Letecká nehoda An-24 Vzdušných sil Slovenské republiky

Letecká katastrofa.

19. ledna 2006 v 17:15 odstartovaly z letiště v kosovské Prištině dva vojenské letouny se slovenskými příslušníky mírových sil KFOR. Přistání bylo plánováno v 19:40 na letišti v Košicích. V 19:30 po zahájení přiblížení na přistání havaroval jeden z letounů nedaleko maďarsko-slovenských hranic. Narazil ještě na maďarském území v zalesněné oblasti mezi obcemi Hejce a Telkibánya (GPS poloha: ). Havarovaným strojem byl letoun sovětské výroby Antonov An-24B, r. v. 1969, registrace 5605, samostatné dopravní letky v Kuchyni.  V 19:46 vyhlásila Letecká pátrací záchranná služba (LPZS) pohotovost prvního stupně a k místu nehody byl vyslán z letiště Sliač vrtulník Mi-17, který lokalizoval místo nehody na svahu vrchu Borsó ve 20:30. O půl hodiny později překročily slovensko-maďarskou hranici 4 sanitky a hasiči z Košic. Na místě nehody, v těžko přístupném terénu a v mrazu, našli záchranáři pouze jediného přeživšího - nadporučíka Martina Farkaše (27), který byl transportován na oddělení ARO košické nemocnice. Farkaš se po nehodě tělesně poměrně rychle zotavil, trpěl však výpadky paměti, které podle lékařů souvisely s otokem mozku, jímž voják prošel. Zároveň mu byl do hlavy voperován mozkový senzor. Farkaš na tiskové konferenci konané 25. ledna oznámil, že se ani po tomto zážitku nebojí usednout do letadla a hodlá dál sloužit u svého útvaru v Levicích. Do žádné zahraniční mise už se ale nepřihlásí.  Trosky letadla An-24 byly později převezeny na leteckou základnu v Prešově a podrobeny důkladnému vyšetřování. Důvody havárie nebyly i přes nalezení funkčních černých skříněk dlouhou dobu úplně jasné, nakonec se však potvrdila původní domněnka, že neštěstí způsobilo selhání lidského faktoru. Posádka se zřejmě dopustila primárně navigační chyby, když přiblížení na VPD01 probíhalo, namísto nížinným údolím Hornádu, východněji, nad kopci Zempléni-hegység. Podle vyšetřovací komise nemělo letadlo správně nastavený radiový výškoměr a posádka špatně odhadla přechod z přístrojového na vizuální přiblížení k letišti v Košicích.  Slovensko drželo po nehodě 24hodinový státní smutek. Rozloučení s plnými vojenskými poctami se konalo za účasti tisíců lidí v prešovské městské hale Jana Pavla II. Na pohřeb obětí havárie přijel i generální tajemník NATO. Slovenský ministr obrany Juraj Liška podal demisi.  V maďarské obci Hejce byl v květnu 2007 odhalen památník obětem. Je tvořen bronzovou sochou anděla s polámanými křídly, kolem níž jsou umístěny polámané stromy, které letadlo při pádu poškodilo. Celkové náklady na výstavbu památníku činily pět milionů slovenských korun. Většina této částky připadla tvůrcům památníku, 550 tisíc korun obdržela obec Hejce.  Příbuzní obětí se po 13 letech od havárie rozhodli obrátit se na mezinárodní soud. Jejich občanské sdružení AN-24(5605)-Hejce je přesvědčeno, že havárii nezpůsobil pilot, ale mohlo dojít k selhání techniky po modernizaci letadla. Sdružení proto bude chtít u soudu dosáhnout odtajnění vyšetřovacího spisu, který slovenské ministerstvo obrany nadále odmítá odtajnit. "My chápeme, že ozbrojené síly vykonávají činnosti, které nejsou zveřejnitelné. Ale co se týče letadla, jeho oprav a modernizace, domnívám se, že tyto věci by neměly být utajované,“ řekl televizi Joj předseda občanského sdružení Ľudovít Orlický.

Letecká katastrofa slovenského An-24 je největší letecké neštěstí v dějinách samostatné Slovenské republiky. Antonov An-24 Slovenské armády narazil za tmy, za příznivých meteorologických podmínek, do zalesněného kopce při přistávacím manévru 19. ledna 2006 mezi obcemi Hejce a Telkibánya v Maďarsku, pouhé 3 km od hranic se Slovenskem, přibližně 20 km od letiště. Při nárazu letadla zemřelo 41 vojáků a 1 civilní zaměstnanec ministerstva obrany SR, jeden voják přežil. Letoun přivážel zpět slovenské příslušníky sil KFOR z půlroční služby v Kosovu.

Le, un Antonov An-24 de l'armée de l'air slovaque s’écrase dans le Nord-Est de la Hongrie sur la montagne de Borsó à Hejce, tuant 42 des 43 personnes à bord.


Geografie.

Šagor ležel v nadmořské výšce 277 metrů, v údolí Bejt ha-Kerem odvodňovaném tokem Nachal Šagor, na pomezí Dolní a Horní Galileji, cca 18 kilometrů východně od města Akko, cca 105 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 28 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Šagor se nacházel v hustě zalidněném pásu. Osídlení v tomto regionu je smíšené. Vlastní město Šagor bylo osídleno izraelskými Araby, stejně jako mnohá další města a vesnice v okolí. Na jihovýchod od bývalého Šagoru leží ale větší židovské město Karmiel.  Šagor byl na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 85, která ve východozápadním směru propojuje Akko a oblast okolo Galilejského jezera.

Dějiny jednotlivých částí města.

Šagor patřil k největším arabským sídlům v Galileji. Město vzniklo uměle, sloučením tří do té doby samostatných obcí v roce 2003. Šlo o Madžd al-Krúm, Dejr al-Asad a Bi'ina.

Sloučení do obce Šagor.

Během 2. poloviny 20. století zaznamenaly všechny tři obce mimořádný populační nárůst. V roce 2002 měl Madžd al-Krúm 11 400, Dejr al-Asad 8300 a Bi'ina 6700 obyvatel. Všechny tři obce zároveň územně expandovaly a vytvořily souvislou aglomeraci. Všechny také postupně získaly status místní rady (malého města). V roce 2003 v rámci reformy samosprávy došlo k jejich sloučení do jedné obce, pro kterou zvolen název Šagor. Ta byla v roce 2005 povýšena na město.

Rozpuštění města a opětovné osamostatnění jeho částí.

Unie se ovšem neosvědčila a sloučené město se potýkalo s ekonomickými potížemi. Radnici chyběl profesionální úřednický sbor, jednotlivé městské části se vzájemně obviňovaly z neúměrného preferování jedné či druhé, nedařilo se vybírat komunální daně. Zhroutil se systém odvozu komunálního odpadu a kanalizace. Splašky tak po dlouhou dobu znečišťovaly vádí poblíž města. Kvůli dluhu u vodárenské společnosti Mekorot byla do Šagor opakovaně přerušena dodávka pitné vody. V roce 2008 bylo proto rozhodnuto, že dojde k opětovnému osamostatnění všech tří původních obcí, ve kterých měly v srpnu 2009 proběhnout komunální volby.

Demografie.

Šagor byl etnicky arabským městem. Arabská komunita se dělila na většinové muslimy (zejména v Madžd al-Krúm a Dejr al-Ásad) a menšinové arabské křesťany v Bi'ině. Šagor byl středně velké sídlo městského typu, byť zástavba měla zejména na okrajích obce rozvolněný a spíše venkovský ráz. K 30. červnu 2009 zde žilo 30 800 lidí. Během roku 2008 stoupla populace o 2,1 %. Vývoj počtu jednotlivých samostatných součástí města Šagor je v jednotlivých článcích Madžd al-Krúm, Dejr al-Asad a Bi'ina

Šagor též Šagur, (: שגור, : الشاغور "aš-Šághúr", : Shaghur, v oficiálním seznamu sídel Shaghor) bylo město v Izraeli, v Severním distriktu vzniklé roku 2003 sloučením tří samostatných obcí a zrušené po roce 2008, kdy se původní obce opět osamostatnily.

Shaghur (en hébreu שגור, en arabe الشاغور) est une ville du district nord d'Israël. Fondée en 2003, en 2007 elle compte une population de habitants.


Geografie.

Rozkládá se na celkové ploše 580 kilometrů čtverečních v severozápadní části Negevské pouště. Tato zemědělsky využívaná oblast je od 2. poloviny 20. století intenzivně zúrodňována a zavlažována a ztratila z větší části charakter pouštní krajiny. Jde o zemědělsky obdělávaný pás navazující na pobřežní nížinu. Protéká tudy vádí Nachal Patiš. Území oblastní rady se nachází ve dvou shlucích vesnických sídel; jednak v okolí města Ofakim, jednak východně od města Netivot.

Dějiny.

Židovská sídelní síť zde začala vznikat až po vzniku státu Izrael, tedy po roce 1948, kdy po válce za nezávislost region opustila nepočetná arabská populace. Plánovitě zde pak došlo k zřízení soustavy židovských zemědělských vesnic, jejíž budování vrcholilo v 50. letech 20. století.  Oblastní rada Merchavim byla založena roku 1951. Starostou rady je אבנר מורי - Avner Mori. Rada má velké pravomoci zejména v provozování škol, územním plánování a stavebním řízení nebo v ekologických otázkách. Sídlo úřadů oblastní rady se nachází v komplexu situovaném na křižovatce dálnice číslo 25 a lokální silnice 241 poblíž vesnice Gilat.

Seznam sídel.

V oblastní radě Merchavim je sdruženo celkem 14 mošavů, jedna společná osada, jedna mládežnická vesnice (hebrejsky: "Kfar No'ar") se statutem společné osady a jeden sociální ústav.

Demografie.

K 31. prosinci 2014 žilo v Oblastní radě Merchavim 12 400 obyvatel. Z celkové populace bylo 12 400 Židů. Včetně statistické kategorie "ostatní" tedy nearabští obyvatelé židovského původu, ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství jich bylo 12 400. Podle Centrálního statistického úřadu žilo v oblastní radě k roku 2007 celkem 9200 obyvatel a obyvatelstvo rady bylo téměř výhradně židovské (99,7 %). Roční přírůstek činil 3,3%.

Oblastní rada Merchavim ( מועצה אזורית מרחבים, "Mo'aca azorit Merchavim", doslova "Oblastní rada Prostory") je oblastní rada (jednotka územní správy a samosprávy) v jižním distriktu v Izraeli.

Le Merhavim est un conseil régional situé dans le district sud, au nord d'Ofaqim, en Israël. Le mot hébreu Merhavim (מרחבים) signifie espaces.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 778 metrů v hornách Horní Galileji cca 5 kilometrů od hranic Libanonu. Džiš se nachází cca 122 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 48 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Je situován nedaleko severních úbočí masivu Har Meron. Nedaleko obce se rozkládají prameniště toku Nachal Dišon. Pramení zde rozvněž krátký tok Nachal Guš Chalav, který pak ústí do Nachal Dišon. Jihovýchodně od obce bylo zřízeno umělé jezero Ma'agar Dalton, které zachytává vodu ze zdejších pramenišť a ze zimních srážek a poskytuje ji pro zemědělské účely.  Džiš je situován v středně hustě osídlené hornaté krajině, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Vlastní Džiš je obýván izraelskými Araby. V okolí převládají židovské vesnice. Na východě začíná údolí horního toku řeky Jordán s demografickou převahou Židů. Město je na dopravní síť napojeno pomocí dálnice číslo 89.

Dějiny.

Džiš navazuje na starověké židovské město "Guš Chalav" (גוש-חלב) připomínané v Mišně a Talmudu. Šlo o významný a v závěrečné fázi i poslední opěrný bod židovských povstalců v době První židovské války v 1. století křesťanského letopočtu. Pocházel odtud i jeden z hlavních vojenských vůdců povstání Jan z Giskaly neboli Jochanán me-Guš Chalav (יוחנן מגוש חלב). O městu se zmiňuje ve svém dějepisném díle i Flavius Iosephus. V letech 1994 zde byly prováděny archeologické vykopávky. Při toku Nachal Guš Chalav východně od města se dochovaly ruiny dvou starověkých synagog. V 16. století vesnici osídlili Drúzové, ale později ji opustili a byli vystřídání arabskými muslimy a křesťany. Po celý středověk ale lokalita zůstávala poutním místem pro Židy.  Ještě v 18. století zde byla i židovská komunita. Během pozdějšího vzniku nového jišuvu od konce 19. století už zde židovské osídlení nevzniklo. Vesnice byla jako celá oblast severní Galileje dobyta izraelskou armádou v rámci Operace Chiram během války za nezávislost v říjnu 1948. Izraelská armáda sem vstoupila 29. října 1948. Během této války byl Džiš jedním z opěrných bodů dobrovolnické arabské armády Fauzí al-Kaukdžího. Obec byla po roce 1948 zčásti nově osídlena arabskými vesničany, kteří byli vystěhováni z nedaleké obce Kafr Bir'im. V Džiš se nacházejí mešity i křesťanské kostely.  Džiš byla v roce 1963 povýšena na místní radu (malé město).  Během druhé libanonské války v roce 2006 byla obec zasažena raketami vypálenými z Libanonu. Obyvatelé pak peticemi u Nejvyššího soudu Státu Izrael dosáhli, že v roce 2007 bylo město zařazeno mezi prioritní sídla, kde vláda garantuje v případě válečného poškození plnou kompenzaci škod.

Demografie.

Džiš je etnicky zcela arabské město. Podle údajů z roku 2005 tvořili arabsky mluvící muslimové 35,8 % obyvatelstva. Arabští křesťané tvořili 64 % populace. Jde o menší sídlo spíše vesnického typu. K 31. prosinci 2014 zde žilo 3015 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 0,8 %.

Džiš nebo Guš Chalav ( גִ'שׁ nebo גּוּשׁ חָלָב, doslova „"Blok mléka"“, الجش, v oficiálním přepisu do angličtiny Jish (Gush Halav), přepisováno též Jish) je místní rada (malé město) v Izraeli, v Severním distriktu, které obývají izraelští Arabové.

Jish (en arabe: الجش; en hébreu: גִ'שׁ, גּוּשׁ חָלָב) aussi appelé Gush Halav est une ville de Haute-Galilée, situé sur les pentes nord du Mont Meron, à 9 kilomètres au nord de Safed, dans le district du Nord d'Israël. Sa population est majoritairement maronite et grecque-catholique melkite (entre de 55% et 10%), avec une minorité musulmane sunnite (environ 35%).


Osobní život.

Narodila se v Hollywoodu jako dcera hudebníka Nat King Colea a tehdy již bývalé zpěvačky Orchestru Duke Ellingtona Marie Coleové Ellingtonové. V šesti letech zpívala na vánočním albu svého otce a s veřejným vystupováním začala v jedenácti letech života.  Strýc z otcovy strany Freddy Cole je zpěvák a pianista, který nahrál řadu alb a získal několik ocenění. Ve věku patnácti let, kdy navštěvovala massachusettskou školu Northfield Mount Hermon School v Northfieldu, zemřel otec na karcinom plic. Následoval složitý vztah s matkou. Ve vysokoškolských studiích pokračovala na Massachusettské univerzitě v Amherstu. Na krátký čas přestoupila na Jihokalifornskou univerzitu, kde vstoupila do spolku Delta Sigma Théta. Poté se opět vrátila na Massachusettskou univerzitu, na níž byla jejím hlavním oborem dětská psychologie a druhým pak němčina. Absolvovala v roce 1972.  Roku 2000 vydala autobiografii "Angel on My Shoulder" (Anděl na mém rameni), ve které se přiznala k minulé zkušenosti s drogovou závislostí na heroinu a kokainu a následné odvykací kúře. V roce 2001 byl její životní příběh zfilmován ve snímku "Žít pro lásku: Příběh Natalie Coleové", kde ztvárnila samu sebe.  V České republice poprvé vystoupila 15. července 2014 ve Státní opeře Praha na festivalu Prague Proms. Zpěvačku na koncertu doprovodil Český národní symfonický orchestr.

Soukromý život.

Poprvé se vdala 31. července 1976 za skladatele a producenta Marvina Yancyho. Pod jeho vlivem přestoupila od episkopální církve k baptistům. Do manželství se narodil syn Robert Adam Yancy (nar. 1977), který jako hudebník v dospělosti koncertoval s matkou. Pár se rozvedl v roce 1980, pět let předtím než Yancy zemřel ve třiceti čtyřech letech na srdeční selhání. V letech 1989–1995 se druhým manželem stal producent Andre Fischer, bývalý bubeník kapely Rufus. V roce 2001 se zpěvačka potřetí provdala za biskupa Kennetha Dupreeho. Manželství se rozpadlo roku 2004.  V roce 2008 oznámila, že jí byla diagnostikována hepatitida C, což přisuzovala dřívější nitrožilní aplikaci drog. Čtyři měsíce po zahájení léčby došlo k selhání ledvin a dalších devět měsíců absolvovala dialýzu. Transplantaci ledviny podstoupila 19. května 2009 v Los Angeles. Ve stejný den zemřela její sestra, herečka a hudební producentka Carole Coleová.  V prosinci 2015 zrušila několik vystoupení pro nemoc. Oznámení o úmrtí 31. prosince 2015 v losangeleském Cedars-Sinai Medical Center bylo vydáno na nový rok 1. ledna 2016. Podle tiskové mluvčí Coleové, Maureen O’Connorové, byla smrt následkem městnavého srdečního selhání.

Natalie Maria Coleová (6. února 1950 Los Angeles, Kalifornie – 31. prosince 2015 Los Angeles) byla americká zpěvačka a skladatelka, dcera hudebníka Nat King Colea. V první fázi kariéry se prosadila stylem R&B, poté postupně přešla ke středovému proudu pop music a od 90. let se začala více orientovat na jazz. Celosvětově prodala přibližně 30 milionů nahrávek a obdržela devět hudebních Cen Grammy.

Natalie Maria Cole est une chanteuse de jazz, soul et R&B, musicienne et actrice américaine née le à Los Angeles, Californie et morte le dans la même ville. En 1991 parait une chanson qui lui vaudra son plus grand succès : "Unforgettable", duo avec la voix de son père, Nat King Cole, mort vingt-six ans plus tôt.


Popis.

Družice byla stabilizovaná rotací a její vnější konstrukce se skládala ze dvou kuželových skořepin ze sklolaminátu, které byly spojeny středovou hliníkovou sekcí válcovitého tvaru. Průměr sondy ve středové části byl 750 milimetrů a výška byla taktéž 750 milimetrů. Dodávku elektrické energie zajišťovalo přibližně 3000 solárních článků umístěných na horní i dolní kuželové části. Dodatečné napájení obstarávalo 15 nikl-kadmiových baterií. Tyto baterie byly umístěny po obvodu centrální sekce a při rotaci družice soužily jako setrvačník a napomáhaly tak její stabilizaci. Na centrální sekci byly umístěny dvě dipólové antény o výkonu jednoho wattu pracující v pásmu HF (na frekvenci 20 MHz), která vysílaly telemetrická data zpět na Zemi. Anténa radiomajáku pro sledování družice byla instalována na spodku dolní kuželové části a pracovala v pásmu VHF (na frekvenci 108 MHz).  Po obvodu centrální sekce bylo umístěno pět bolometrů pro měření tepelného (infračerveného) záření a tři detekční buňky mikrometeoroidů na bázi sulfidů kadmia. Pro detekci a měření Lymanova-α záření byly v horní kuželové sekci naproti sobě umístěny ionizační komory. Jedna s okénkem z fluoridu lithného a druhá s okénkem berylia. Na vrchu družice by Geigerův počítač pro detekci kosmického záření. Hlavní ionizační komora pro detekci nabitých částic z radiačních pásů Země a kosmického záření byla umístěna uprostřed vrchní kuželové sekce.

Experimenty.

Tepelné vyzařování.

Experiment byl navržen k měření dopadajícího a odraženého slunečního ultrafialového záření a infračerveného záření vyzařovaného Zemí s cílem lépe pochopit hnací síly v zemské atmosféře. K měření sloužilo pět bolometrů. První dva reagovaly stejně na vyzařování Slunce i Země, třetí reagoval lépe na vyzařování ze Země, čtvrtý byl zaměřen na přímé sluneční záření a pátý byl chráněn před přímým slunečním zářením a měřil pouze záření odražené Zemí. Celá měřící sekvence trvala 30 sekund. Během jednoho oběhu tak bylo možné provést přibližně 180 měření. Experiment byl úspěšný a použitelná data byla získávána až do 28. února 1961. Vedoucím tohoto výzkumu byl Verner E. Suomi z University of Wisconsin-Madison.

Sluneční rentgenové záření a Lymanovo-α záření.

Cílem měření bylo zaznamenávat dlouhodobá data o rentgenovém záření pocházejícím ze Slunce a o Lymanovu-α záření a ty pak sladit s reakcemi a chováním zemské atmosféry. Měření byla prováděna ve dvou ionizačních komorách. Naměřené údaje však nebylo možné interpretovat ve smyslu dopadajícího slunečního záření. Bylo to způsobeno průniky částic (elektrony s energii 150 keV) z Van Allenových radiačních pásů do obvodů detektoru a také problémy s zpětnou vazbou zesilovače. Vedoucím výzkumu byl Herbert D. Friedman z US Naval Research Laboratory.

Těžké částice primárního kosmického záření.

Tento experiment byl navržen k měření těžkých částic v toku primárního kosmického záření. Částice byly detekovány a odděleny v ionizačních komorách podle jejich atomových čísel, Z>5, Z>8 a Z>15. Při průniku částice do ionizační komory byl vydán puls, jehož amplituda byla v podstatě nezávislá na energii částice, ale byla úměrná druhé mocnině atomového čísla dopadající částice. Odečítání hodnot ze všech tří nezávislých počítadel probíhalo jednou za 15 sekund. Měření probíhala podle plánu od vypuštění do 25. října 1959. Experiment běžel i po plánovaném ukončení a data odeslaná do 31. května 1960 jsou z přibližně 80% použitelná. Problémy však činila detekce částic s nízkými atomovými čísly a od června 1960 již bylo získáno velmi málo použitelných údajů. Výzkum vedl Martin A. Pomerantz z Bartol Research Foundation.

Zachycená částicová radiace a sluneční protony.

Dva všesměrové Geigerovy počítače (Anton 302 a 112) byly použity ke komplexnímu prostorovému a časovému sledování celkové intenzity kosmického záření, částicového záření zachyceného v geomagnetické pasti a solárních protonů. Detektor by citlivý na protony (energie nad 20 MeV) a elektronů (energie nad 30 keV). Experiment fungoval uspokojivě od vypuštění družice až do 28. února 1961. Vedoucím výzkumníkem byl James Van Allen z University of Iowa.

Explorer 7 byla americká vědecká družice, vypuštěná v roce 1959. Družice se zabývala výzkumem nabitých částic, solární radiace a mikrometeoroidů. Konstrukčně byla shodná s předchozí neúspěšnou družicí Explorer 7X (S-1), která byla zničena při startu.

Explorer 7 est un petit satellite scientifique américain du programme Explorer de la NASA lancé le 13 octobre 1959 qui a recueilli des données sur l'environnement spatial de la Terre. C'est le premier satellite à avoir mesuré le bilan radiatif de la Terre.


Život.

V říjnu 1933 vstoupil dvacetiletý Walter do 2. dělostřeleckého pluku ("2. Artillerieregiment") německého Reichswehru. Dne 20. dubna 1937 byl povýšen do hodnosti poručíka ("Leutnant"). V dubnu 1938 se dobrovolně přihlásil do Legie Condor, která byla nasazena ve španělské občanské válce. V roce 1939 se vrátil do Německa s 8 dosaženými leteckými sestřely. V září 1939 byl, již v hodnosti nadporučíka ("Oberleutnant"), velitelem 7. letky eskadry Jagdgeschwader 51 (JG 51). Dne 13. května 1940 dosáhl svého prvního vzdušného vítězství ve druhé světové válce, když sestřelil jeden francouzský Curtiss P-36 Hawk. Na konci západního tažení měl již 5 sestřelů. Dne 19. července 1940 získal hodnost kapitána ("Hauptmann"). V srpnu téhož roku se stal Oesau velitelem III. skupiny eskadry JG 51. V prosinci byl pak převelen ke III. skupině eskadry JG 3. Dne 5. února 1941 dosáhl svého 40. leteckého vítězství. Poté byl v červnu nasazen na východní frontě při vpádu Wehrmachtu do Sovětského svazu. Již 15. července měl na kontě 80 sestřelů. Ve stejný den byl také povýšen na majora ("Major") a jmenován velitelem JG 2. V říjnu dosáhl hranice 100 sestřelených letadel, hned poté dostal zákaz létat, který byl zrušen až v srpnu 1942. V červnu 1943 byl jmenován velitelem skupiny stíhačů 4, později přejmenované na Bretagne ("Jagdfliegerführer 4/Bretagne"). V říjnu 1943 obdržel velení nad JG 1. Povýšen na plukovníka ("Oberst") byl 1. května 1944 a o týden později (8. května) sestřelil své poslední letadlo - americké P-47. 11. května vedl svou jednotku proti nepřátelským bombardérům nad Belgií. Přesila amerických P-38 ho pronásledovala a nakonec nad městem St. Vith sestřelila. Pád letadla nepřežil.  Při svých přibližně 300 bojových vzletech ve druhé světové válce sestřelil 125 letadel, z toho 10 čtyřmotorových bombardérů. Dalších 8 vítězství si připsal ve Španělsku.

Walter Oesau (8. červen 1913, Farnewinkel ve Šlesvicku-Holštýnsku - 11. květen 1944, St. Vith v Belgii) byl německý důstojník letectva a letecké eso druhé světové války.

L"Oberst" Walter Oesau (né le et mort le ) est un aviateur allemand de la guerre d'Espagne et de la Seconde Guerre mondiale. Il a servi la Luftwaffe entre 1934 jusqu'à sa mort en 1944. Il a abattu 127 avions en plus de 300 missions de combat. Il tient une place d'honneur parmi les "expertern" de la Luftwaffe, tant par son palmarès qu'à ses talents d'instructeur. En 1938, il se porte volontaire pour la Légion Condor et participe à la guerre d'Espagne durant laquelle il remporte ses neuf premières victoires aériennes. Oesau est décoré de la croix de chevalier de la croix de fer le. Il reçoit les feuilles de chêne le (9) puis les glaives le alors qu'il commande le III./JG 3. Il est tué au combat le au-dessus de l'Eifel, abattu par plusieurs chasseurs américains P-38 "Lightning".


Popis.

Kočkodan obecný je na hřbetu pokryt srstí hnědé až hnědozelené barvy, na spodní straně trupu, okraji obličeje, a vnitřní straně končetin a přední straně krku je šedý. Tváře, konce končetin a uši má černé. Přesné odstíny jsou specifické pro jednotlivé poddruhy. Barva srsti je také částečně ovlivňována pitným režimem, skladbou potravy, věkem a zdravotním stavem daného jedince. Samec je zpravidla dlouhý 50 až 70 cm, vysoký 40 až 60 cm a váží 5 až 8 kg, šourek má azurově modrý a penis sytě červený. Samice měří na délku 40 až 50 cm a váží 4 až 5 kg. Ocas mívají dlouhý i přes 60 cm, pomáhá při skocích udržovat rovnováhu.

Stravování.

Při shánění potravy je nejaktivnější ráno a v podvečer, přes polední horko odpočívá skrytý ve stínu. Je všežravec, živí se plody, listy, travinami, oddenky, kořínky, semeny, vejci, ulovenými ptáky i drobnými živočichy (dokonce i suchozemskými kraby). Potravu si obstarává převážně na zemi.

Život v tlupě.

Kočkodani obecní jsou opice denní, v noci spí na stromech. Vytvářejí společenstva o 10 až 50 členech. Menší skupiny mají jen jednoho samce, větší mají samců několik. Samci mohou migrovat do jiných tlup, samice se páří s více samci. Ve větších tlupách může být několik dominantních samců, kteří vyžadují uznávání své nadřazeností. Velikost teritoria je přímo úměrná velikosti skupiny a nepřímo úměrná potravním zdrojům, které v horských oblastech nejsou vysoké. Protože mají potřebu pít vodu, zdržují se vždy v blízkosti vodních zdrojů. Mají mezi sebou poměrně vyspělou komunikaci, dokáži se navzájem hlasitě varovat jednotlivými signály před nebezpečím.

Rozmnožování.

V období říje otečou samici genitálie. Po zhruba 160 až 170 dnech samice porodí jedno mládě černé barvy s průměrnou hmotností 300 g, vybarvení dospělého jedince dosáhne za tři měsíce. Asi dva měsíce ho matka kojí, po šesti měsících se o dítě přestane starat. Pohlavní dospělost nastává u obou pohlaví mezi třetím a pátým rokem života. Samice jsou březí jednou za dva roky.  Ve volné přírodě se dožívají deseti až dvanácti let, zatímco v zajetí délka života mnohdy přesahuje čtrnáct let a někdy dokonce třiceti let. Kočkodani obecní jsou z kočkodanů nejčastějšími obyvateli zoologických zahrad. Stávají se kořistí leopardů, hadů, lvů, psů hyenovitých a orlů, a mohou být též loveni paviány.  I přesto, že se kočkodani obecní oddělili od člověka v evoluci před asi 50 milióny let, mohou být hostiteli parazitů či přenašeči nemocí a tím nebezpečnými pro člověka. Bývají proto používáni jako laboratorní zvířata. Provádí se na nich i výzkum HIV. Jsou zároveň jedním z možných přenašečů viru ebola.

Rozdělení.

Kočkodani obecní jsou děleni do šesti poddruhů. Odlišují se poměrně málo, částečně barvou srstí, velikostí a místem výskytu. Na územích kde se jednotlivé obvody výskytu prolínají dochází k vzájemnému míšení. Rozeznáváme tyto poddruhy: Žije v savanách a lesostepích Súdánu, Eritreje a Etiopie. Výskytem okrajově sezónně zasahuje i jihovýchod Egypta a západ Džibutska. Záda, boky, ocas, vnější strana končetin, lebka a zadní část krku je pokryta středně dlouhou srstí šedé barvy, která může mít olivový nádech. Břicho, vnitřní strana končetin, lem obličeje, přední část krku a hruď je pokryta bílou srstí. Obličej, ušní boltce a konce končetin jsou černé. Má poměrně dlouhé bílé licousy směřující do stran a bělavou špičku ocasu. Z kočkodanů obecných se tento podruh nejvíce zdržuje na zemi. Na jihu, kde se ve výskytu překrývají s kočkodanem červenozeleným, spolu hybridizují.  Obývá ekosystémy s dostatkem vody a stromů, keřů či jiných úkrytů. Žije v savanách, lesostepích, horských i bažinatých oblastech, od centrální části Etiopie na jih, skrz Keňu po sever Tanzanie. Východní hranici tvoří aridní oblasti Somálska a vyskytuje se také na východě Ugandy. Záda, boky, ocas, vnější strana končetin, lebka a zadní část krku je pokryta středně dlouhou srstí tmavší, hnědavé barvy, která může mít olivový nádech. Břicho, vnitřní strana končetin, lem obličeje, přední část krku a hruď je pokryta bílou srstí. Obličej, ušní boltce a konce končetin jsou sytě černé. Má krátké bílé licousy přecházející pozvolna v srst hlavy a šedavou špičku ocasu, pod kterým je chomáč červené srsti. V Etiopii, poblíž řeky Omo, hybridizuje s kočkodanem obecným bělozeleným. V Ugandě hybridizuje s kočkodanem obecným tantalem.  Žije pouze v Etiopii. Obývá horskou oblast Bale mountains, známé i jako pohoří Urgoma. Nachází se tam náhorní plošina Sanetti, jejíž průměrná nadmořská výška sahá nad 4000 m. Obývá také horské lesy v jižní části etiopského riftu. Vzhledem k nadmořské výšce a teplotám, ve kterých žije, má nejhustší a nejdelší srst. Záda, boky, ocas, vnější strana končetin, lebka a zadní část krku je pokryta delší a hustou srstí hnědozelené barvy se žlutým akcentem. Břicho, vnitřní strana končetin, lem obličeje, přední část krku a hruď mají dlouhou bílou srst. Obličej, ušní boltce a konce končetin jsou černé. Má poměrně dlouhé bílé licousy a méně výrazný bílý knírek. Nad obočím je zřetelná úzká bílá linka. Oční víčka a okolí očí jsou světle zbarvené, což využívají při vizuální komunikaci.  Pro svou potřebu třikrát denně pít je vázán na území s dostatečným přístupem k vodním zdrojům. Vyskytuje se od soutoku Nilů v Súdánu a od riftové propadliny na východě po hranici tropického deštného pralesa Konžské pánve na západě, až po Jihoafrickou republiku na jihu, vyjma aridních oblastí pouště Kalahari. Záda, ocas, lebka a zadní část krku je pokryta středně dlouhou srstí hnědožluté barvy, která mívá zelenkavý nádech. Břicho, vnitřní strana končetin, lem obličeje, přední část krku a hruď má bílou srst. Lysý obličej, ušní boltce a konce končetin mají černé. Oči jsou hnědé. Z kočkodanů obecných má nejširší škálu akustické komunikace. Na severu svého výskytu se překrývá s kočkodanem bělozeleným a hybridizují spolu, podobně tak i s kočkodanem červenozeleným.  Žije v savanách a lesostepích od severní Keni a Súdánu až po východní břeh řeky Volta v Ghaně. Severní hranicí výskytu jsou aridní oblasti pouště Sahary, zatímco jižní hranici tvoří tropický deštný prales Konžské pánve. Záda, boky, ocas, vnější strana končetin, lebka a zadní část krku je pokryta středně dlouhou šedou srstí. Konec ocasu je bílý, u kořene ocasu jsou dva chomáče bílé srsti. Vnitřní strana končetin, lem obličeje, přední část krku a hruď má bílou srst. Přední část, ušní boltce a konce končetin jsou sytě černé. Hřbet rukou a nárt nohou bývá řídce pokryt šedou srstí. Má poměrně dlouhé bílé licousy vyčesané vzhůru a na hrudi dlouhá bílá srst vytváří jakousi hřívu. Šedá srst může mít sezoně olivový nádech. Má nápadný bílý pásek na čele, který je od tváří oddělen černým pruhem. Modré pohlavní orgány samce jsou obklopeny oranžovou srstí.  Žije v savanách a lesostepích od Mauretánie a Senegalu po Sierru Leone a Libérii na jihu, na západním břehu řeky Volta v Ghaně a deltu Nigeru v Mali. Kočkodan zelený byl zavlečen na Kapverdské ostrovy, a do Střední Ameriky (Barbados, Svatý Kryštof a Nevis, Florida). Záda, boky, ocas, vnější strana končetin, lebka a zadní část krku je pokryta středně dlouhou šedou srstí, která má od páteře se zesvětlující přeliv zlatavě hnědé srsti, jež může mít až olivový nádech. Vnitřní strana končetin, lem obličeje, přední část krku a hruď má bílou srst. Špička ocasu je zlatavě hnědá. Přední část, ušní boltce a konce končetin má sytě černé. Hřbet rukou a nárt nohou je pokryt šedou srstí. Bílé licousy jsou středně dlouhé. Ocas má délku až 110 cm.

Kočkodan obecný či kočkodan bělozelený ("Chlorocebus aethiops") je úzkonosý primát, jediný druh rodu "Chlorocebus" Gray, 1870, který se vyskytuje v šesti podruzích, dnes považovaných spíše za samostatné druhy. Žije v celé subsaharské Africe mimo tropické deštné pralesy a aridní oblasti východní a jižní Afriky, nejvíce v lesích na okrajích savan. Hojně se vyskytuje v Súdánu na východ od Bílého Nilu, v Eritreji a v Etiopií. Žije ve vysokohorských lesích až do nadmořské výšky 4500 metrů. Druhotně žije i ve Střední Americe, byl dovezen na karibské ostrovy a na Floridu, kde se zabydlel v tamější přírodě. Kočkodany obecné znali již staří Egypťané, zobrazovali je na zdech chrámů v údolí Nilu i u Rudého moře. Dochovali se i ve freskách na Kypru z období 2000 let před naším letopočtem.

Le Grivet (Chlorocebus aethiops) est une espèce de primate africain de la famille des Cercopithecidae. Ces singes se trouvent en Éthiopie, en Érythrée, au Soudan et à Djibouti.


Popis.

Kočkodan talapoin je nejmenším kočkodanem. Dospělí jsou dlouzí od 35 do 55 cm a váží 0,8 až 1,9 kg, ocas mají dlouhý od 30 do 45 cm. Samice jsou menšího vzrůstu a jsou lehčí. Hlavu mají v poměru k tělu poměrně velkou. Mají nápadně velké oči a krátké čelisti. Srst bývá na horní části těla olivově žlutohnědá a na spodní straně je bílá až šedá. Obličej je lysý, lososově růžový, čenich mají obklopen řídkými černými chlupy.Po tváři se táhnou od nosu ke spánku pruhy černé srsti, na nose mívají černou skvrnu. Velké uši jsou také černé. Licousy jsou světle žluté. Končetiny jsou z vnitřní strany žlutošedé a z vnějšku žlutozelené. Dolní část končetin je slabě osrstěná černými chlupy, pod kterými prosvítá červenavá kůže. Ocas je šedavý, horní část je tmavší než spodní, přičemž špička je žlutočerná. Dospělý samec je vždy tmavěji vybarven než samice nebo mladí samci. Žije poměrně skrytě.

Stravování.

Z hlediska potravy se talapoin řadí mezi omnivory. Převážnou část potravy, asi 60%, tvoří kořínky, oddenky, semena, plody rostlin, traviny a vodní rostliny. Zpestřením jsou vejce, hmyz, housenky a drobní obratlovci. Jsou největšími hmyzožravci mezi úzkonosými opicemi. Dokáži najít potravu i pod vodní hladinou.

Život v tlupě.

Tvoří mnoho samco-samicová společenstva s 70 až 100 jedinci pouze v období páření. Společenství je vedeno několika dominantními samci, kteří jsou vůdci denních skupin. Při nočním odpočinku samice, mláďata a adolescenti tvoří centrální část skupiny, kdežto samci hlídají na okrajích. Skupina je velice pohyblivá. Přes den se společenstvo rozdělí na malé skupinky, s několika samicemi s mláďaty, vedené jedním samcem. Mimo reprodukční období při denním hledání potravy tvoří ostatní samci samostatné skupiny. Území, které si nárokuje jedna skupina nebývá velké, avšak je úzce vázáno ke zdroji vody. Jsou dobrými plavci a potápějí se. Při obraně proti dravcům nebo když reagují na nějaký neznámý předmět, obklopí predátora či neznámou věc a provedou skupinový útok. Skupiny samic se chovají agresivněji než skupiny samců. Mohou žít bez rozmíšek s kočkodanem Allenovým  Vzájemná komunikace je stejně jako u ostatních kočkodanů optická, akustická, doteková a chemická. Hlasový projev je v porovnání s ostatními kočkodany mnohem chudší, ale je intenzivní a opice ho často používají. Chemická komunikace se omezuje na období páření. Mezi kočkodany je zvláštností, že při výhrůžném posunku vyceňují zuby, jako by s nimi někoho kousaly. Tento projev je u úzkonosých primátů neobvyklý.

Rozmnožování.

Samice se páří převážně s jedním dominantním samcem. Období říje je asi 30 dnů, mezi květnem a zářím. Březost trvá 155 – 165 dnů. Mezi listopadem a březnem se rodí jedno mládě o průměrné hmotnosti 200 g. Je kojeno jen šest týdnů. Vývoj mláďat je rychlý. Třetím dnem vnímají prostředí a události, jež se dějí v jejich bezprostřední blízkosti. Po dvou týdnech si troufnou vzdálit se od matky, po měsíci už je matky nepřenáší a pohybují se sami a do tří měsíců se zcela osamostatní. Pohlavní dospělosti dosahují samice mezi čtvrtým a šestým rokem života, kdežto samci až mezi pátým a sedmým rokem. Samice se mohou pářit každoročně.  Jelikož se často vyskytují v blízkosti zemědělsky obdělávaných polí, kde se živí ovocem, maniokem a obilím, nemají je místní zemědělci v oblibě. Stávají se kořistí leopardů, ženetek a sokolovitých i jestřábovitých dravců. Jsou ohrožování ničením lokalit svého přirozeného výskytu, zapříčiněného těžbou dřeva a rozrůstající se zemědělskou činností. V zajetí se dožívají až 28 let, rozmnožují se však zřídka.

Sesterský druh.

Druhým druhem rodu "Miopithecus" Geoffroy, 1862 je kočkodan severní ("Miopithecus ougouensis") známý také pod jménem talapoin gabonský. Žije v areálu od Kamerunu do Demokratické Republiky Kongo ve stejném prostředí a obdobným způsobem jako předešlý druh, má ale vůči němu světlejší uši a nozdry.

Chov v zoo.

Na rozdíl od talapoina severního není chován v žádné evropské zoo. Najdeme jej však např. v areálu na Kanárských ostrovech.

Kočkodan talapoin či talapoin angolský ("Miopithecus talapoin") je úzkonosý primát, je to jeden ze dvou druhů rodu "Miopithecus" Geoffroy, 1862. Žijí ve vlhkých oblastech, jako jsou mokřady, pobřežní oblasti řek, mangrovové porosty a galeriové lesy, centrální Afriky do nadmořské výšky 700 m v areálu od Demokratické republiky Kongo do Angoly.

Le Talapoin (Miopithecus talapoin) est un primate de la famille des cercopithécidés vivant en Afrique. C'est une des deux espèces du genre "Miopithecus", avec le Talapoin du Nord.


Důvody vzniku.

Základním důvodem vzniku Spring Frameworku je usnadnění vývoje enterprise aplikací:

Inversion of Control a Dependency Injection.

Jádro Springu je postaveno na využití návrhového vzoru Inversion of Control a je označován jako IoC kontejner. Tento návrhový vzor funguje na principu přesunutí zodpovědnosti za vytvoření a provázání objektů z aplikace na framework. Objekty lze získat prostřednictvím vsazování závislostí, což je speciální případ Inversion of Control. Dependency Injection řeší vlastní způsob vložení objektů. Základní tři způsoby vložení objektů jsou Setter Injection, Constructor Injection a Interface Injection. Objekty vytvořené kontejnerem jsou nazývány JavaBeans. Objekty jsou frameworkem vytvořeny typicky na základě načtení konfiguračního souboru ve formátu XML, který obsahuje definice těchto Beans.  Spring Framework se nezabývá řešením již vyřešených problémů. Místo toho využívá prověřených a dobře fungujících existujících open-source nástrojů, které v sobě integruje. Tím se stává jejich použití často jednodušším.  Spring je modulární framework: Umožňuje využít třeba jen část, která se zrovna hodí k řešení daného problému. Účelem Springu je zjednodušení návrhu J2EE aplikací se zaměřením na architekturu aplikace (místo na technologii), na jednoduchou testovatelnost, na neinvazivnost a modulárnost.

Moduly.

Spring Framework se skládá z částí organizovaných do asi dvaceti modulů. Moduly jsou rozděleny do skupin:

Core Container.

Core Container se skládá z modulů Core, Beans, Context a Expression Language.

Data Access / Integration.

Vrstva Data Access / Integration se skládá z JDBC, ORM, OXM, JMS a modulu Transactions.

Web.

Vrstva Web se skládá z modulů Web, Web-Servlet, Web-Struts, a Web-portlet.

AOP.

AOP je modul implementující podporu pro aspektově orientované programování. Umožňuje separovat části kódu prolínající se celou aplikací (autorizace, logování, transakce) do takzvaných aspektů a jejich následnou aplikaci na jakýkoli POJO objekt. Využití AOP modulu se prolíná celým frameworkem a jedná se o jednu z nejsilnějších vlastností Springu.  Samostatný modul Aspects umožňuje integraci AspectJ.

Test.

Modul Test podporuje testování komponent Springu pomocí JUnit nebo TestNG.

Spring Framework je populární open-source aplikační rámec neboli framework (označován také jako kontejner) pro vývoj J2EE aplikací. První verze byla napsána Rodem Johnsonem, který ji vydal v rámci publikace své knihy "Expert One-on-One J2EE Design and Development" v říjnu 2002. Rod Johnson se ve své knize zabývá vývojem J2EE aplikací a věnuje pozornost problémům, se kterými se programátoři setkávají. V knize je průběžně prezentován kód frameworku, který se nazývá Interface21, a měl by vývoj J2EE aplikací usnadnit. Za pomoci Juergena Hoellera je později framework rozšířen a pod názvem Spring Framework uvolněn jako open-source.

En informatique, Spring est un framework open source pour construire et définir l'infrastructure d'une application Java, dont il facilite le développement et les tests.


Život.

Ferdinand Foch se narodil 2. října 1851 ve městě Tarbes. Již jako mladý se rozhodl, že se stane vojákem. Byl horlivým a přesvědčeným katolíkem.

Kariéra.

V roce 1871 vstoupil do armády a bojoval v prusko-francouzské válce. Poté se přihlásil na francouzskou armádní univerzitu "École de Guerre", kde udělal takový dojem, že dostal nabídku, aby zde zůstal jako učitel. Jeho místní přednášky byly publikovány v knize "Principy války". Později, v letech 1907–1911, zastával Foch na této univerzitě funkci ředitele.  Po vypuknutí první světové války byl Foch jmenován velitelem francouzské 9. armády během bitvy na Marně poté, co zaznamenal rozhodující úspěch u města Nancy, kdy této bitvy velel francouzskému protiútoku. Poté byl povýšen a jmenován velitelem severní armády na Západní frontě v říjnu 1914. V této funkci setrval i v roce 1916 během bitvy na Sommě (pro kterou byl obětován jako francouzský obětní beránek a poslán na italskou frontu).  S příchodem hrdiny od Verdunu, generála Philippa Petaina, který vystřídal Roberta Nivelleho, byl Foch povolán zpět a jmenován náčelníkem generálního štábu v roce 1917.  Po intenzivním přesvědčování Georges Clemenceau, francouzského premiéra, byl Foch v březnu 1918 jmenován vrchním velitelem Spojeneckých sil, v této funkci měl časté spory s generálem Pershingem ohledně rozmístění amerických jednotek.  Foch zastavil postup německých jednotek na jaře 1918 v druhé bitvě na Marně v červenci 1918 a zahájil protiútok, zároveň byl povýšen na maršála Francie. Přijal německou kapitulaci v listopadu 1918 v železničním vagónu v Compiègne, kde došlo k podpisu příměří. Poté po ukončení války hrál Foch jednu z hlavních rolí na Pařížské mírové konferenci.  Francouzský maršál a hrdina Ferdinand Foch zemřel 20. března 1929 v Paříži.

Pocta.

Byl po něm pojmenován francouzský těžký křižník Foch z 20. let 20. století a letadlová loď Foch ze 70. let 20. století (v současnosti slouží v Brazílii jako NAe São Paulo).  V Praze na Vinohradech po něm byla pojmenována v letech 1920–1940 a 1945–1946 významná dopravní tepna, "Fochova třída" (nyní "Vinohradská").

Ferdinand Foch [foš] (2. října 1851, Tarbes – 20. března 1929, Paříž) byl francouzský důstojník, maršál a národní hrdina z první světové války.

Ferdinand Foch est un général, maréchal de France et membre de l’Académie française, né le à Tarbes, dans les Hautes-Pyrénées, et mort le à Paris.


Život.

Harriet Beecher Stoweová se narodila ve městě Lichfield v Connecticutu jako sedmá ze třinácti dětí. Její sestra, Catharine Beecher Stoweová, se prosadila jako propagátorka vzdělávání žen a dětí. Harriet velkou část svého života prožila na rozhraní severních a jižních částí Ameriky, takže všechna její díla namířená proti otrokářství vycházejí ze skutečnosti, kterou autorka znala od dětství. Svého budoucího manžela Calvina Ellise Stowa potkala v literárním a společenském klubu "Semi-Colon Club". Calvin Stowe byl zarytým odpůrcem otrokářství a manželé Stoweovi podporovali takzvanou Podzemní železnici (angl. "Underground Railroad") a ubytovávali uprchlé otroky. 25. listopadu 1862 se Harriet Beecher Stoweová setkala ve Washingtonu s prezidentem Abrahamem Lincolnem. Po celý život svou novinářskou a literární činností přispívala k boji proti otrokářství v Americe. Zemřela 1. července 1896 ve věku 85 let v Hartfordu a je pochovaná na historickém hřbitově "Phillips Academy" v Andoveru, Massachusetts.

Dílo.

"Chaloupka strýčka Toma".

Jejím nejznámějším dílem je melodramatický román "Chaloupka strýčka Toma" (v originále Uncle Tom's Cabin), který poprvé vyšel v abolicionistickém týdeníku "National Era" roku 1851. Kniha se v následujících letech stala velmi populární a vyšla v nákladu stovek tisíc výtisků. Všechny osudy postav v ní, jakkoli jsou neuvěřitelné, se zakládají na pravdě. Hrdinové tohoto románu – strýček Tom, teta Chloe, George Harris a jeho žena Eliza – reprezentují černošský lid utlačovaný bílými otrokáři, který je ale bystrý, inteligentní, charakterní a často i zbožný. Také jsou zde vykresleny i protichůdné povahy a názory otrokářů. Mimo jiné kniha zachycuje krutost otrokářského systému, kvůli které otroci utíkali i za cenu ztráty vlastního života například do daleké Kanady, kde otrokářství už neexistovalo. A právě proti těmto uprchlým otrokům byl namířen nový zákon o jejich navrácení k bývalým vlastníkům, který inspiroval Harriet Beecher Stoweovou k napsání této knihy. Otrokářům se i přes velkou snahu nepodařilo román zneškodnit a "Chaloupka strýčka Toma" velkou měrou přispěla ke zrušení otroctví.

Harriet Beecher Stoweová (14. června 1811, Litchfield, Connecticut – 1. červenec 1896, Hartford) byla americká spisovatelka a abolicionistka. Pocházela z americké rodiny, ve které byla zakořeněná puritánská tradice a odpor k otrokářství. Jejím nejznámějším dílem je román "Chaloupka strýčka Toma", který významně ovlivnil Ameriku i Británii v boji proti otroctví. Celkově napsala přes dvacet knih, tři cestopisy a kolekce článků a dopisů. Svou spisovatelskou kariérou a veřejným vystupováním se aktivně podílela na změně společenských poměrů tehdejší doby.

Elizabeth Harriet (ou Henriette) Beecher Stowe, née le à Litchfield et morte le à Hartford, est une femme de lettres américaine, philanthrope, militante abolitionniste et féministe. Son roman d'inspiration chrétienne, humaniste et féministe, "La Case de l'oncle Tom" (1852), vendu à des millions d'exemplaires est reçu comme un électrochoc pour la conscience publique américaine, il dénonçait le commerce et l'institution de l'esclavage au moment où les tensions légales et sociales entre esclavagistes du Sud et abolitionnistes du Nord devenaient de plus en plus tendues. Elizabeth Harriet Beecher Stowe a écrit plus de vingt livres, dont des romans, trois mémoires de voyage et des collections d'articles et de lettres.


Historie.

Dnešní Březinu tvoří dvě bývalé samostatné obce – Březina a Proseč. Jména obou obcí svědčí, že tyto osady vznikaly na lesní půdě a první osadníci mýtili les a zakládali usedlosti. Březina je v místě, kde rostly břízy. Podobně vedlejší vesnice: habr – Habrůvka, buk – Bukovina a Bukovinka. Březina se poprvé připomíná v zemských deskách k roku 1365. Tehdy byla poddanskou vsí Čeňka Krušiny z Lichtenburka, pána hradu Ronova. V listině je uvedena jako Brzyezina. Hrad Ronov stával na strmé skále nad řekou Svitavou východně od Útěchova. Byl vystavěn kolem roku 1360. Po zániku hradu Ronova v 15. století přešla Březina do blízkého panství novohradského (Páni Černohorští z Boskovic, Nový hrad zbudoval moravský markrabě Jošt v letech 1371–1414). V obci byl usazen ve druhé polovině 15. století zeman Jiřík z Březiny, jehož dvůr býval v místech, kde dnes stojí domy č. 9, 10 a 11. Od roku 1604 byla Březina spjata s osudy Pozořic a jejich lichtenštejnské vrchnosti. K Březině patřila samota Lhotky. Byla založena jako Nové dvory roku 1746. Od roku 1885 patří Lhotky do katastru obce Hostěnice. Na Lhotkách stával panský dvůr, později tam majitelé panství Lichtenštejnové postavili myslivnu a hájenku a roku 1842 budovu, která sloužila lesním dělníkům jako ubytovna. Naposled je koupil hajný Josef Čapek. V posledních letech vzniklo na Lhotkách rekreační středisko, kde je asi 50 chat. Myslivnu s přilehlou zahradou a polem koupily v roce 1977 Královopolské strojírny na zřízení rekreačního střediska pro své zaměstnance, nedávno objekt změnil majitele. Správu obcí před rokem 1850 vedl rychtář, pudmistr a dva konšelé. Rychtáře schvalovala vrchnost na návrh místních usedlíků, jejich návrhem však vrchnost nebyla vázána. Přísaha rychtářská zněla: „"Já, XY, přísahám Pánu Bohu, všem Božím svatým, velebnému a nábožnému knězi, převoru a všem konventu kláštera zábrdovického, pánom našim i dědičným, že chci v mém úřadě rychtářském, věrně, právně a spravedlivě souditi, bohatému i chudému, domácímu i přespolnímu, sirotkům i vdovám křivdy nečiniti ani dopouštěti, panského i obecného dobra hleděti, jak nejdále můj rozum stačit může. Tak mi Pán Bůh pomáhej. Matka Boží a všichni svatí."“ Posledním rychtářem v Březině byl Pavel Černohlávek, č. 16. Rychtář v úředních věcech nosil vždy ozdobnou hůl. Pudmistr měl na starosti obecní hospodářství, vybírání daní a dávek a jejich odvod vrchnostenskému úřadu. Konšelé byli ku pomoci rychtáři a pudmistrovi. Od roku 1850 byli voleni starostové. První starosta v Březině byl zvolen roku 1850, stal se jím Pavel Šebela. Obecní správa se v prvém svém úsilí věnovala zřizování cest do polí, lesů a okolních vesnic. Bylo to zvláště spojení do Křtin, kam původně hlavní cesta vedla mezi Březinou a Prosečí k severu, než byla později postavena silnice od Brna k Jedovnicím. Druhá cesta, které obě obce věnovaly péči, byla k Bukovině a k Novým Dvorům. Ve finančním hospodaření Březiny v letech šedesátých minulého století příjmy obce plynuly z obecního lesa, nájmu polí, z příspěvku usedlíků a z příspěvku velkostatku z jeho lesa v katastrálním území obce. Obecní příjem v té době činíval celkem 250 až 300 zlatých. Vyhláškou Ministerstva vnitra ze dne 7. prosince 1950, č. 708/1950 Sb., ve smyslu ustanovení zákona č. 266/1950 Sb., byla obec Proseč sloučena s obcí Březina v jeden správní celek pod společným názvem „Březina“, z obvodu správního a soudního okresu Brno-venkov byla přikázána do správního a soudního okresu Blansko.

Obyvatelstvo.

V roce 1790 měla Březina 35 domů a 200 obyvatel, roku 1834 34 domů a 247 obyvatel.

Doprava.

Silniční doprava.

Západním okrajem Březiny prochází silnice II/373 z Brna do Křtin a Jedovnic. Z ní se v Březině odpojuje silnice III/37367, která prochází středem vsi a Prosečí směrem k východu, poté serpentinami do údolí Křtinského potoka, kde se napojuje na silnici III/37365. V letech 2017 a 2018 byla realizována komplexní rekonstrukce silnice III/37367 v intravilánu obce. Na rok 2019 byla ohlášena modernizace silnice II/373 směrem na Křtiny.

Autobusová doprava.

V Březině jsou autobusové zastávky U Sokolovny, Obecní úřad a Táborská, které obsluhuje autobusová linka 201 z Jedovnic přes Křtiny a Ochoz do Brna na židenické nádraží.

Nerealizovaná železnice.

V roce 1911 se uvažovalo o prodloužení železniční tratě z Líšně do Březiny, Křtin a Jedovnic; k realizaci však nedošlo.

Březina je obec v okrese Brno-venkov v Jihomoravském kraji. Nachází se v Drahanské vrchovině, na okraji CHKO Moravský kras. Rozkládá se na katastrálních územích Březina u Křtin a Proseč u Březiny. Žije zde obyvatel.

Březina est une commune du district de Brno-Campagne, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Historie elektronické cigarety.

Historie elektronických cigaret sahá do 20. let 20. století. Prvním, kdo přišel s myšlenkou daného principu, byl Joseph Robinson, který si dal svůj elektrický vaporizér – zařízení, díky němuž bylo možno inhalovat léčivé látky za pomoci elektrického vyhřívání – patentovat po několikaletém bádání v roce 1927. Přestože jeho myšlenka upadla na delší čas v zapomnění, znovu se jí chopil v 60. letech Herbert A. Gilbert a zkonstruoval první netabákovou cigaretu bez kouře, čímž se vaporizér přiblížil své dnešní podobě i uplatnění. Posledním mužem v řadě těch, kdo si mohou nárokovat autorství e-cigarety, je Číňan Hon Lik, který se zasloužil nejen o vzkříšení této myšlenky, ale spolu s ním o čistší a bezproblémovější průběh olympijských her v Pekingu roku 2008. V současnosti je přístup k elektronickým cigaretám ve světě poněkud rozporuplný, zatímco některé země jejich využívání preferují, jiné jsou k nim více než kritické a poukazují na fakt, že neexistují žádné potvrzené studie o neškodnosti jejich používání, kterým zastánci argumentují.  Česká republika se po Číně, Izraeli, Austrálii a Turecku pátou zemí na světě, kde se elektronická cigareta začala distribuovat. V létě 2009 byl v ČR schválen zákon, který elektronickou cigaretu definuje a vymezuje podmínky používání a prodeje. Podle tohoto zákona se elektronickou cigaretou rozumí "„výrobek napodobující funkci tabákového výrobku nebo tabákové potřeby, jehož účelem je vdechování nikotinových výparů, včetně příslušenství takových výrobků.“" Česká vláda v roce 2015 navrhla zakázat používání elektronických cigaret všude tam, kde tabákový zákon zakazuje kouření (nově by se mělo jednat i o vnitřní prostory restaurací a barů). Doposud používání elektronických cigaret zakazují pouze vnitřní předpisy některých provozovatelů, např. Smluvní přepravní podmínky Pražské integrované dopravy. Dne 31. května 2017 začal platit v České republice úplný zákaz kouření ve veřejných prostorách, přičemž tento zákon se dotýká i elektronických cigaret. Výjimku mají pouze v provozovnách stravovacích služeb.

Rozdíly mezi elektronickou cigaretou a běžnou cigaretou.

Prodejci elektronických cigaret často označují dým vycházející z elektronické cigarety jako páru. Takové označení není přesné, protože jde ve skutečnosti o aerosol, směs pevných a kapalných částic v plynu. V elektronických cigaretách není náplň zapálena, takže aerosol neobsahuje látky vznikající hořením, jako je oxid uhelnatý, dehet, atd.. Rozdíly složení tabákové a elektronické cigarety jsou následující:

Obsah nebezpečných chemikálií.

I přes nespočet studií, testů a nezvratných důkazů koluje o elektronických cigaretách, e-liquidech a vapování jako takovém řada nesmyslných a nepodložených mýtů a dezinformací. Některé nitrosaminy nebo těžké kovy jako nikl, kadmium, v případě, že člověk používá dlouho tzv. žhavící hlavu.Všechny prodávané náplně navíc prochází důkladným testováním podle striktně nastavených pravidel EU, čímž je zaručena jejich nezávadnost. Analýza VŠCHT provedená v roce 2009 neprokázala výskyt zdraví nebezpečných látek ve výparech s výjimkou nikotinu.

Propylenglykol (PG).

Jedna ze dvou základních složek e-liquidů, nejčastěji se objevuje v kombinaci s níže uvedeným rostlinným glycerolem, ale může být v náplni i bez něj.  Jedná se o organickou sloučeninu bez barvy a zápachu.

Rostlinný glycerol (VG).

Známý také jako glycerin nebo glycerol, jde o jednu ze dvou základních složek e-liquidů, nejčastěji se objevuje v kombinaci s výše uvedeným propylenglykolem, ale může být v náplni i bez něj.

Spory o velikosti zdravotních rizik.

Přechod kuřáka na elektronické cigarety vede k menšímu poškození zdraví jak u kuřáků, tak u dalších lidí vystavených aerosolu místo tabákového kouře. U některých kuřáků se při půlročním výzkumu ukázalo, že jim e-cigarety můžou nahradit běžné cigarety a na konci výzkumu běžné cigarety nekouřili.  Nepanuje shoda na tom, zda jsou elektronické cigarety prvním krokem ke kouření. Skupina lékařů a vědců tvrdí, že se nic takového neprokázalo a jedná se jen cestu, jak eliminovat prosazení elektronických cigaret. Později zveřejněná studie mezi více než 60 000 žáky základních a středních škol v USA došla naopak k závěru, že z dětí, které zkusily elektronickou cigaretu, jich chce začít kouřit dvojnásobek oproti dětem, které elektronickou cigaretu nezkusily. Ve Spojených státech tvoří pětinu kuřáků elektronických cigaret lidé, kteří nikdy nekouřili nebo přestali kouřit před více než pěti lety. Australská studie z roku 2014 říká, že počet nekuřáků (tabákových cigaret), kteří používají elektronickou cigaretu, je malý a není prokázán přestup od elektronických cigaret ke klasickým.  Studie se zaměřila na několik skupin kuřáků a exkuřáků: na ty, kteří kouří běžné cigarety, bývalé kuřáky, kteří přešli na e-cigarety, bývalé kuřáky na substituční nikotinové terapii a bývalé kuřáky, kteří dnes kouří elektronicky nebo užívají i náhradní nikotinovou terapii s těmito výsledky:  „...porovná-li se dlouhodobé používání elektronických cigaret s běžným kouřením, je pravděpodobně zdraví prospěšnější, určitě vzhledem k riziku vzniku rakoviny. E-cigarety jsou podstatně bezpečnější než obyčejné cigarety.“ citoval v roce 2017 server "The Daily Dot" Liona Shahaba, jednoho z vědců, kteří se podíleli na dlouhodobé studii.

Riziko požárů.

Běžné cigarety způsobily např. v letech 2001 až 2010 na území České republiky celkem 8176 požárů, což je okolo 4 % všech požárů vůbec; bylo při nich usmrceno 176 osob). V několika případech však došlo k výbuchu baterie elektronické cigarety a vážným poraněním kuřáků.  Jak konstatuje americký úřad pro požáry, na to, že nyní je v USA cca 2,5 mil kuřáků elektronických cigaret, je riziko vzniku požárů velmi nízké. Od roku 2009 do roku 2014 bylo evidováno 25 těchto případů, z toho 80 % vzniklo při nabíjení, pouze 8 % při užívání (tedy pouze 2 případy za 5 let).

Bezpečnost.

Regulované produkty amerického potravinářského a léku (FDA), jako jsou nikotinové inhalátory, jsou pravděpodobně bezpečnější než e-cigarety. Systematické přezkoumání v roce 2014 dospělo k závěru, že zdravotní úřady přehnaly rizika elektronických cigaret a uvedla, že i když mohou existovat určitá zbývající rizika, riziko používání elektronických cigaret je pravděpodobně malé ve srovnání s kouřovým tabákem.

Pasivní kouření.

Úroveň vstřebaného nikotinu u nekuřáků vystavených aerosolu elektronických cigaret je podobná jako u nekuřáků vystavených kouři běžných cigaret. Množství vstřebaného nikotinu pasivním kuřákem je tak malé, že nemá vliv na jeho zdraví a ani nemůže způsobit jeho závislost na nikotinu.  Kolem elektronických cigaret vznikají mýty a zároveň různé studie, které informují proti (např. informace o koncentraci škodlivin) – vydechovaný aerosol se liší od kouře běžných cigaret: v aerosolu je méně jemných částic, ale více některých těžkých kovů v porovnání s kouřem běžných cigaret, či pro – např. porovnání obsahu různých látek v e-cigaretě a klasické cigaretě. Vydechovaný aerosol obsahuje kromě nikotinu i ultrajemné pevné částice a těkavé organické sloučeniny, například monopropylenglykol. Vystavení monopropylenglykolu ve formě aerosolu může způsobit podráždění očí a horních dýchacích cest. Ale zatím nejsou k dispozici zhodnocení dlouhodobého účinku pasivního vdechování aerosolu z elektronických cigaret, na rozdíl od klasických cigaret, kde jsou negativní účinky na zdraví uživatele dokázány a jsou považovány za velmi škodlivé zdraví. Zatímco v elektronické cigaretě hledáme jen několik potenciálně nebezpečných látek, v klasické tabákové cigaretě je prokázáno na 4000 nebezpečných substancí.

Náplň do elektronické cigarety.

Náplň elektronické cigarety, tedy e-liquid, je většinou založena na monopropylenglykolu a glycerolu. Obsahuje aromatické látky, většinou buď potravinářská aromata, nebo speciálně pro tento účel vytvořená aromata tabákových příchutí. V závislosti na receptuře pak může obsahovat menší procento vody, alkoholu a organických kyselin.  Náplň může obsahovat volitelné množství nikotinu. Běžné obsahy nikotinu v komerčních e-liquidech jsou 0 mg/ml, 3 mg/ml, 6 mg/ml, 8 mg/ml, 12 mg/ml, 16 mg/ml, 18 mg/ml, 20 mg/ml. EU snížila maximální obsah nikotinu v náplních na 20 mg (toto omezení je pod regulací nazvanou TPD). Dále toto se toto omezení vztahuje na maximální objem nikotinových náplní tj. 10 ml.

Konstrukce elektronické cigarety.

Elektronická cigareta se skládá z dvou funkčních částí:  Jako baterie se používají lithium-iontové akumulátory. U některých typů najdeme vestavěný akumulátor, jindy to jsou jeden nebo dva vyjímatelné články. Pro účely elektronické cigarety se u nich uvádí typ spínání: AUTO a MANUAL. Spínání typu Auto znamená, že k sepnutí obvodu dojde při potažení z elektronické cigarety. Spínání Manual je zajištěno tlačítkem, které je třeba stisknout při potažení z elektronické cigarety.  V atomizéru, který je napájen elektrickým proudem z baterie, se odpařuje náplň. Většinou se jedná o topnou spirálku z odporového drátu (kanthal), která je v kontaktu se savým materiálem napuštěným e-liquidem. Ten je zahříván na teplotu 100–250 °C a vzniká kouři podobný aerosol. Atomizér svoji konstrukcí a provedením zásadně ovlivňuje výslednou chuť, množství dýmu a další vlastnosti elektronické cigarety.  Patrona ("cartridge") je zásobník a podavač e-liquidu k atomizéru.  Cartomizér je spojení atomizéru a patrony v jeden celek.  Novější a běžně užívané typy elektronických cigaret už používají možnost plnění e-liquidu přes echomizér či clearomizér. Klasické elektronické cigarety jsou často subtilnější zařízení s jednou baterií poskytující nižší výkon. Naopak gripy, neboli mody, jsou robustnější přístroje mnohdy se dvěma vyjímatelnými bateriemi a výrazně vyšším výkonem. Výsledkem je tak větší množství aerosolu, který tyto elektronické cigarety produkují. Gripy se dále dělí na mechanické a elektronické.  Elektronické gripy mají často displej informující o parametrech, jako jsou kapacita baterie, teplota žhavicí spirály atd. Postupným vývojem se elektronické cigarety stále méně podobají klasickým tabákovým cigaretám. Rozměry i hmotnost se spíše zvětšují, protože podstatnějšími parametry oproti vzhledu jsou kapacita a výdrž baterie, dostatečně výkonný atomizér a optimální zásoba e-liquidu, proto není neobvyklé mít e-cigaretu výkonnější než 100 W.

Elektronická cigareta je zařízení, které bylo vyvinuto a patentováno v Číně v roce 2006. Toto zařízení vytváří aerosol podobný cigaretovému kouři zahřátím kapalné náplně komerčně nazývané "e-liquid". Tento aerosol pak uživatel elektronické cigarety vtahuje do plic a vydechuje. Přestože oficiální název zní elektronická cigareta (e-cigareta), jedná se funkcí o vaporizér.

La cigarette électronique (ou e-cigarette), aussi appelée vapoteuse ou vaporette, est un dispositif électronique générant un aérosol destiné à être inhalé. Elle produit une « vapeur » ressemblant visuellement à la fumée produite par la combustion du tabac. Cette vapeur peut être aromatisée et contenir ou non de la nicotine.


Život.

Raná léta.

Ču Jou-ťien se narodil jako pátý syn císaře Tchaj-čchanga. Vyrůstal v relativně pokojné atmosféře, neboť většina mladších synů císaře byla vynechána z nástupnických mocenských střetů, soustřeďujících se kolem nejstaršího Tchaj-čchangova syna Ču Jou-ťiaa, od roku 1620 císaře Tchien-čchiho. Tchien-čchi zemřel roku 1627 a tehdy sedmnáctiletý Ču Jou-ťien se stal císařem. Neprodleně po nástupu na trůn odstranil faktické vládce říše eunucha Wej Čung-siena a paní Kche (původně vychovatelka Tchien-čchiho).  Osobně stanul v čele vlády. Nicméně léta korupce a prázdná státní pokladna vedla k nemožnosti obsadit důležité vládní posty schopnými ministry. Čchung-čen měl sklony k podezřívavosti vůči neúspěšným podřízeným, popravil tak roku 1630 například slavného generála Jüan Čchung-chuana, který bránil severozápadní hranici proti Mandžuům.

Pád dynastie.

Kolaps mingské Číny se v letech vlády Čchung-čena značně urychlil. Propukla lidová povstání a vojska vzbouřenců se pohybovala po celé severní Číně. V čele povstalců stáli Čang Sien-čung a významnější Li C'-čcheng. Přetížené mingské armády už nebyly schopné obnovit pořádek ve vnitrozemí a současně odvrátit mandžuskou hrozbu na severu.  V dubnu 1644 se Li připravil na dobytí Pekingu. Než aby připustil zajetí a pravděpodobnou popravu, Čchung-čen shromáždil členy císařského domu, kromě svých synů, a přikázal jim spáchat sebevraždu; zemřeli všichni, s výjimkou nesouhlasící princezny Ču Mej-čchu. Poté se císař oběsil v parku u svého paláce.

Císařovny, potomci.

Císař Tchaj-čchang měl celou řadu manželek, v jejich čele stála císařovna Čuang-lie-min (, Čuang-lie-min chuang-chou; † 1644), příjmením Čou (), matka Ču Cch'-langa, Ču Cch'-süana, Ču Cch'-ťiunga a princezny Kchun-i. Knížata byla po smrti připomínána posmrtným jménem a titulem, například „kníže Liang z Tao“ (, Tao-liang-wang).

Císař Čchung-čen (; 6. ledna 1611 – 25. dubna 1644) vlastním jménem Ču Jou-ťien () z dynastie Ming vládl v letech 1627–1644 mingské Číně. Byl bratrem a nástupcem císaře Tchien-čchiho. Po převzetí vlády s novým rokem vyhlásil éru „Velikého štěstí“, "Čchung-čen". Název éry je používán i jako jméno císaře.

Chongzhen (崇禎, pinyin : Chóngzhēn ; à Pékin - ), de son nom personnel Zhu Youjian (朱由檢), est le seizième et dernier empereur de la dynastie Ming (1627-1644). Cinquième fils de l'empereur Taichang, il succède son frère aîné Tianqi à l'âge de 16 ans.


Počátky.

Sekta Bílého lotosu se objevila koncem 13. století a patřila k četným buddhistickým a taoistickým sektám, které v Číně za vlády mongolské dynastie Jüan podněcovaly nespokojenost s cizí vládou. V první polovině 14. století v čele společnosti stanul Chan Šan-tchung. Jemu se podařilo spojit různé sektářské tradice a vytvořit životnou syntézu buddhismu (očekávání příchodu Buddhy Maitréji) a manicheismu (boj mezi silami světla a tmy). Mezi rolníky šířil víru o příchodu buddhy Maitréji a nastolení legendárního „Krále jasu“ (Ming-wang), který nastolí pořádek ve státě.

Povstání rudých turbanů.

Povstání propuklo roku 1351, vzápětí byl Chan Šan-tchung zajat a popraven vládními vojsky, vedení hnutí převzal jeho syn Chan Lin-er. Povstání se zachvátilo většinu Číny, mezi vzbouřenci postupně získal mocenskou převahu Ču Jüan-čang, který se roku 1368 prohlásil císařem nové dynastie Ming a ovládl celou Čínu. Nová vláda se ale ideologicky opřela o konfuciánství a Bílý lotos byl zahnán do podzemí. Přes pronásledování se skupinky sektářů udržely po celé období mingské vlády, během něhož se projevily ve 170 vystoupeních.

Pozdější povstání.

Bílý lotos znovu zesílil v 18. století, kdy inspiroval čínská protivládní hnutí v množství různých forem a sekt. Tak roku 1774 povstala v Šan-tungu sekta Osmi trigramů, odvozená od Bílého lotosu.  V letech 1796–1804 trvalo rozsáhlé povstání Bílého lotosu v hornatých oblastech provincií S’-čchuan, Šen-si a Chu-pej. Vzpoura začala jako lokální daňové protesty a rychle získala širokou podporu mezi obyvatelstvem. Povstání bylo poraženo za velkých lidských obětí a až po značném úsilí vládních vojsk, přineslo zánik mýtu o neporazitelnosti mandžuských vojsk.

Bílý lotos () byl název několika buddhistických (s taoistickými a manichejskými vlivy) tajných společností a sekt existujících v Číně ve 13. – 19. století. Stoupence získávaly především mezi ženami a nižšími vrstvami společnosti, které hledaly útěchu v uctívání „nezrozené a věčné ctihodné matky“ (), jejíž dětmi byli všichni lidé. Jejich učení zahrnovalo předpověď blížícího se příchodu buddhy Maitréji.

La Secte du lotus blanc ou Société du lotus blanc () désigne un ensemble assez disparate de sectes chinoises syncrétiques actives du au, prétendant remonter à une école bouddhiste du qui connut en son temps un grand succès, l'École du lotus blanc. Interdite dès le (1308 et 1331) à cause du comportement de certaines de ses branches, elle fut vite discréditée auprès des autorités et des milieux bouddhiques, mais garda une forte présence dans la population. Selon l’"Encyclopédie des Ming", l’ensemble des écoles "Lotus blanc" aurait totalisé deux millions de membres et participé à plus de quatre-vingt soulèvements. Sous les empereurs Qianlong et Jiaqing des Qing, une centaine d’écoles s’en seraient réclamées. Il est possible aussi que des sectes suspectes non héritières du Lotus blanc aient été incluses dans l’ensemble par les autorités. "Lotus blanc" n’est un autonyme que pour l’école d’origine et les sectes qui en sont issues portent chacune son nom propre, "Les Huit Trigrammes", par exemple.


Popis.

Délka těla u dospělého jedince dosahuje 60 – 120 cm a délka ocasu 46 – 70 cm. Hmotnost u samců je 30 – 50 kg a samic kolem 20 kg. Populace z pouště Kalahari je menšího vzrůstu a hmotnosti než ostatní. Nos tohoto druhu je dlouhý s dobře vyznačeným čelním hrbolem. V týle a na krku tvoří prodloužená srst jakousi hřívu nebo chochol. Ocas je „zlomený“ jako u většiny paviánů. Sedací hrboly mají malé. Jsou pokrytí šedě olivovou až hnědě olivovou srstí. Kůže na obličeji a v oblasti genitálií je černo červená.. Samci mají větší špičáky a nadočnicové oblouky. Dospělý jedinec má 32 zubů.

Stravování.

Svou potravou se řadí mezi všežravce. Jedí oddenky, traviny, kořínky, hlízy, vejce, hmyz a menší obratlovce. S oblibou konzumují plody kigélie, fíkovníků a akácii.

Život v tlupě.

Vytvářejí početné skupiny mnoha samců a samic i s 80 jedinci, ojediněle však i skupinu tvořenou pouze jedním samcem se samicemi a potomstvem. Po vyčerpání potravních zdrojů dochází k přesunu. Přes noc hledají útočiště na stromech, skaliskách nebo jiných vyvýšeninách. Mladší samci drží v noci stráž před predátory. Po zemi se pohybují po čtyřech končetinách. V tlupě má každý jedinec své přesné postavení. Na vrcholu hierarchie je statný samec, jemuž je podřízeno několik dospělých samců, kteří stádo chrání a v případě potřeby mohou nahradit vedoucího samce. Na dalším stupni stojí samice s mláďaty, nejníže pak jsou „výrostci“. Samice které jsou v říji mají zvláštní postavení a doprovázejí dospělé samce. Všichni samci v průběhu puberty opouštějí rodnou tlupu a hledají své uplatnění v okolních skupinách. Dochází pak k nespočetným bojům o samice, kdy vítěz má právo na páření. Potyčky mohou vést i k usmrcení zvířete. Rodinný vztah ve skupině je matrilineární, samice zůstávají v rodné tlupě. Paviáni čakmy mají též širokou paletu komunikačních kanálů. Hlavní komunikace mezi jedinci je vizuální, např. upřený pohled, vyceňování zubů, vystavování pohlavních orgánů a štěkavým křik k odhánění dravců. K projevům hmatové komunikace patří vzájemná péče o srst, dotýkání se nosy nebo nošení mláďat. Významnou roli představuje i fyzický kontakt při zápasech o samice, ale i kousání samic při udržování sociálních vztahů. Akustická komunikace se skládá z různého vřískání, štěkání a pištění. Chemická komunikace se projevuje především v průběhu říje.

Rozmnožování.

Samice se během říje, která trvá 30 až 35 dnů, páří s jedním nebo více samci. Po 175 až 180 dnech se rodí většinou jedno mládě s růžovou pokožkou a černou srstí, váží asi 1 kg, je zcela závislé na matce do doby, než začne přecházet na běžnou stravu a než se začne pohybovat samo. Odstavena od mateřského mléka bývají mláďata po 14 měsících od narození. Délka intervalů mezi porody je průměrně 18 až 24 měsíců. O mláďata pečují hlavně matky, což spočívá nejen v opatřování potravy, ale i v ošetřování, péči o srst, přenášení, hrách a zábavě. Otcové chrání své potomstvo, zásobují je stravou, úlovky, hrají si s dětmi a pomáhají s jejich transportem při přesunu tlupy. Samice, která přijde o mládě, je rychle připravena k dalšímu páření. U tohoto druhu je vysoká úmrtnost mláďat, způsobená specifickým chováním, jako zabíjení mláďat při stresových situacích nebo mláďat jiného samce za účelem získání jeho samic.  Mezi potenciální predátory patří lvi, levharti a lidé. Pavián čakma se ve volné přírodě dožívá průměrně okolo 30 a v zajetí okolo 45 let. Ohrožení paviána čakmy není vysoké, ale v jistých oblastech, jako je například Kapsko, ubývá přirozených míst výskytu. Dochází pak k synantropnímu způsobu života, kdy často přebírají lidský odpad. Paviáni vybírající odpadky hájí své zdroje potravy, což může vyústit v napadení člověka. Tento fakt bývá řešen vybíjením paviánů v blízkosti lidských aglomerací.

Poddruhy.

Druh pavián čakma se dělí na tři poddruhy:

Pavián čakma ("Papio ursinus") (angl. Chacma Baboon) je úzkonosý primát z čeledi kočkodanovití. Má tři poddruhy. Žije v Angole, Botswaně, Zambii, Mosambiku, Zimbabwe, Namibii, Lesothu, Svazijsku a Jihoafrické republice. Obývá savany a lesostepi. Dávají přednost členité krajině se skalními oblastmi.

Le Chacma ou Babouin chacma (Papio ursinus) est une espèce de gros babouins de savane. Il s'agit de la plus grande et la plus grosse espèce du genre "Papio".


Programování.

Zdrojový kód musí být nejprve upraven tak, aby volal GNU gettext. To se ve většině programovacích jazyků provádí zavoláním funkce gettext(), jejíž parametrem je zadávaný řetězec. Pro ušetření psaní se používá alias _, takže následující kód v jazyce C,  printf(gettext("My name is %s.\n"), my_name);  může vypadat i takto:  printf(_("My name is %s.\n"), my_name); gettext se pokusí vyhledat v katalogu řetězec zadaný jako parametr. Pokud bude nalezen, bude vrácen jeho překlad. V opačném případě bude návratovou hodnotou původní řetězec.  Kromě jazyka C má gettext implementace i v následujících jazycích: C++, Objective-C, Pascal/Object Pascal, sh skript, bash skript, Python, GNU CLISP, Emacs Lisp, librep, GNU Smalltalk, Java, GNU awk, wxWidgets (skrze třídu wxLocale), YCP (jazyk YaST2), Tcl, Perl, PHP, Pike, Ruby a R. Pro většinu z nich je použití podobné implementaci v C.

Extrakce řetězců.

K získání přeložitelných frází ze zdrojového kódu se používá xgettext – tento program po spuštění se správnými parametry vygeneruje šablonu katalogu (soubor.pot). Pro výše uvedený příklad bude vypadat nějak takto:  msgid "My name is %s.\n" msgstr ""

Překládání.

Překladatel může získat katalog ze šablony programem msginit. Pokud chceme vytvořit český překlad, spustíme následující příkaz:  Ten vytvoří soubor cs.po s následujícím obsahem:  msgid "My name is %s.\n" msgstr "" Překladatel by měl tento soubor přeložit a to buď ručně, nebo pomocí specializovaného programu (např. Poedit).  msgid "My name is %s.\n" msgstr "Jmenuji se %s.\n" Nakonec musí být katalog (.po) zkompilován do binární podoby (.mo), což bude provedeno programem msgfmt.

gettext je lokalizační nástroj patřící do projektu GNU, který je obvykle používán při psaní vícejazyčných programů. V současné době se gettext nachází ve verzi 0.19.8.

gettext est la bibliothèque logicielle du projet GNU qui sert à l'internationalisation de logiciels (i18n). Elle est couramment utilisée pour écrire des programmes multilingues.


Nomenklatura.

Nestor kea byl poprvé popsán anglickým ornitologem Johnem Gouldem v roce 1856. Papouška popsal na základě dvou kůží, které mu do Velké Británie zaslal novozélandský přírodovědec Walter Mantell. Gould přiřadil papouškovi druhové jméno ', celým bionickým jménem tedy '. Jméno Nestor odkazuje k bájnému hrdinovi řecké mytologie Nestórovi, který byl moudrým rádcem Řeků u Tróje. Druhové jméno "notabilis" znamená v latině „pozoruhodný” či „hodný zmínky”.  Na Novém Zélandu se papouškovi běžné říká jeho maorským jménem "kea". Maorové často pojmenovávali ptáky na základě zbarvení jejich peří, chování či jejich zpěvu. Pojmenování „kea” odkazuje ke zvuku, který papoušek vydává, a který by se dal popsat jako "keee aaa", resp. "kíí-á kíí-á". Slovo kea se v angličtině používá pro jednotné i množné číslo.  Rod "Nestor", kam se řadí nestor kea, zahrnuje čtyři druhy: Fylogeneze rodu "Nestor"  Rod Nestor je jediný druh podčeledi Nestorinae, která se řadí do čeledi kakapovití ("Strigopidae"). Čeleď kakapovitých kromě rodu "Nestor" tvoří ještě rod "Strigops" (v podčeledi Strigopinae) s jediným druhem kakapem sovím ("S. habroptila"), nejbližším společným příbuzným rodu "Nestor". Podle jiné systematiky tvoří nestorové vlastní čeleď Nestoridae, která společně s čeledí kakapovitých Strigopidae tvoří nadčeleď Strigopoidea. Nestorové a kakapové představují bazální klad vůči všem ostatním papouškům. Samotné linie nestorů a kakapů se na Novém Zélandu rozdělily před 23 až 29 miliony lety. Nestor kea se od nestora kaky ("Nestor meridionalis") oddělil před asi 2,3 až 4,4 miliony let.  Podle klasického výkladu vývoje rodu "Nestor" se nestor kaka považuje za nížinatého papouška, zatímco nestor kea je považován za alpinský druh. Studie publikovaná v roce 2014 však upozorňuje na to, že toto dělení není zcela černobílé. Kosterní pozůstatky nestora kea z nížinatých oblastí Severního ostrova z období holocénu napovídají, že kea původně nemusí být striktně alpinský papoušek a vývoj obou druhů je mnohem komplexnější. Tuto tezi podporuje i řada kosterních pozůstatků z Canterburských plání Jižního ostrova.

Popis.

Nestor kea je poměrně statný druh papouška. S výškou okolo 46 cm a váhou 800−1000 g se jedná o největšího létavého suchozemského ptáka Nového Zélandu. Větším, avšak nelétavým, novozélandským papouškem je kakapo soví. Rozpětí křídel nestora kea přesahuje 1 metr.  Peří samce i samice je převážně olivově zelené a černé, ruční letky modré. Toto zbarvení umožňuje papouškovi dobře splynout s jeho přirozeným prostředím. Vnitřní strana křídel je sytě červeno-oranžová s černými a žlutými pruhy na letkách. Byly pozorovány i žlutí albioničtí jedinci, taková pozorování jsou však vzácná. Ocasní pera jsou modro-zelená s černým zakončením. Šedě zbarvený horní zobák, který je dlouhý a zahnutý, je mnohem delší než dolní zobák. Okruží kolem očí, ozobí a končetiny jsou rovněž šedé. Pohlavní dimorfismus je nevýrazný. Samci jsou okolo 5 % větší než samice a mají okolo 12−14 % delší zobák. Samičí horní zobák je méně zahnutý. Mladé jedince lze rozpoznat podle žlutě zbarvených okruží a ozobí, žlutě-oranžového dolního zobáku a šedozelených končetin.  Papoušek vydává dlouhý, hlasitý, vysoce posazený zvuk připomínající volání "kíí-á". Mladí jedinci vydávají méně stabilní zvuk a spíše připomínají nekontrolovatelné kvílení.

Výskyt.

Nestor kea se vyskytuje od nížinatých údolí a lesů na západním pobřeží Jižního ostrova až po vrcholky alpských oblastí národních parků Arthur's Pass a Aoraki / Mount Cook. Lze ho spatřit pouze na západní části ostrova, která je pokryta horami a propojena původními pabukovými lesy. Byl pozorován od nejsevernějšího cípu Jižního ostrova u majáku Farewell Spit až po nejjižnější oblasti ostrova v jižním Fiordlandu. Potravu si obstarává ve všech typech pralesů, v subalpinské kleči, mezi trsy trávy a na bylinných polích.  Kea se nevyskytuje na Severním ostrově. Nedávné fosilní nálezy ze Severního ostrova však prokazují, že před více než 10 000 lety se populace papouška na Severním ostrově vyskytovala. Vedle bažiny Poukawa, známého fosilního naleziště nedaleko Hastings, byly kosterní pozůstatky papouška nalezeny i na dalších místech. Pokud nestoři kea v minulosti obývali Severní ostrov, jejich vyhynutí lze přičíst na vrub zavlečené kryse ostrovní a maorským lovcům. Ve světle zmíněných objevů pronesl kurátor Regionálního muzea Whanganui Mike Dickinson myšlenku, že by se nestorové kea mohli reintrodukovat na Severní ostrov. „Na Mt. Ruapehu by se jim dařilo dobře,” prohlásil.  Určit počet nestorů kea ve volné přírodě je značně komplikované z důvodu těžko přístupného terénu přirozeného výskytu papouška, těžko předvídatelného chování a nízké hustoty výskytu. V roce 1986 byla celková populace odhadována na 1000−5000. O šest let později byl odhad celkové populace kolem 15 000 jedinců. Department of Conservation odhaduje, že k roku 2020 zbývá ve volné přírodě 3–7 tisíc nestorů kea.

Chování.

Kea hraje důležitou roli v alpském ekosystému jako roznašeč semen. Pro 12 % alpských druhů rostlin je jediným roznašečem. Byl mnohokrát pozorován, jak požírá mršiny, což z něj dělá výborného „čističe” ekosystému.

Potrava.

Nestor kea je všežravec s pestrým jídelníčkem. Živí se většinou rostlinnou potravou, kterou doplňuje hmyzem, mršinami, larvami a savci.  Nejdůležitějším zdrojem potravy jsou bukvice pabuků, které kea získává přímo v korunách stromů. Bukvice však nejsou dostupné po celý rok, a tak kea hledá zdroje potravy i jinde. Na jaře pojídá kvetoucí alpinské rostliny, mj. rodu "Celmisia". V létě hoduje na oranžových bobulích korálovek a červených plodech stromů "Podocarpus laetus". Stravu doplňuje množstvím bezobratlých živočichů jako jsou kobylky, housenky a další. Na podzim se nestor krmí převážně bukvicemi pabuků, avšak nadále pojídá i rostliny a hmyz. V zimních měsících (od června do září), kdy je největší nedostatek potravy, se nestoři krmí převážně v lese, kde hledají zbylé bobule. V zimních měsících dochází v populaci nestorů k největší úmrtnosti následkem vyhladovění. K dalším oblíbeným rostlinám nestorů patří bobule rostlin rodů "Coprosma" a "Cyathodes", alpinská rostlina "Podacarpus nivalis" a semínka a pupeny místních pabuků ("Nothofagus solandri" a "Nothofagus menziessi").  Studie z roku 1988, která se zabývala potravním chováním nestorů kea, zkoumala populaci v pohoří Craigieburn v Canterbury. Autorka studie vypozorovala, že až 70,5 % potravy zkoumaných jedinců tvořily rostliny; z terénního výzkumu však nebylo jasné, zda konzumace rostlin odrážela preferenci papouška či dostupnost potravy. Podle jiných studií tvoří rostlinná potrava až 96 % jídelníčku papouška.  Občas požírá i menší ptáky − bylo pozorováno, jak plení hnízdiště buřňáka Huttonova a hoduje na jeho mláďatech. U lidských sídlišť často přebírá odpadky a vyjídá z nich zbytky jídla. Nestoři pojídají celé rostliny včetně květů, semínek, kořene, listů, stonků, nektaru a ovoce.

Ovce.

Již od 19. století se diskutovala otázka, zda kea napadá i ovce, které jsou na Novém Zélandu velmi hojné. V 60. letech 19. století, kdy se ovčí farmáři začali přesouvat z nížin i do vysokohorských oblastí, byly poprvé spatřeny ovce s neobvyklými zraněními na bocích a šíji. Farmáři měli nejdříve za to, že se jedná o nový druh nemoci, jejich podezření však brzy padlo na nestory kea. James MacDonald, hlavní ovčí farmář Wanaka Station, byl svědkem útoku nestora na ovci. Dle jeho vlastních slov není zřejmé, zda se stal prvním člověkem, který kdy viděl jak nestor kea napadá ovci, byl však prvním, kdo to nahlásil. Jak se objevovala další svědectví o nestorech kea útočících na ovce, vědecká komunita v čele Alfredem Wallacem to brzy přijala jako fakt a sám Wallace zmínil MacDonaldovo svědectví ve své knize "Darwinism" z roku 1899.  Přírodovědec Thomas Potts v roce 1895 poznamenal, že papouškovy útoky na ovce jsou nejčastější v zimě, a to na jedince, kteří mají dvouleté rouno a jsou zapadlí ve sněhu. Naopak ovce bez rouna za teplého počasí byly napadány jen zřídka. I přes velkou spoustu svědectví o nestorech kea napadajících ovce, část vědecké komunity zůstala skeptická. Například zoolog J. R. Jackson v roce 1962 napsal, že kea sice může útočit na ovce, avšak pouze na nemocné a zraněné jedince či kusy, které považuje za mrtvé.  V srpnu 1992 bylo poprvé natočeno, jak nestor kea napadá zdravé ovce. Video potvrdilo dlouholeté spekulace a nepřímá svědectví, že přinejmenším někteří jedinci napadají živé a zdravé ovce. V roce 2019 vyšla studie, ve které vědci mezi lety 2012−2013 zkoumali vybrané vysokohorské farmy s předchozími svědectvími o útocích nestora kea na ovce. Ze zkoumaného vzorku 13 978 ovcí jich 0,5 % (70 kusů) neslo známky napadení nestory kea.  Jelikož jsou nestorové kea nyní chránění, jejich případné útoky na ovce místní farmáři už tolerují. Dosud není jasné, proč někteří nestorové napadají ovce. Existuje však řada teorií, např. zvědavost, hlad, potřeba doplnit tukové zásoby, podobnost ovcí jiným zdrojům potravy či že nestorové kea nejprve hodují na mrtvých ovcích a teprve postupně se dopracují k tomu, že začnou útočit i na zdravé kusy. Nepřímá svědectví naznačují, že napadání ovcí lze pozorovat pouze u některých jedinců, jejichž eliminací by se problém mohl vyřešit.  Další nepřímá svědectví vypovídají o tom, že kea napadá králíky, psy a dokonce i koně. Někteří vědci spekulují, že kea mohl v minulosti napadat i moa.

Rozmnožování.

Kea hnízdí v přirozeně formovaných norách pod kořeny stromů či ve skalních trhlinách. Hnízdo bývá vystláno peřím, trávou, kůrami stromů, mechem, lišejníky, kapradím a větvičkami. Hnízdní období trvá od července do ledna, přičemž vrchol hnízdění nastává od srpna do října. V jedné snůšce bývají 2−4 bílá vejce o velikosti zhruba 44×33 mm. Inkubační doba trvá 22−24 dní. Na vejcích sedí pouze samice, zatímco samec pro ni shání potravu.  Samice opouští hnízdo dvakrát denně, aby se nakrmila potravou samce či samostatně. Mláďata jsou po vylíhnutí pokrytá bílým peřím, které je brzy nahrazeno peřím šedého zbarvení. Po 1−2 týdnech začínají mláďata vidět. První 4 týdny po vylíhnutí samec nadále krmí samici, která pak krmí mláďata. Další zhruba 2 měsíce shání potravu pro mláďata samec i samice. Z důvodu nedostatku potravy ve vysokohorských oblastech a neplodnosti vajec, hnízdo po 90−100 dnech typicky opouští 1−2 mláďata.  Po opuštění hnízda zůstávají mláďata na dalších 5−6 týdnů potravně zcela závislí na svých rodičích. V dalších dvou letech se začínají osamostatňovat, avšak proces učení získávání potravy je dlouhý a relativně pomalý. Mladí jedinci až do věku 2 let získávají potravu i pomocí sociální interakce. Přiblíží se k dominantnímu dospělému samci, který si dokáže zajistit potravu samostatně, a úklony mu dají najevo, že mají zájem o jeho jídlo. Samci dosahují pohlavní dospělosti ve 3 až 4 letech, samice se začínají pářit ve 3 letech.  Kea žije v dlouholetých svazcích se stejným partnerem. Občas se objevují zmínky o tom, že je polygamní, resp. že samec má během stejného hnízdícího období více samic, avšak tato pozorování nemají dostatečnou oporu ve vědeckých studiích a bylo by to v rozporu s chováním většiny papoušků. Philip Temple vysvětluje občasné zmínky o polygamii tak, že kea coby extrémně sociální pták často navštěvuje hnízda ostatních jedinců ze svého hejna, což může pozorovateli připadat jako promiskuitní chování.  Mediánový věk papoušků žijících ve volné přírodě se odhaduje na 5 let, přičemž pouze kolem 10 % populace přesahuje věku 20 let. Úmrtnost mladých jedinců je poměrně vysoká − méně než 40 % mladých nestorů kea přežijí první rok života. Vysoká úmrtnost a nízká předpokládaná délka života papoušků ve volné přírodě jsou následkem kombinace extrémního počasí novozélandských hor, zavlečených predátorů, nemocí a lidských aktivit. V zajetí se papoušek může dožít 30−40 let. Nejstarší známý jedinec se dožil 50 let.

Sociální interakce.

Nestor kea je společenský pták. Žije v hejnech o počtu 5−15 jedinců. I když byla pozorována hejna až o 50 jedincích, takto početné skupiny jsou vzácné. V rámci hejna existuje poměrně komplexní hierarchie, která nemusí být přísně lineární. Například samec A může dominovat samci B, který dominuje mladému samci C, avšak tento mladý jedinec C může dominovat samci A. Pokusy prokázaly, že dominantní samec může přinutit subdominantního samce ke spolupráci na úkolu, ze kterého bude profitovat pouze dominantní samec.  Soupeření o jídlo, samice a sociální postavení je u samců všudypřítomné. O dominanci soupeří fyzickým napadáním (přetlačováním, pleskáním křídel, klováním, napadáním pařáty aj.), lstmi a hrami. Submisivní jedinci (typicky mladší členové hejna), prokazují svou podřazenost přikrčením a ústupem bokem napřed či odletem od svých agresorů. Dominantní jedinci někdy prokazují svou nadřazenost házením předmětů na submisivní samce. Soupeření mezi mladými jedinci a dospělými samicemi je o něco méně časté, avšak zdaleka není výjimkou.  Sociální interakce je pro nestora kea klíčová k jeho přežití. Podobně jako u vran, ani nestoři totiž nemají většinu svých schopností vrozenou a až přes pozorování a spolupráci v rámci hejna se naučí rozpoznat nebezpečí, jak si obstarat potravu nebo jaké rostliny jsou jedlé.

Inteligence.

Nestor kea je považován za jednoho z nejinteligentnějších ptáků na světě. Vídeňská univerzita ve spolupráci s Vídeňskou univerzitou veterinárního lékařství dokonce provozují Kea Lab, výzkumné zařízení v Bad Vöslau v Dolních Rakousích, které slouží pro výzkum fyzických, sociálních a kognitivních procesů nestorů kea.  Příklad papouškovy inteligence poskytuje studie z roku 2017, kterou prováděli vědci z Aucklandské univerzity. Badatelé se zabývali otázkou, jakým způsobem kea spolupracuje na řešení problémů. Podle závěrů studie je kea schopen počkat až 65 vteřin na svého partnera, který mu může pomoci vyřešit úkol. Schopnost počkat více než minutu zatím nebyla zaznamenána u žádného jiného tvora než člověka. Vědci rovněž konstatovali, že co se kolaborativních úkolů týče, řešení problémů nestorem kea byly podobně efektivní jako u šimpanzů nebo slonů.  Další příklad inteligence papouška poskytuje studie z roku 2018. Výzkumníci informovali o tom, že nestoři kea v horách Murchison dokázali s pomocí klacíků spustit nejméně 227 pastí a dostat se tak k návnadě, která byla určena k nalákání predátorů. Jeden z autorů studie Matthew Goodman vypověděl, že nestoři kea ke spuštění pastí pečlivě vybírali klacíky potřebné velikosti, ohlodávali je či je jinak uzpůsobovali, aby se jim hodily k prostrčení skrze mřížku pasti a dosáhli tak na její spouštěč. Past po zaklapnutí uvolnila návnadu, kterou nestorové pozřeli. Studie prokázala, že papoušci kea si umí "osvojit" používání nástrojů, což je u zvířat v divoké přírodě velice vzácné.  Jiná studie z roku 2020 zkoumala, jak kea dokáže pracovat s relativní zkušeností a jak z ní dokáže odvodit obecnější závěry. Pokus byl prováděn na šesti jedincích z Willowbank Wildlife Reserve v Christchurchi. Nestoři kea se dokázali naučit, jaké žetony z nabízených žetonů je potřeba vybrat, aby je s co největší pravděpodobností dovedly k pamlsku, i když „správných” žetonů bylo podstatně méně než těch, které k pamlsku nevedly. Dále si dokázali spočítat, kterou misku je potřeba vybrat k tomu, aby šance na získání pamlsku od přítomného chovatele byla co největší. I když je tento způsob statistického uvažování znám u nemluvňat, ze zvířecí říše byl prokázán vedle nestorů kea jen u šimpanzů.  Hravá a zvídavá povaha dělá z papouška velkou atrakci pro turisty. Kea je občas nazýván „horským klaunem” a s oblibou zkoumá lyže, snowboardy, batohy, boty nebo části aut (typicky těsnění a další gumové části). Nezřídka se stane, že s ukořistěným předmětem uletí. Co vypadá jako zábavná hra přivádí někdy místní obyvatele a turisty do potíží a způsobuje škody na majetku. V jednom z případů kea ukradl turistovi cestovní pas. Papoušci jsou pro svou drzou povahu často popisováni jako „hubatí” ().

Vztah k lidem.

Maorská tradice.

Až do konce 13. století byl Nový Zéland neobydlen lidmi. S příchodem Polynésanů (později známých jako Maorové) začalo docházet k poměrně razantní proměně krajiny. Maorové začali kácet a vypalovat lesy na východě Jižního ostrova, až ke konci 16. století většina pabukových lesů východních nížin úplně vymizela. Zdá se však, že Maorové neměli na nestora kea takový vliv jako na ostatní ptáky z nížinatých oblastí. Kea se totiž zdržoval hlavně ve vyšších nadmořských výškách, kam Maorové zavítali jen sporadicky − převážně v letních měsících při sběru potravy a hledání "" (jadeit).  Maorové s oblibou lovili nestora kaku, jehož zobáku a peří používali při výrobě nástrojů a ozdob, avšak kea nebyl pro podobné artefakty ceněn. Člen maorského kmene Nga tahu ve dvacátých letech 20. století vypověděl, že kea nebyl dobrý ani k jídlu, protože jeho maso nemělo žádný tuk. Když kolem roku 1400 Maorové vyhubili orla Haastova, zbavili nestory kea jeho hlavního predátora. I přes to, že je kea zmiňován v Maorské tradici jen letmo, některé kmeny ("hapu") nestora kea považovaly za svého ochránce ("kaitiaki").

Od lovu k ochraně.

Když v 18. století začali Nový Zéland osidlovat Evropané, jejich pozornost nejdříve zaujal nestor kaka. Jelikož první evropští osadníci byli zaměřeni na obdělávání půdy v nížinách, nestor kea poměrně dlouho unikal jejich pozornosti. Když ovčí farmáři zabrali většinu půdy v nížinách, začali se ve 40. a 50. letech 19. století přesouvat i do vysokohorských oblastí. Tehdy začal vznikat konflikt farmářů s nestory kea. Jelikož ovčí farmáři začali hlasitě prosazovat, že nestorové kea napadají jejich ovce a měli by být hubeni jako škůdci, novozélandská vláda pod jejich tlakem vypsala odměnu za každého zabitého ptáka. To vedlo v následujících přibližně 100 letech k zabití kolem 150 000 nestorů kea. Řada farem zaměstnávala profesionální lovce, kteří převážně v zimním období „chránili” ovčí stáda s puškami. Albie Collins, bývalý lovec z Mt Aspiring Station v Národním parku Mount Aspiring, vypověděl, že jedné noci dokázal zabít až 67 nestorů kea a až 400 kusů za zimní sezónu. V sedmdesátých letech 20. století byl počet zbývajících jedinců ve volné přírodě odhadnut na 5000. Novozélandská vláda proto v roce 1971 nejdříve zrušila odměnu za mrtvé nestory a v roce 1986 prohlásila papouška za chráněného. Kea je zařazen do „kategorie B” v seznamu ohrožených druhů, který sestavuje Department of Conservation. Ochrana druhů v kategorii B je považována za důležitou, avšak ne tak urgentní jako ochrana druhů z „kategorie A”. Mezi lety 2000−2016 byl kea veden na Červeném seznamu ohrožených druhů jako zranitelný taxon. v roce 2017 byl jeho status aktualizován na ohrožený z důvodu rychlého úbytku populace.  I přes to, že je papoušek chráněn na místní i mezinárodní úrovni, občas stále dochází k jeho úmyslným odstřelům. Jeden z extrémních případů nastal v roce 1990 ve Fox Glacier, kde místní rezident zastřelil 33 jedinců.  V roce 2017 byl spuštěn občansko-vědní projekt s názvem „Databáze Kea” (). Tato online databáze umožňuje zaznamenat pozorování nestorů kea. Databáze obsahuje jména a stručnou historii papoušků, které ochránci přírody popsali, pojmenovali a okroužkovali. Stačí si tak zapamatovat podobu kroužku na papouškově končetině a později si exemplář podle podoby kroužku vyhledat.

Ohrožení.

Organizace Kea Conservation Trust identifikovala 9 oblastí, které aktuálně či potencionálně ohrožují populaci nestora kea:  Na Novém Zélandu se přirozeně nevyskytují žádní suchozemští savci (až na netopýry), takže většina ptáků nemá vyvinuté instinkty, které by je ochránily před predátorstvím. K hlavním predátorům nestora patří lasice hranostaj a kusu liščí, kteří sdílí s nestory víceméně totožný biotop. Tito savci přitom nejedí jen vejce nestorů. V roce 2010 bylo na kameru zaznamenáno, jak kusu liščí napadá hnízda nestorů a kromě snědených vajec usmrtil a pozřel i samici, která na nich seděla. V oblastech, kde nedochází ke kontrole predátorů pastmi či pesticidem 1080, bývá napadeno až 60 % hnízdišť. V žírných letech, tzn. letech kdy se urodí násobně větší množství semen původních pabuků a rimu než obyčejně, bývá vypleněno až 90 % hnízdišť.  Kea s oblibou žvýká předměty, se kterými přijde do styku. Poměrně často se jedná o pozinkované dráty nebo části střech a aut, následkem čehož dochází u papouška k otravě olovem. V některých oblastech je množství otrav velmi vysoké. Např. v oblasti kolem Aoraki / Mount Cooku bylo otestováno 42 nestorů kea, z nichž každý měl v krvi zvýšenou hladinu olova. 32 jedinců ji mělo velmi vysokou. Každý nalezený mrtvý kea je poslán Masseyho univerzitě k pitvě. Z 15 ptáků zaslaných univerzitě mezi lety 1991−1997 byla jako příčina smrti určena otrava olovem u 9 z nich. K otravě může dojít i v zajetí − je znám případ úmrtí dvou jedinců nestora kaky po rozžvýkání pozinkované sítě voliéry.  Pasti na kontrolu predátorů, které jsou hojně využívány v novozélandské buši, představují paradoxně hrozbu i nestorům kea. V září 2011 bylo na kameru zachyceno, jak se kea vloupal do pasti na hranostaje, aby se dostal k návnadě v podobě vejce. Kvůli vynalézavosti a vysoké inteligenci nestorů je značně problematické vyrábět a umisťovat pasti na predátory tak, aby byly bezpečné i pro nestory kea, které mají v první řadě chránit. Kea Conservation Trust proto alespoň doporučuje, aby tyto pasti vypadaly nenápadně, aby se nejdříve umístily do terénu bez návnady a kea měl tak možnosti je nejdříve prozkoumat, a aby nefungovaly na principu řešení a odměny, protože to je mechanismus, který nestora přiláká zpět.  Pesticid 1080 je na Novém Zélandu hojně pvyžíván k plošné kontrole predátorů − savců zavlečených lidmi. Tento jed je v podobě granulí letecky shazován na předem určená místa. Jsou známy případy úmrtí nestorů kea po aplikaci tohoto jedu.  Mezi potenciální nemoci, které by mohly ohrozit populaci nestorů, patří zejména virové infekce způsobené polyomaviry (APV/BFD) nebo Virem Západního Nilu (, WNV). Nicméně když bylo 70 odchycených jedinců testováno na polyomavirus BFDV, všechny testy byly negativní.  Postupný nárůst teplot s sebou přináší změnu biotopu nestora, což má negativní vliv na jeho populaci. Jedná se např. o ústup ledovců, které jsou součástí přirozeného prostředí papouška, a zejména pak o nárůst žírných roků, které jsou v přímé úměrnosti se vzrůstající teplotou. Jednoduše řečeno čím vyšší teploty, tím více žírných let. Během žírných let lesy urodí násobné množství semen, které jsou primární potravou pro predátory, kteří jsou v žírných letech přemnožení. Přemnožení predátoři mají drastický dopad na populaci nestorů.  Další hrozbou pro nestora kea jsou střety s auty. V místech, kde v minulosti došlo k těmto střetům, umístil Novozélandský dopravní podnik elektronická značení vybízející řidiče ke zvýšené pozornosti a zpomalení vozidla.  Není výjimkou, když nestor způsobí škody na majetku. To se stává zejména vysokohorským farmářům, kteří zaznamenávají zranění na hospodářských zvířatech a škody na domech a farmářských zařízeních. I když je farmářům občas uděleno povolení na odstřel nestorů, existuje řada podezření, že farmáři hubí nestory i bez povolení.  I když to není časté, nestoři byli v minulosti předmětem pašeráctví. Např. roce 1990 byl na letišti v Christchurchi zadržen pašerák na cestě do Singapuru se dvěma kufry zdrogovaných nestorů napěchovaných do plastových trubek. V roce 2012 byl navýšen trest za pašeráctví na 5 let za mřížemi a pokutu 300 000 NZD.

Chov.

Od počátku 60. let 20. století byl nestor kea chován v zajetí, avšak první odchovy byly jen sporadicky nebo vůbec dokumentovány. Mezi lety 1961−1985 došlo k legálnímu exportu 242 jedinců, kteří dali základ mezinárodnímu chovu. I když původ těchto jedinců není doložen, dá se předpokládat, že se jednalo o odchyty z divoké přírody.  Na Novém Zélandu je chov papouška kea přísně regulován. K chovu nestorů je potřeba zvláštní povolení, které se vydává na 5 let. K roku 2013 se v zajetí na Novém Zélandu chovalo přes 60 jedinců ve 20 různých zařízeních.  Mimo Nový Zéland je nestor kea chován v množství zoologických zahrad i v soukromých voliérách. V rámci Česka se jedná o tato zařízení:  Odchov mláďat se podařil např. v liberecké či pražské zoo. V Praze je nestor kea k vidění u Rákosova pavilonu v dolní části zoo v rámci voliéry představující Nový Zéland.

Odkazy v kultuře.

Mezi lety 1967−1992 byl nestor kea vyobrazen na rubu 10 dolarové bankovky novozélandského dolaru, poté byl nahrazen kachnou měkkozobou.  Papoušci kea se objevili v knihách "Beak of the Moon" (1981) a "Dark of the Moon" (1993) novozélandského autora Philipa Templeho.  Nejmladší sekce novozélandských Skautů (zahrnující děti ve věku 5−8 let) se nazývá Kea. Ve videohře "Dwarf Fortress" představuje nestor kea jedno ze zvířat, které může ukrást hráčovy předměty.  V anglickém jazyce má skupina ptáků různá jména v závislosti na tom, o jaké ptáky se jedná. Do českého jazyka se tato jména typicky překládají jako „hejna”. Pro kea se vžilo označení „circus”, česky cirkus.  V roce 2017 byl kea vyhlášen „ptákem roku” v anketě, kterou každoročně sestavuje novozélandská organice Forest and Bird.

Nestor kea (', maorsky jen kea"') je alpinský papoušek z rodu "Nestor" obývající hornaté oblasti západní části Jižního ostrova Nového Zélandu. Jedná se o jediného alpinského papouška na světě a jednoho z nejinteligentnějších ptáků.

Le nestor kéa ou plus simplement kéa (Nestor notabilis) est une espèce de perroquet montagnard endémique de Nouvelle-Zélande. Son nom commun tire son origine de son puissant cri : « keee-aa ».