zápiscích" sděluje, že Germáni neznali kněžský stav, naproti tomu dějepisec Tacitus o půldruhého století později hovoří o velkém vlivu jejich kněží. Kultovními místy byly v té době posvátné háje, kde stály obětní oltáře. Atributy bohů se staly některé z totemových zvířat tradičně zobrazované v germánském umění (kanec, pták, býk, kůň). Kupříkladu kanec byl obvyklým symbolem plodnosti, mohl však zastávat i funkci strážce mrtvých. Ve střední Evropě byly nalezeny malé figurky, které ztvárňují skot a lze je opět spojit s kultem plodnosti, v tomto případě však není zřejmé nic určitého. Sochy božstev a jiných nadpřirozených bytostí jsou poměrně vzácné, a to v jakékoliv podobě. Votivní dary se ukládaly do pramenů, tůní, potoků i řek. Rozšířeným zvykem bylo také obětovat v bažinách a rašeliništích. Zejména tato místa jsou důležitým zdrojem poznatků pro výzkum germánského náboženství. Nejznámější votivní depoty pochází z Dánska (Ejsbøl, Illrelup, Nydam, Vimose, Tollund, Grauballe, Borremose) a Šlesvicka-Holštýnska (Possendorf, Oberdorla, Windeby). Nálezy dokládají, že na těchto obřadních místech se do bažin vhazovaly obětiny související se zemědělstvím (nářadí, keramika, hospodářská zvířata) nebo válečnictvím (stovky hrotů kopí a šípů, meče, štíty, nože, sekery, bronzové zbroje aj.). Nezřídka byly nalezeny i lidské oběti, přičemž některá těla zůstala působením kyselin dokonale mumifikovaná.  Jestliže Tacitus v 1. století dokládá, "že bohové ani zdmi svíráni ani lidskou postavou napodobováni býti nemohou", toto neplatilo v severogermánských oblastech v dobách před příchodem křesťanství. Adam z Brém kolem roku 1070 popsal jednu z nejproslulejších svatyní vikinské éry, chrám ve Staré Uppsale. V té době byla svatyně jádrem tvrdého odporu proti novému náboženství a těšila se plnému rozkvětu. Oběti však vikingové nepřinášeli jen ásům a vanům, ale také nižším bytostem božského původu jménem "dísir" a "álfar". Stvoření ženského pohlaví jmenované na prvním místě nebyly lidem vždy příznivě nakloněny a bylo nutno s nimi dobře vycházet neboť pečovaly o uctívání mrtvých, ochranu domu a úrodu polí. Álfar byli vzývaní jako ochranné božstvo (ne však bohové v pravém smyslu). K dalším neviditelným bytostem zdržujícím se v příbytcích patřili "vaettir", malí trollové a šotci; v jejich případech však nešlo o skutečné uctívání.

Náboženské rituály.

Náboženské obřady starých Germánů zůstávají ve svých podrobnostech opět velkou neznámou, avšak díky několika důležitým archeologickým nálezům a písemným pramenům lze získat určité povědomí. Tacius zevrubně popisuje kult bohyně Nerthus (bývá považována za ženskou podobu severogermánského boha Njörda), jež byla ochránkyní kmenového svazu na sever od Labe. Příslušníci těchto kmenů se prý domnívali, že zasahuje do jejich záležitostí a občas je navštěvuje. "Na jednom ostrově v oceánu" prý stál zahalený kočár v majetku bohyně, jehož se směl dotknout pouze kněz. Když byl oslavován její svátek, byly do vozu zapřahány krávy a po celé zemi ustaly války a "všude panoval mír a hojnost". Po skončení slavnosti byl kočár očištěn otroky, kteří byli posléze utopeni, aby neprozradili tajemství spjatá s obřadem. K nejznámějším dochovaným památkám patří rytiny na dvou zlatých rozích pocházejících z 5. století nalezených v letech 1639 a 1734 v dánském Gallehusu. Výjevy, které jsou dodnes značně diskutabilní, patrně zobrazují cyklus náboženských svátků a k nim náležejících obřadů. Lze se domnívat, že jeden z rohů zobrazuje jarní a letní rituály, druhý pak zimní a podzimní. Adam z Brém mimo popisu chrámu ve staré Uppsale zaznamenal i formu zde prováděných obětí:  K náboženské praxi předkřesťanských Germánů se velkou měrou řadilo i věštění, tedy interpretace zpráv od bohů a ti, kdo toto umění praktikovali, požívali mezi svým lidem značné úcty. Nejvýznamnější informace o výkladu božských znamení zaznamenal opět římský historik Tacitus: Další jeho poznatky informují o výkladu budoucnosti z letu ptáků a charakteristického chování posvátných koní. Výsledky důležitých konfliktů staří Germáni údajně zjišťovali tak, že zajali příslušníka národa s nímž hodlali vést válku a výsledek souboje s šampiónem z vlastních řad byl považován za předběžné rozhodnutí. Mezi nejslavnější věštkyně patřily především ženy. Kupříkladu u dolnorýnských Germánů byla zvláště ctěna Veleda, která měla velký vliv na vůdce vzpoury Batavů v roce 69 n. l. Julia Civila. Jiná Germánka, jménem Ganna, četla budoucnost před římským císařem Domitianem.  Důležitým článkem germánské mystiky byl pohřební ritus. Stovky či tisíce žárových hrobů rozličných typů na různých nalezištích dokazují, že v prvopočátcích byl popel ze spálených tělesných pozůstatků ukládán převážně buď do hliněné urny ("hroby popelnicové") nebo do hrobové jámy. V mužských hrobech byly nalezeny milodary (kovové součástky oděvu, ozdoby a drobné toaletní potřeby) i zbytky zbraní, z nichž se dochovaly pouze železné části. Některé zbraně byly zohýbány, jakoby zbraň měla zemřít spolu s majitelem. Zdá se, že v dolním Polabí byli na některých místech muži a ženy pochováváni na odlišných místech. První kostrové pohřby se datují k 1. století př. n. l., avšak byly omezeny pouze na několik oblastí (např. v Meklenbursku, Polsku, na dánských ostrovech a v jižním Norsku). Je velmi pravděpodobné, že tyto tzv. "knížecí hroby" patřily příslušníkům vládnoucí vrstvy, neboť některé z objektů vynikají nákladnou výbavou i výstavbou. Od 3. století n. l. nabyl výskyt kosterních hrobů mnohem širšího rázu, avšak žárový ritus si na většině germánského území udržel svou převahu. Značná nejednotnost ve způsobech pohřbívání se projevila i v merovejské (předvikinské) době na severu Evropy. Na dánském území byly do hrobů místo celistvých předmětů ukládány jen jejich fragmenty nebo symbolické drobnosti. Naproti tomu ve Švédsku a Norsku byly v 7. a 8. století konstatován poměrně častý způsob pohřbívání (žárový i kosterní) v člunech. Tento způsob se udržel až do vikinského období, kdy byl člun kvůli majetkovým poměrům pozůstalých mnohdy jen symbolicky sestaven z kamenů. Nicméně severogermánský pohřební rituál neměl přesně daná a ustálená pravidla a vynikal značnou variabilitou.

Christianizace a zánik náboženství.

Podle historických podkladů není pravděpodobné, že by do 4. století n. l. mělo křesťanství vliv na Germány mimo římské impérium. Vojáci začlenění do římské armády vzývaly své vlastní bohy a konverze jednotlivců k rodově netradičním božstvům byla pravděpodobně řídkým jevem. Prvním germánským národem, jenž přijal křest, byli Gótové. Náboženství k nim proniklo prostřednictvím válečných zajatců, kteří na svou víru obrátili některé z gótských velmožů. Tato skutečnost připravila půdu pro řecké a římské misionáře a v roce 341 byl Gót jménem Wulfila vysvěcen na biskupa. Funkci vykonával dalších čtyřicet let, přičemž dal vzniknout písemné gótštině a do tohoto jazyka přeložil i bibli. Po Gótech postupně přejímali římské náboženství i další germánské kmeny, z nichž některé se přikláněly především k ariánství. Je známo, že Frankové se stali monotheisty ke konci 5. století a Vizigóti na konci století šestého.  Oproti jiným evropským teritoriím se křesťanství v severogermánských oblastech prosadilo až v období kolem prvního tisíciletí. Ještě na přelomu osmého a devátého století, v počátcích éry Vikingů, byla celá Skandinávie bez výjimky pohanská. V Dánsku se novému náboženství podařilo vymoci dominantní postavení v polovině desátého století, za dalších padesát let bylo spolu s Norskem přijato i na Islandu a další jedno století trvalo, než proniklo do celého Švédska.  Příčin, kvůli nimž germánský polytheismus ustoupil víře v učení Ježíše Krista, bylo nesporně mnoho a nelze podceňovat jejich složitost či je zobecňovat. Přesto si lze učinit přibližnou představu. Kmeny přicházející na území římské říše z jižní a západní části Evropy se dostaly pod vliv dobře organizované církevní správy, v několika generacích se asimilovaly a přijaly náboženství vládnoucí v provinciích. Určitou roli zajisté sehrála i rozmanitost pohřebních zvyklostí a s tím spjatá nejistota v otázkách posmrtného života, na něž mělo křesťanství jednoznačnou odpověď. Navíc víra v ásy vynikala silnou zaujatostí pro vyšší vrstvy, neboť prostému a mírumilovnému Germánovi toho nabízela v posmrtném životě jen nemnoho. Současně je historickou realitou, že Germáni vůči novému náboženství vystupovali značně tolerantně a nebylo proti jejich zásadám k původnímu panteonu připojit i víru v izraelského spasitele. Učení římských misionářů nebylo pochopitelně přijímáno vždy bez problémů, značný odpor zaznamenali zejména v Dánsku a Švédsku, přesto se jim podařilo tažení proti pohanům dotáhnout do vítězného konce. Avšak složitější než prosazení samotné víry se ve výsledku ukázalo vymýcení tradic spjatých ze samotným kultem. Skutečného pokroku – stejně jako v ostatní Evropě – docílila církev teprve ve chvíli, kdy se rozhodla tolerovat staré zvyky i pověry, upravit je a převzít je pod novým jménem.

Etymologie.

Germánská populace je členem indoevropské jazykové skupiny, důležitou roli v pátrání po staré mytologii proto sehrála i srovnávací jazykověda. Etymologický vývoj lze velmi názorně sledovat kupříkladu u boha Teiwaze (Týr), jenž patřil k nejdůležitějším bohům z germánského panteonu. Původně byl pánem oblohy a války, s postupem času však převzal patronát nad zákonodárným shromážděním ("Thing") a římští vojáci, federati germánského původu, jej podle nápisu na Hadriánově valu vzývali pod jménem Marta Thingu. U Severogermánů byl na postu boha války vystřídán bohem Ódinem, přesto si udržel významnou pozici pod jménem Týr a Saxnót až do raného středověku. Severoněmecká podoba jeho jména byla Ziu a etymologicky souvisí s řeckým jménem Zeus, s římským Dyaus (Otec bohů, Jupiter) a se staroindickým bohem nebes Djausem.  Dalším vodítkem při jazykovědném výzkumu, kterým lze určit rozšíření kultu jednotlivých božstev, jsou místní jména odvozená od jmen germánských bohů. Jména pocházející z přízviska boha Ódina jsou známá ve všech severských zemích kromě Islandu. Naproti tomu se v celé Skandinávii velmi četně vyskytují odvozeniny jména Thór. Jména dalších ásů a vanů nejsou používána v tak hojné míře, přesto se s nimi lze setkat na celém skandinávském území. Dále se podle částí místních jmen dá určit, co kterému bohu bylo zasvěceno. Svatostánky nebo chrámy obsahují koncovky "-hov", "-hof"; obětiště "-harg", "-tuna"; místa kde stávala modla některého z bohů "-hylde"; posvátné ohrazené prostranství "-ví".  Také původ slov některých jazykových skupin se odvozuje od bytostí a míst germánského bájesloví. Bůh Týr dal jméno anglickému (v latinské interpretaci) i německému úterý (Tuesday, Dienstag), Ódina (Wuotan, Wotan) upomíná středa (wednesday), Thorovi (Donar) byl zasvěcen čtvrtek a je od něj odvozen anglický Thursday a německý Donnerstag. Od pojmenování říše germánského podsvětí Helu má původ anglické i německé slovo peklo (Hell, Hölle).

Odkaz germánských mýtů.

Poté, co patronát nad duchovním životem Germánů zcela převzala katolická církev, zůstalo staré náboženství na několik století téměř zapomenuto. Přestože latiny znalé třídy obyvatelstva byly běžně obeznámeny s mytologií Řeků a Římanů, obecný zájem o starogermánský kult přišel teprve s nástupem renesance, kdy humanisté znovuobjevili Tacitovu "Germánii". O opravdové oživení zájmu se však postarali teprve romantici 19. století, přičemž první odborné práce zabývající se eddickými písněmi sepsali Jacob Grimm ("Deutsche Mythologie"), Paul Hermann ("Deutsche mythologie") či Karl Sirmrock ("Handbuch der Deutschen mythologie"). Svůj odraz germánské mýty zanechaly nejen v literatuře, ale i v architektuře. Z podnětu krále Ludvíka I. Bavorského byl podle návrhu architekta Lea von Klenzeho poblíž Řezna zřízen památník připomínající Valhalu, v němž stojí busty slavných Němců. Avšak za nejzásadnějším počinem té doby stál skladatel Richard Wagner, který složil monumentální operní cyklus "Prsten Nibelungův" ("Der Ring des Nibelungen"). Teprve díky němu získaly o mytologii Germánů povědomí i širší vrstvy obyvatelstva.  Na přelomu 19. a 20. století vznikla v německých zemích na kořenech starogermánského kultu nová náboženství, která tvořila okultní základy nacionálního socialismu. Wotanismus měl sloužit především nižším vrstvám a armanimus, vyplněný gnostickými mystérii, byl určen elitě. Svou negativní úlohu sehrály mýty Germánů i v období druhé světové války, kdy vytržené z kontextu posloužily ideologii německých nacistů pro ospravedlnění politických i vojenských činů. V historii této epochy se lze velmi často setkat s odrazem starogermánské symboliky, kterou pro svou mystiku reprezentuje zejména dvojice run "sig" tvořící znak elitních jednotek SS. Díky této kompromitaci zájem o germánskou mytologii poněkud pohasl, avšak již v 60. letech 20. století byly publikovány první moderní odborné publikace. Starogermánská mytologie se v první polovině 20. století přiblížila i čtenáři prozaických děl. Na jejích základech vznikl literární směr zvaný angloamerická fantasy, ve svých prvopočátcích reprezentovaný zejména dílem J. R. R. Tolkiena, který se nechal volně inspirovat eddickými a staroanglickými motivy. Koncem 60. let vznikly na Islandu nové náboženské proudy pod jmény Ásatrú a Vánatrú. Uctívači prve jmenovaného vyznávají víru v Ásy, druhého pak ve Vany; obě náboženství dosáhla oficiálního uznání od islandské vlády. V moderním umění se germánskou, respektive severogermánskou, mytologií nechaly inspirovat některé hudební skupiny (Manowar, Buldok), autoři komiksů (Thor) či ilustrátoři (Boris Vallejo).

Germánská mytologie je bájesloví germánských kmenů, které lze charakterizovat jako patriarchální polyteismus s archaickými prvky totemismu, uctíváním přírodních jevů a s magickými obřady vycházejícími z animistických představ. S postupující společenskou diferenciací se jeho ústředním motivem stalo líčení vzniku a zániku světa, bojů bohů s obry a osudů dvou božských rodů – ásů a vanů. Původně měly mytologické představy jednotlivých kmenů některé společné rysy, avšak pod vlivem křesťanství se vyvíjely rozdílně. Do dnešních dnů se dochoval pouze nepatrný zlomek těchto pověstí a prameny k nim pochází převážně z pera severogermánských obyvatel středověké Skandinávie. Mezi klíčová díla v tomto směru patří rukopisy "Codex regius" a prozaická "Edda", dnes známé jako "Starší" a "Mladší Edda". Původně postavy bohů personifikovaly přírodní síly, roční období atd., s postupem času však vznikl obsáhlý hierarchicky uspořádaný panteon, o němž germánský lid získával povědomí díky ústní slovesnosti, především pak z písní skaldů. Tyto báje a ságy však nebyly a dodnes nejsou tak populární jako mýty Řeků nebo Římanů, přesto z jejich obsahu čerpalo množství umělců, kteří se postarali o jejich popularizaci i v moderním světě. Nicméně v průběhu druhé světové války bylo germánské náboženství zneužito pro politické účely, kvůli čemuž zůstalo na téměř dvě desetiletí tabuizováno. Teprve odborné studie vydané v 60. letech 20. století byly základem pro nezkreslený a ideologie prostý historický výzkum.

La mythologie germanique est une version remaniée de diverses mythologies plus anciennes des peuples germaniques. Comme la mythologie nordique est la plus connue de ces mythologies, les deux termes sont souvent utilisés de façon interchangeable.


Děj.

George Simmons je bohatý ale osamělý čtyřicátník, komik a filmová hvězda. Jednoho dne je mu diagnostikována vzácná a smrtelná forma rakoviny. S vědomím, že brzy zemře, se rozhodne vrátit ke svým kořenům a stát se znovu stand-up komikem.  Ira Wright je začínající stand-up komik, který touží po tom opustit svou současnou práci. George a Ira se náhodou seznámí v zábavním klubu, což vede k tomu, že George Iru najme jako autora vtipů a asistenta. Jejich vztah se prohloubí, když Ira začne fungovat jako Georgův na půl nejlepší kamarád a na půl sluha během jejich cest po vystoupeních. Ira bydlí v Georgově domě.  George kontaktuje svou bývalou snoubenku Lauru, aby se jí omluvil za to, že ji podváděl, když byli spolu. Laura Georgovi řekne, že její manžel Clarke ji podvádí, chce, aby George odešel, ale vše skončí usmířením.  George se dozví, že rakovina ustoupila a je nucen si nyní naplánovat život. George a Ira navštíví Lauru v jejím velkém domě v Marin County, kde se i přes přítomnost Iry a Lauřiných dětí vyvine mezi Georgem a Laurou románek. Clarke se ale vrátí domů a dozví se o Georgovi a Lauře. Clarke s Georgem prát, do rvačky se zapojí i Ira. Laura se rozhodne zůstat s Clarkem a rodinou a odmítne George. Ten se pak naštve na Iru a vyhodí ho.  Ira se vrátí do své staré práce a k normálnímu životu. George ho jednou nečekaně navštíví a nabídne mu rady k jeho komickým výstupům, což naznačuje, že jejich přátelství vstoupilo do nové etapy.

Obsazení.

V cameo rolích Georgeových kolegů komiků se objevili Dave Attell, Sarah Silverman, Norm MacDonald, Paul Reiser, Tom Anderson, Charles Fleischer, George Wallace a Andy Dick. V malých rolích se rovněž ve filmu objevili rapper Eminem, komik Ray Romano nebo muzikant James Taylor. Na plakátech fiktivního filmu, ve kterém hrála postava George, jsou zobrazeni Owen Wilson a Elizabeth Banks.

Výroba.

Judd Apatow vyjádřil přání natočit film o rádci stand-up komika založený na svých vlastních zkušenostech z počátku kariéry. Nakonec začal přemýšlet o filmu o komikovi, který čelí životní krizi a rozhodl se hlavní roli svěřit svému bývalém spolubydlícímu Adamu Sandlerovi. Společně o filmu diskutovali asi dva roky, než vůbec začala jeho výroba.  V březnu 2008 Apatow obsadil do třech hlavních rolí Adama Sandlera, Setha Rogena a Leslie Mann. V červnu byl pak oznámen název filmu a jména tří dalších herců – Erica Bany, Jonaha Hilla a Jasona Schwartzmana. Bana řekl, že ze své postavy udělal Australana, takže mohl při hraní více improvizovat.  Kameramanem se stal držitel Oscara Janusz Kamiński.

Ohlas.

"Komici" sklidili u kritiky smíšené až pozitivní reakce. Server Rotten Tomatoes dává filmu na základě 218 recenzí 67%. Na Metacritic má film skóre 60 ze 100 na základě 35 recenzí. Uživatelé ČSFD hodnotí snímek průměrně 63%.  Během prvního víkendu po uvedení ve Spojených státech "Komici" utržili 23,44 milionů dolarů. Celkové světové tržby filmu činily 71 milionů dolarů, což je méně, než byl rozpočet filmu (75 milionů dolarů). Pro srovnání, předcházející Apatowův film "Zbouchnutá" měl rozpočet 33 milionů a utržil 219 milionů dolarů a všechny předcházející Sandlerovy filmy všechny utržily více než 100 milionů dolarů.

Komici (orig. "Funny People") je americký film z roku 2009 režírovaný, produkovaný a napsaný Juddem Apatowem. V hlavních rolích se ve filmu objevují Adam Sandler, Seth Rogen a Leslie Mann.

Funny People ("Drôle de monde" au Québec) est un film américain réalisé par Judd Apatow, sortie en salles en 2009.


Příčina intolerance.

Laktózová intolerance je způsobena částečnou nebo úplnou neschopností organismu produkovat enzym laktáza, který laktózu (mléčný cukr) ve střevech rozkládá.  Všechny druhy živočišného mléka obsahují laktózu, která se rozkládá v trávicím ústrojí za pomoci právě enzymu laktáza na jednodušší cukry (galaktózu a glukózu), které se dále vstřebávají do krevního oběhu. Pokud je laktázy nedostatek, mléčný cukr se ve střevech nestráví a jeho přebytkem se pak živí přirozené střevní bakterie, které při jeho zpracování produkují plyny (CO či H) a další látky, které dráždí tlusté střevo a tím způsobují nadýmání, střevní koliky, průjmy a zvracení. Méně častými projevy jsou atopické ekzémy, nechutenství, pálení žáhy, pocit plnosti a bolesti břicha.  Produkce laktázy v těle klesá s přibývajícím věkem (viz primární intolerance laktázy).

Rozdělení.

Je rozlišována intolerance laktózy vrozená, prvotní a druhotná.

Vrozená intolerance.

Vrozená intolerance se může vyskytnout u některých dětí již při kojení. Postihuje cca 2-5 % kojenců a u 95 % z nich se objeví během prvních 12 měsíců života.. Obvykle vykazuje velmi silné příznaky, které mohou vést až k dehydrataci. Zejména u nedonošených novorozenců se z důvodu nedostatečně vyvinutého zažívacího traktu může toto onemocnění projevit. Jediným řešením u něj bývá bezlaktózová dieta, a proto nedonošené děti bývají krmeny speciálním mlékem se sníženým obsahem laktózy. Ve většině případů se s vyzráním orgánových systémů problém upraví.

Prvotní intolerance.

Prvotní (primární) intolerance je způsobena geneticky. Jako u všech ostatních savců, tak i u člověka je produkce laktázy nejvyšší v kojeneckém věku a nejpozději od 2 roku života rapidně klesá. Dospělý člověk ve srovnání s kojencem produkuje pouze desetinu laktázy a většina lidí ve věku 60 let už laktózu vůbec nestráví. Odhadem 75–80 % světové populace je v dospělosti intolerantní na laktózu.  Tato přirozená intolerance však není v lidské populaci rozšířena rovnoměrně. Zatímco u původních obyvatel Ameriky, Asie a Afriky je to přes 95 % a u obyvatel jižní Evropy asi 40–70 %, u obyvatel severní Evropy má intoleranci na laktózu pouze 15–25 % dospělých. Vědci se domnívají, že před 10 000 lety, tedy před tím, než člověk díky chovu domácích zvířat mohl pravidelně konzumovat mléko jiného druhu, byli všichni dospělí lidé intolerantní na laktózu, avšak postupem času se u některých vyvinula tolerance. Tuto domněnku potvrzují také některé archeologické nálezy, například ledovcový muž Ötzi, který žil před cca 5 tisíci lety, byl podle analýzy DNA ve svých 45 letech k laktóze intolerantní. Protože laktóza, stejně jako vitamín D, zvyšuje resorpci vápníku ve střevě, může laktóza při malé produkci vitamínu D v důsledku menšího slunečního záření chránit před křivicí a osteomalacií (měknutím kostí). Odborníci v genetice proto předpokládají, že v oblastech s menším UV zářením (severní Evropa) se lidé s dlouhodobou tolerancí k laktóze evolučně prosadili, protože měli větší šance na přežití.

Druhotná intolerance.

Druhotná (sekundární) intolerance vzniká u lidí původně tolerantních např. při onemocnění celiakií, zánětlivých onemocněních střev nebo i jako důsledek užívání antibiotik, která ovlivňují střevní mikroflóru.  Dle odhadů trpí v určité míře intolerancí k laktóze cca 15–20 % populace České republiky.

Řešení.

Pokles laktázové aktivity je individuální, a proto se může stát, že se výše zmíněné projevy projeví u dospělého jedince. Řešením je buď úprava jídelníčku (vyřazení mléčných výrobků), nebo užívání potravinových doplňků, které laktázu obsahují, či výrobků bez laktózy, určených speciálně pro intolerantní jedince.

Intolerance laktózy je neschopnost organismu strávit mléčný cukr (laktózu). Je to přirozený průvodní jev dospělého stádia lidského života, protože původně se mlékem živili pouze kojenci. Kravské mléko je původem určeno pro mláďata krav, která tuto intoleranci nemívají. To je také hlavní příčina toho, proč většina lidí na tuto intoleranci trpí. Nicméně u některých rasových skupin, zejména u Evropanů, se dlouhodobou konzumací mléka posunula tolerance k laktóze až do pozdního věku. V případě, že se intolerance laktózy vyskytne u kojenců (viz vrozená intolerance), jedná se o nemoc.

L’intolérance au lactose est un ensemble de symptômes gênants provoqués par la difficulté ou l'incapacité à digérer le lactose (« "sucre de lait" ») à cause de l’absence ou de la diminution de la production par l'organisme d’une enzyme digestive, la lactase.


Mládí.

David Berkowitz se narodil v Brooklynu. Jeho matka Betty Broder byla vdaná za Anthonyho Falca, se kterým se později rozvedla. V dětství byl přijat do dětského domova, odkud si ho vzali majitelé železářství Pearl a Nathan Berkowitzovi, kteří mu pak dali své příjmení.  Berkowitzovo dětství bylo problematické. Ačkoli byl David nadprůměrně inteligentní, ztratil zájem o učení a začal krást a zakládat požáry. Berkowitzová zemřela v roce 1965 na karcinom prsu, což jej vysoce zasáhlo.  V roce 1969 se Berkowitz účastnil hudebního festivalu Woodstock. V roce 1971 vstoupil do americké armády a sloužil v ní do roku 1974. Sloužil mimo jiné i v Koreji. Měl se účastnit války ve Vietnamu, nebyl však odvelen.  V roce 1975 se Berkowitz začal zajímat o okultismus. Připojil se k sektě, která prováděla spiritistické seance a věštění. Později však Berkowitz prohlašoval, že se ve skupině užívaly drogy, natáčela sadistická pornografie a prováděla násilné trestné činnosti.  Berkowitzovy první útoky začaly na Štědrý den 1975, kdy napadl dvě ženy nožem. Jelikož obě přežily (nebyly však schopné útočníka popsat), pořídil si střelnou zbraň.

Vraždy.

První vražda.

V noci 29. července 1976 se vracely Donna Lauriová a Jody Valentiová z diskotéky. Auto zastavilo u Donnina domu, kousek od něho stál muž, vedle něho žluté auto. Muž poté vytáhl zbraň a začal na dívky střílet. Donna zemřela, Jody se podařilo přežít.  Střelce identifikovala jako asi 30letého, hladce oholeného bělocha. Policii tento popis nestačil.

Druhá vražda.

Dne 30. ledna 1977 seděli snoubenci Christine Freundová a John Diel v Pontiacu Firebird. K autu přišel tehdy neznámý muž a rozstřílel přední sklo. Diel přežil, Freundová zemřela.

Třetí vražda.

Večer 8. března 1977 šla studentka Columbia University Virginia Voskerichianová domů. Žila asi blok od místa, kde byla zastřelena Christine Freundová. Dívka se útočníkovi zřejmě bránila, protože kromě hlavy byly prostřelené i učebnice. Tato vražda se vymyká Berkowitzovu stylu: vraždil v noci či ráno, a to jen páry, dívka byla tentokrát sama. Berkowitz se zřejmě pokusil zmást vyšetřovatele.

Čtvrtá a pátá vražda.

V časných ranních hodinách byli v Bronxu zastřeleni 17. dubna 1977 Alexander Ezau a Valentina Surianiová, jen pár bloků od místa úmrtí Donny Lauriové. Surianiová zemřela na místě, Ezau zemřel v nemocnici o několik hodin později, aniž by byl schopen popsat útočníka.  Na místě činu byl policisty nalezen ručně psaný dopis s obsahem:

Šestá vražda.

Dne 31. července 1977 byla spáchána poslední vražda. Tehdy seděl pár Stacy Moskowitzová a Robert Violante v autě a líbali se. K autu později přišel muž a začal střílet. Moskowitzová zemřela, Violante přežil, i když oslepl na jedno oko.

Zatčení, soud a současnost.

Dne 10. srpna 1977 byl policisty prověřován vůz Ford Galaxy. Zjistilo se, že patří Davidu Berkowitzovi a že se v něm nachází zbraň a dopis adresovaný policistům, kam tehdy chodily dopisy od „Samova syna“. Policisté počkali, až hledaný muž do auta nastoupí, a když tak Berkowitz opravdu učinil, byl zatčen.  Dne 12. června 1978 byl David Berkowitz odsouzen k šesti doživotním trestům vězení, nebo na 365 let.  V roce 1987 se Berkowitz nechal pokřtít. Později se dokonce stal kaplanem. To, po čem vrazi touží nejvíc (propuštění), však Berkowitz překvapivě odmítl. V březnu 2002 totiž poslal Berkowitz guvernérovi New Yorku George Patakimu žádost, aby zrušil jeho slyšení o propuštění na čestné slovo ("parole").  Berkowitz je v současnosti vězněn v nápravném zařízení Sullivan Correctional Facility ve Fallsburgu ve státě New York. Zde byl do roku 2008 držen i jiný sériový vrah Arthur Shawcross.

David Richard Berkowitz (* jako Richard David Falco, 1. června 1953), také známý jako Samův syn, je americký sériový vrah a žhář, který v letech 1976–1977 vraždil v New Yorku.

David Richard Berkowitz (né le à New York), aussi connu sous le surnom de « Fils de Sam » (""), est un tueur en série américain qui a avoué le meurtre de six personnes et en a blessé plusieurs autres à New York dans les années 1970.