Život.

František Solano, nazýván „zázračný Otec Nového světa“ díky množství zázraků a divů jež v Jižní Americe vykonal, se narodil 10. března 1549 v andaluském městečku Montilla ve Španělsku. Byl třetím dítětem Matea Sanchéze Solana a Any Jimenéz. Jeho dva sourozenci se jmenovali Diego a Inés. Francisco vyrůstal ve šlechtické křesťanské rodině, kde se cenila ušlechtilost ducha více než krve. Montilla byla místem zvláště zbožným. Samozřejmě znal Solano sv. Jana z Avily, který zemřel, když bylo Františkovi dvacet let. V této době bylo v Montille půl tuctu kostelů, asi kolem pěti klášterů a nespočet bratrství.

Vstup do řádu františkánů.

František studoval s jezuity, ale vstoupil do komunity františkánů, protože ho velmi přitahovala chudoba a obětovaný život mnichů z tohoto řádu. Rozhodl se tedy vstoupit jako novic do františkánského kláštera sv. Vavřince. Bylo to místo obklopené neskutečně nádhernou krajinou oplývající stromy, rostlinami a květinami, jasmíny, rybníkem s rybami, menší zvěří a ptáky. V centru tohoto přírodního ráje byly různě rozptýleny poustevny, které vybízely k modlitbě a rozjímání. V klášteře byla disciplína velmi přísná v souladu se základním pravidlem. Františkánští novicové zasvětili většinu času tichu a meditaci. Mluvili velmi zřídka, vždy v párech, tiše a ne dlouho.  František byl velmi počestný, trpělivý a pokorný. Vždy spal na podlaze jen s jednou přikrývkou a nosil pytlovinu po celý rok. Chodil naboso, i když byl nemocný, jedl jen zeleninu a ovoce. Často přesahoval hranice hrdinného umrtvování a sebeobětování, což mu podlomilo zdraví, měl problémy s nemocemi po zbytek života. 25. března 1570 se stal řádovým mnichem, bylo mu jednadvacet let.

Pobyt v Loretu (1572–1579) a vysvěcení.

O něco později byl v sevillském klášteře Panny Marie v Loretu, kde navštěvoval kurzy filosofie a teologie. V Loretu bylo dodržování pravidel také velmi striktní. Učitelé, kteří nejvíce ovlivnili Františka byli teolog a humanista bratr Luis de Carvajal a muzikant a vědec otec Juan Bermudo. Během svého vzdělávání se Solano neučil jen teologii sv. Bonaventury, ale měl možnost rozvíjet své vrozené nadání pro hudbu a zpěv.  V roce 1576 byl vysvěcen na kněze. Navštěvoval svého otce, ale už ne tak moc svou matku, která byla nemocná a skoro slepá. Byl jmenován vikářem sboru. Milovník střízlivosti a chudoby si vybudoval malý pokoj v koutě, kde se sotva vešel, z rákosí a hlíny s malým otvorem sloužícím jako okno, kde se modlil a studoval. Poté, co ukončil teologická studia, byl jmenován kazatelem, jehož prací bylo kázat v přilehlých vesničkách, v čemž v budoucnu pokračoval jako misionář. Úloha kázat nebyla jednoduchá a vyžadovala další studium a celoživotní obětavost. Následně byl také jmenován zpovědníkem.  Je třeba říci, že jeho první záměr byl stát se mučedníkem. Bezúspěšně se snažil být umístěn do Berberíe(pobřeží severní Afriky) ve snaze evangelizovat Afričany. Vzhledem k odmítnutí jeho nadřízených si zvolil jiný cíl – Ameriku, ale musel nějaký čas počkat, než mohl uskutečnit své přání stát se misionářem.

Návrat do Montilly.

Smrt jeho otce ho donutila vrátit se dočasně do Montilly, aby navštívil matku. Nicméně jeho pobyt se prodloužil více, než předpokládal, kvůli smrtící epidemii, která postihla jeho i několik bratrů z františkánského kláštera. V Montille vykonal několik nevysvětlitelných vyléčení, které začaly šířit jeho pověst jako zázračného. Jednoho dne, když žádal o almužnu v ulicích, se ho jedna žena zeptala,zda by mohl přečíst evangelium jejímu šestiměsíčnímu dítěti, které držela v náručí. Solano viděl, že dítě mělo četné rány a vředy a opuchlý obličej. Říká se, že olízl jeho tvář a rány svým jazykem a rty a následující den se dítě začalo uzdravovat.  Také vyléčil chudého muže, který měl vředy na nohou a stěží mohl chodit o berlích. Říká se, že políbil jeho rány a okamžitě ho vyléčil.  V roce 1581 byl František umístěn jako vikář a učitel noviců do córdobského kláštera v Arruzafě, kde navštěvoval nemocné i bez ohledu na několik hodin modliteb a radíval mladším, aby byli trpělivi ve své práci a neštěstí.  V roce 1583 byl přeložen do San Francisco del Monte v Sierra Morena, asi 30 kilometrů severovýchodně od Córdoby. Byl to nádherný kraje. Jedl pouze chleba s vodou, octem a cibulí.  Jednou z věcí, kterými se snažil napodobit sv. Františka z Assisi, byl jeho vztah ke zvířatům. Říká se, že v tom kraji byl velký had, který napadal dobytek a pastevce, Solano ho pokáral a nařídil mu jít do kláštera, kde byl správně krmen a poté se prý odplazil a už v kraji nepáchal škody. Během svého pobytu v Granadě kázal ve věznicích a navštěvoval nemocné ve špitále San Juan de Dios. O něco později, král Filip II. nařídil františkánům, aby vyslali misionáře do Jižní Ameriky. Konečně, k Solanově radosti, byl vyslán františkány na misii šířit křesťanství do těchto končin.

Činnost v Jižní Americe.

František Solano prošel značnou část amerického kontinentu během dvaceti let kázání zvláště indiánům. Jeho nejdelší cesta,kdy musel jít pěšky a vypořádávat se s řadou nebezpečí a utrpení,byla z Limy do Tucumánu v Argentině do Pamp a Chaco Paraguayo (Paraguayská pláň). Tuto 3 000 kilometrů dlouhou cestu vykonal jen s vírou v Boha a touhou zachránit duše.  Došel k bojovným a nezkrotným kmenům ale po pár minutách kázání s krucifixem v ruce dosáhl toho, že ho všichni začali poslouchat s měkkým srdcem a začal křtít stovky až tisíce z nich.  Když kázal v La Rioja v Argentině, přiblížily se tisíce divokých indiánů s cílem útočit na místní obyvatelstvo. Všichni se chystali k obraně, ale František přišel se svým krucifixem v ruce a postavil se před útočící bojovníky a řekl jim, že domorodci vzdali útok. Útočníci se o něco později také nechali pokřtít.  Otec Solano měl nádherný hlas a uměl velmi dobře hrát na housle a kytaru. A v místech, která navštěvoval, bavil diváky svými veselými písněmi. Jednoho dne přišel do kláštera, kde duchovní byli příliš vážní.Proto, připomínajíc ducha sv. Františka z Assisi, jim začal zpívat a tančit tak vtipně, že tito mniši nakonec také tančili a zpívali na počest Boha.  Svatý František Solano byl misionářem v Chaco Paraguayo, Uruguaji, Río de la Plata, Santa Fe a Córdobě v Argentině více než 14 let. Vždy chodil pěšky, obrátil na víru bezpočet indiánů a také mnoho španělských kolonizátorů. Jeho působení v každém městě či vesnici bylo obnovou náboženské horlivosti. Jednoho dne ve vesnici San Miguel byl na býčích zápasech a jeden zuřivý býk vyběhl z ohrady na ulici a začal ohrožovat lidi. Zavolali Solana,on si před zuřive zvíře klidně stoup. Lidé se dívali s obdivem, jak se býk blížil, olízl mu ruku a nechal se odvést do ohrady.

Příchod do Limy.

Po příchodu do Limy byl jmenován Strážcem klášterních sbírek. Jako vždy se bránil přijetí jakékoli funkce, ale nakonec kvůli svým nadřízeným musel postavení přijmout.  Jeho posedlost chudobou byla tak velká, že nechtěl ani vybílit či vydláždit dům, ani vyleštit okna a dveře. V jeho pokoji byla jen postel, přikrývka, kříž, židle a stůl, lampa a Bible spolu s několika dalšími knihami. Jeho rady byly moudré, a když musel pokárat některé z dalších mnichů, bylo to vždy s velkou péčí a láskou. I přes nadměrné pokání a modlitby byl stále šťastný. Solano byl také svatým radosti.

Provinční tajemník a představený kláštera v Trujillo (1602–1604).

V roce 1601 byl zvolen tajemníkem a představeným, pozice, kterou zastával méně než rok. Na jedné z jeho cest málem umřel a vzhledem k jeho křehkému podlomenému zdraví mu byl určen nový cíl – Trujillo, založené Franciscem Pizarro téměř půl století před příchodem Solana do Peru.  V Trujillu hledal klid a ticho a chtěl se separovat od pověsti, kterou měl v Limě. Věnoval se návštěvám nemocných, zejména jednoho malomocného, kterému často nosil dárky. V domě jiné pacientky byl u okna strom, kde začal nádherně zpívat jeden pták, jen když přišel Solano. Kázal v městské nemocnici a také navštěvoval vězně, mluvil s nimi a dával jim rozhřešení. K modlitbám našel útočiště v klášterní zahradě, kde bylo mnoho ptáků. Bylo jich tam tolik, že je Solano krmil střídavě a ti, kteří zrovna jedli, se rozcházeli, aby udělali místo dalším.

Návrat do Limy (1604).

V roce 1604 se vrací do Limy - města, kde strávil poslední léta svého života. I přes své chabé zdraví pokračoval dál v pokání a strávil celé noci na modlitbách. Jeho návštěvy v nemocnici se stávaly čím dál častějšími. Nicméně stále často chodil navštěvovat nemocné nebo vyšel na ulici, aby kázal. Jeho kázání byla založena na biblických verších a učení Otců církve. Kázal všude - v řemeslných dílnách, v hernách, na ulici, v klášterech a dokonce na nádvoří divadla.

Poslední roky jeho života.

V říjnu roku 1605 dorazil do ošetřovny kláštera vyčerpaný a těžce nemocný se žaludkem, sotva měl sílu chodit kázat do ulic a navštěvovat nemocné. Snažil se chodit jíst do menzy s ostatními mnichy, ale jedl velmi málo. Navíc pokračoval v pokání a nebral ohled na své křehké zdraví. Když vstal, rád chodíval po křížové chodbě kláštera a modlil se před obrazy ze života sv. Františka z Assisi. Ve třídě teologie strávil mnoho hodin před obrazem sv. Bonaventury. V říjnu 1609 došlo v Limě k zemětřesení. První otřes přišel v noci, poté následovalo dalších až 14 nových otřesů půdy. Voda se vylila z nádrží a zvony zvonily samy od sebe. Kostely byly plné lidí a Solano jim šel kázat přesto, že sotva stál na nohou.  Během jeho poslední nemoci ho léčili čtyři lékaři. Solano vypadal čím dál tím více jako živoucí kostra. Měl velkou horečku a silné bolesti žaludku, nakonec zemřel 14. července 1610 v den sv. Bonaventury. Říká se, že tento den se s ním ptáci loučili zpěvem u okna jeho cely od brzkého rána. Zemřel v 11.45 dopoledne, v tu samou dobu se divně rozezněly zvony v klášteře v Loretu.

Post-mortem.

Jeho tělo bylo přemístěno z ošetřovny do kaple, kde ho přišlo mnoho lidí uctívat. Tam byl také portrétován dvěma malíři. Jeho pohřbu se zúčastnilo asi 5 000 lidí. Jen 15 dní po jeho smrti se otevřel proces jeho svatořečení. Jednání začalo v Limě, kde bylo 500 svědků, a pak pokračoval v jiných městech v Peru, v Tucumanu v Argentině a ve Španělsku. Svatý František Solano byl roku 1675 prohlášen za blahoslaveného a 27. prosince 1726 ho papež Benedikt XIII. prohlásil za svatého.

Ikonografie a atributy.

František Solano je vždy znázorňován ve františkánském hábitu. Většinou u něj sedí indiáni, které vyučuje. Často je vyobrazen, jak hraje na housle (což ukazuje jeho umění hry na ně) čímž doprovázel svá kázání. Také se dost často objevuje s křticí miskou, jak křtí zástupy indiánů. Jeho atributy jsou kříž, indiáni u jeho nohou, housle a křticí miska.  Příkladem scény při hře na housle je vyobrazení na malbě na hlavním oltáři v katedrále v Camajaru. Také bývá zobrazována jeho smrt, například na malbě v kostele Santa Maria in Aracoeli v Římě. Jeho portrét lze vidět nad dveřmi jeho úmrtního pokoje v Limě v Peru.

Úcta a patronát.

Svatý František Solano je uctíván ve františkánském řádu, kdy jeho památku slaví 13. července, ale také i v kapucínském řádu, kde ji slaví naopak 21. července. Je patronem Chile, Panamy, Bolívie, Paraguaje, také samotné Limy v Peru a Montilly ve Španělsku, františkánských misií a bývá uváděn i jako patron radosti a proti zemětřesení.

Svatý František Solano (Francisco Sanchéz Solano Jimenéz, 10. března 1549, Montilla, Španělsko – 14. července 1610, Lima, Peru) byl španělský římskokatolický kněz a františkánský mnich, který provozoval misijní činnost v Jižní Americe.

Francisco Sánchez-Solano Jiménez, dit en français François Solano était un missionnaire espagnol de l'ordre des Frères mineurs, né à Montilla le et décédé le à Lima (Pérou).


Popis.

Druhy z čeledi kalaburovité jsou keře a stromy s jednoduchými střídavými dvouřadě uspořádanými listy s palisty. Odění je složeno z jednoduchých, hvězdovitých anebo žlaznatých chlupů. Listy mají srdčitou bázi a na okraji jsou pilovité. Žilnatina je zpeřená. Květy jsou pravidelné, povětšině 5-četné a oboupohlavné, jednotlivé nebo v několikakvětých úžlabních květenstvích. Kalich je srostlý v krátkou trubku, korunní lístky jsou volné, delší než kalich, bílé, růžové nebo žluté, v poupěti zmačkané. Tyčinek je mnoho, na tenkých nitkách. Semeník je svrchní, polospodní nebo spodní, srostlý z 5 až 7 plodolistů a se stejným počtem komůrek, někdy se v horní části semeníku komůrky spojují v jedinou. Čnělka je jediná, tlustá, s laločnatou až sbíhavou bliznou na vrcholu. Plod je bobule (u "Neotessmannia uniflora" nejsou plody známy), s mnoha semeny.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje pouze 3 druhy ve 3 monotypických rodech. Kalabura "Muntingia calabura" je široce rozšířena v tropické Americe a byla introdukována i do Asie. "Dicraspidia donnell-smithii" roste ve Střední Americe a v Kolumbii, "Neotessmannia uniflora" je známa z jediné lokality ve východním Peru a herbářový materiál ani popis není kompletní. "Muntingia" a "Dicraspidia" jsou dřeviny rostoucí často na narušených místech např. podél silnic.

Ekologické interakce.

"Muntingia" je opylována především včelami, květy však navštěvuje i jiný hmyz. Semena jsou šířena ptáky, netopýry, opicemi i veverkami.

Taxonomie.

V minulosti byl rod "Muntingia" řazen nejčastěji do čeledi "Elaeocarpaceae", "Flacourtiaceae" nebo "Tiliaceae". Podle kladogramů APG je nejblíže příbuznou skupinou překvapivě čeleď ozornovité ("Cytinaceae"), kterou tvoří nezelené byliny parazitující na dřevinách.

Význam.

Plody "Muntingia calabura" jsou jedlé, mají však jen místní význam.

Přehled rodů.

"Dicraspidia", "Muntingia", "Neotessmannia"

Kalaburovité ("Muntingiaceae") je malá čeleď dvouděložných rostlin z řádu slézotvaré ("Malvales"). Jsou to dřeviny s jednoduchými střídavými listy a pravidelnými květy. Čeleď obsahuje pouze 3 druhy ve 3 rodech, rostoucí v tropické Americe. Plody kalabury jsou v tropické Americe místně konzumovány jako drobné ovoce.

La petite famille des Muntingiacées regroupe des plantes dicotylédones, appartenant à l'ordre des "Malvales" ; elle comprend 2-3 espèces réparties en 2-3 genres.


Historie.

V roce 1887 zakoupil Gottlieb Daimler tovární pozemek v cannstadtském Seelbergu a v prosinci 1890 zde s Wilhelmem Maybachem otevřeli malou automobilku na výrobu vozu který předešlého roku představili v Paříži, kde vzbudil značný zájem. Tento okamžik lze považovat za oficiální začátek značky Daimler. Výroba automobilů však vyžadovala značné investice, a proto se Daimler s Maybachem spojili s finančníky Maxem Von Duttenhofferem a Williamem Lorenzem. Tak vznikla společnost s názvem Daimler Motoren Gesellschaft neboli DMG. V roce 1896 navštívil továrnu tehdejší rakouskouherský generální konzul v Nice Emil Jellinek, který se věnoval též prodeji automobilů. S vozem, který si u DMG objednal (Phönix 8 PS), vyhrál na Francouzské riviéře v roce 1899 řadu závodů. Nicméně Jellinek s ním nebyl spokojen, a proto se v roce 1900 dožadoval závodního vozu s výkonem alespoň 35 koňských sil. Přál si také, aby nový vůz nesl jméno jeho dcery Mercedes. Gottlieb Daimler zemřel v březnu 1900 a nového modelu Mercedes 35 PS, který byl hotov až koncem roku, se již nedočkal. Sportovní i cestovní verze vozu slavily značné úspěchy, a tak byl Jellinek požádán, aby se stal členem představenstva DMG. Od roku 1902 se pro všechny nové modely společnosti DMG začala používat obchodní značka Mercedes.  V roce 1903 továrna v Cannstattu vyhořela, načež se výroba DMG přestěhovala do větších prostor v Untertürkheimu. Automobilová výroba se tak stala hlavním odvětvím Daimler Motoren Gesellschaft.  Nabídka společnosti se záhy rozšířila o další modely, např. o model Simplex, který se vyráběl v letech 1902 až 1910 v různých verzích s velkými motory o objemu od 4 – 10 l. V roce 1907 se v nabídce automobilky poprvé objevily dva vozy se šestiválcovými motory.  Téhož roku nabídla značka první terénní vozidlo s pohonem všech čtyř kol v dějinách, Dernburg-Wagen. Vůz dostal jméno podle ministra zahraničních věcí pro německé kolonie Bernharda Dernburga, který jej používal v Africe.  Po 1. světové válce, kterou Německo prohrálo, byla situace ve výrobě automobilů velice složitá. Přesto došlo v roce 1921 k historické události. Značka představila první sériově vyráběný automobil na světě s přeplňovaným motorem. Byl vybaven Rootsovým objemovým kompresorem, který zvyšoval výkon z 25 koní na 40 koní, ačkoli obsah válců byl jen 1,6 litru.  Automobilový trh v poválečném Německu zasaženém ekonomickou krizí krachoval, což DMG přinutilo ke spolupráci s hlavním soupeřem, společností Benz & Cie. Obě firmy se tak mohly podělit o náklady na výzkum a vývoj. Tato spolupráce posléze v roce 1926 vyústila ve sloučení obou firem. Vznikla tak nová společnost Daimler-Benz AG. Její automobily nesly od té doby značku Mercedes-Benz a jejich ochrannou známkou se stala „trojcípá hvězda představující,zemi, vodu a vzduch‘ obkroužená tradičním vavřínovým věncem Karla Benze“.

Daimler Motoren Gesellschaft (zkráceně DMG) byla německá továrna na výrobu spalovacích motorů a posléze automobilka, kterou v roce 1890 společně založili Gottlieb Daimler a Wilhelm Maybach v Cannstattu (dnes Bad Cannstatt), který je částí Stuttgartu. Společnost zanikla v roce 1926 sloučením s automobilkou Benz & Cie., čímž vzniklo nové seskupení, jež přijalo jméno Daimler-Benz AG.

Daimler-Motoren-Gesellschaft est un constructeur automobile et de moteur allemand, fondé par Gottlieb Daimler en 1890 (inventeur du moteur à essence Daimler Type P en 1887), puis repris par son fils Paul Daimler, puis par Ferdinand Porsche... DMG fusionne avec l'industrie Benz & Cie de Karl Benz en 1926, pour devenir Daimler-Benz, puis Daimler-Mercedes-Benz.


Výskyt.

Tento strom pochází ze Střední a ze severu Jižní Ameriky kde obvykle vyrůstá v oblastech okolo pobřeží a dále roste i na mnoha karibských ostrovech. Mimo tato místa původního výskytu se pěstuje v tropické Africe, na indickém subkontinentu, v jihovýchodní Asii a na ostrovech jihozápadního Pacifiku. Roste do nadmořské výšky 1000 až 1500 m, ve vlhkých oblastech vyžaduje dobře odvodněnou půdu, snáší i mírné zasolení.

Popis.

Dlouhověký opadavý strom, původně rostoucí v suchých tropických lesích, kde v období sucha (na severní polokouli v prosinci) shazuje na dva měsíce listy. Strom dosahuje výšky 20 až 30 m, ojediněle až 50 m, a jeho rovný a sloupovitý kmen měří v průměru i více než 2 m. Svůj habitus přizpůsobuje místu růstu, strom rostoucí na otevřené pastvině je kompaktnější, jeho silné větve se objevují níže na kmeni a rostou více vodorovně, kdežto strom rostoucí v lese je vytáhlejší a jeho větve rostou více vzhůru za světlem. Kůra stromů, tlustá 2 až 3 cm, je světle šedé barvy a na kmeni jsou hluboké svislé červenohnědé brázdy. U mladého stromku jsou tyto pukliny blíže u sebe a kůra vypadá červenější. Má velmi dobrou regeneraci, ulámané větve rychle nahrazuje novými. Jeho kořenový systém je hluboký a velice široky, jako bobovitá rostlina obohacuje půdu v okolí o dusík.  Dvakrát zpeřené listy o velikosti cca 20 × 17 cm vyrůstají střídavě na mladých větvích nejvíce po obvodu koruny. Jejich palisty brzy opadají a řapíky jsou obvykle s přisedlou žlázou. Mají 10 až 30 primárních dílů a každý z nich nese 20 až 50 párů čárkovitě podlouhlých zašpičatělých lístků 8 až 15 mm dlouhých a 3 až 6 mm širokých které jsou z obou stran řídce chlupaté a na rubové straně světlejší.  Ke konci února, kdy nastává období dešťů, vyrůstají nové listy a v jejích paždích současně asi po 50 pětičetných bílých nebo nazelenalých voňavých aktinomorfních oboupohlavných květů nahloučenych do květenství hlávky majících až 3 cm v průměru. Hlávky jsou sestaveny do hroznů nebo lat. Květy mají zvonkovitý, krátce zubatý kalich dlouhý cca 3 mm a nálevkovitou korunu asi 6 mm. Květ obsahuje po 20 vyniklých, u báze v trubku srostlých tyčinek s malými prašníky, přisedlý semeník s mnoha vajíčky a pestík s nitkovitou čnělkou zakončenou malou bliznou. Jsou opylovány létajícím hmyzem nejčastěji v noci.  Vývoj opyleného vajíčka trvá velice dlouho, teprve za devět až deset měsíců se v korunách objeví malé drobné zelené lusky tvaru okrouhlého zploštělého disku, až za rok po opylení dosáhnou hnědé barvy signalizující zralost a spadnou na zem. Tyto pro rod "Enterolobium" typické plody (vážící až 20 g), nepukavé lesklé hnědé lusky tvaru lidského ucha, obsahují ve dvou řadách až 20 hnědých vejčitých semen. Ta jsou veliká 1,5 až 2 cm a značně tvrdá, mají světle hnědý nebo oranžový kroužek. Mezi semeny je v luscích sladká vláknitá buničina. Chromozómové číslo: 2n = 26.

Rozmnožování.

Nepohlavně se může rozmnožovat dřevnatými řízky. Častěji se však množí pohlavně, tj. semeny, která vyklíčí jen po narušení tvrdého osemení a přístupu vlhkosti k embryu. Rychle klíčí a semenáčky rostou z počátku velice rychle, v prvních létech za rok 2 až 3 m. Nepoškozená semena jsou klíčivá teprve asi po pětiletém ponoření ve vodě. Spadlé plody žerou koně, krávy a tapíři kteří ve svém trusu roznášejí po okolí semena s narušeným osemením; takto se mohou stromy šířit i na kilometry daleko.

Význam.

Stromy "Enterolobium cyclocarpum" jsou ceněny jak pro svůj majestátný vzhled, tak i pro kvalitní žíhané načervenale hnědé dřevo známé pod jménem kelobra. Je pružné, pevné a lehké, odolné proti vodě, hnilobě i termitům a lze ho lehce opracovávat. Používá se na konstrukční řezivo a v nábytkářství, vyrábějí se z něj čluny, vozíky i ozdobné věci. Ze semen se dělají drobné upomínkové předměty nebo se melou na mouku výživnou hodnotou srovnatelnou s pšeničnou. Mladé větve se odlamují a slouží jako doplňkové krmivo pro koně, skot, kozy a prasata. Nezralých lusků obsahujících saponin se používá jako náhrada za prací prostředky. Odvar z kůry slouží jako lék na onemocnění dýchacích cest a samotná kůra obsahující hodně tříslovin je vhodná k činění kůží.  Lusky obsahují hořlavé látky a proto se používají coby palivo v domácnostech. Suché dřevo stromů má výhřevnost okolo 19 MJ/kg (hnědé uhlí 18 MJ/kg, černé 23 MJ/kg) a používá se v tamním drobném venkovském průmyslu.  Pro svou dekorativní hodnotu a poskytovaný stín se vysazuje do parků nebo podél cest a slouží jako větrolamy. Větrem roznášené opadané listy jsou využívány pro zelené hnojení, zemědělská půda v okolí z něho získává hodně dusíku a jiných nutných živin.

Poznámka.

„Guanacaste“ byl národním stromem Kostariky vybrán na počest obyvatel stejnojmenné severní provincie Guanacaste, kteří se v roce 1824 „odtrhli“ od Nikaraguy a připojili ke Kostarice. Název Guanacaste pochází z indiánského jazyka Nahuatl, v němž guanacaste znamená „strom ucha“; strom rodí plody, které připomíná lidské uši.

Odkazy.

Externí odkazy.

Enterolobium cyclocarpum je druh statného tropického stromu z rodu ušatec ("Enterolobium") a čeledě bobovitých, který je pod domorodým jménem „Guanacaste“ národním stromem středoamerické Kostariky.

Le guanacaste, ou "Enterolobium cyclocarpum", est un arbre de la famille des "Mimosaceae", ou des "Fabaceae" selon la classification phylogénétique. Il est l'arbre national du Costa Rica.


Využití.

Chlorella se často užívá jako doplněk stravy ve formě tablet, prášku či tekutých výtažků. Využívá se její schopnosti vázat na sebe těžké kovy, které odvádí vylučovací soustavou z těla ven, čímž podle studie detoxikuje organismus (prokázáno u myší).  Díky schopnosti těchto mikroorganismů působit preventivně či dokonce podporovat léčbu nejrůznějších nemocí (např. virové infekce, srdeční choroby, rakovinu), si získávají pozornost stále většího počtu vědců i široké veřejnosti, viz diplomovou práci od Bc. Silvie Valouškové – Mořské a suchozemské řasy jako významný zdroj důležitých komponent lidské stravy, Ing. Dušana Samka Vliv způsobu kultivace a dezintegrace řasové biomasy na obsah a výtěžnost nutričních faktorů, či MBÚ Třeboň, které prezentuje na stránkách český SZÚ.

Zdravotní tvrzení u Chlorelly.

Tvrzení, která mohou být uváděna na obale doplňků stravy s chlorellou, z tzv. "on hold seznamu", tzn. dočasného seznamu látek a jejich vztahu ke zdraví, které byly zaslány úřadu EFSA k posouzení, avšak EFSA doposud nevydal odborné stanovisko nebo EK doposud nevydala rozhodnutí:

Vstřebatelnost organismem.

Buňky chlorelly mají pevnou odolnou vnější membránu, takže je lidský organismus nedokáže vstřebat. Proto se při zpracování řas využívá procesu narušení buněčné stěny. Procesu desintegrace se dosahuje mletím (nejúčinější a nejšetrnější metoda), vysokotlakou homogenizací, mikrovlným zářením nebo sonickými pulsy.  Avšak zdaleka ne každý produkt dezintegrací prošel. Neošetřená chlorella je v organismu minimálně účinná. Této neznalosti výrobci i prodejci často využívají a informaci o chybějícím procesu desintegrace záměrně neuvádějí. Proto je dobré se u prodejce vždy informovat.

Druhy chlorelly.

Chlorella má velké množství různých druhů a poddruhů, které od sebe můžeme bezpečně odlišit jen sekvencováním DNA. Dělí se do více než 10 separátních rodů/linií. Z nich jsou nejpodstatnější Chlorella vulgaris (japan), Chlorella pyrenoidosa (sorokiniana), Chlorella lobophora, Parachlorella kessleri, Heterochlorella luteoviridis, Chromochloris zofingiensis (Chlorella zofingiensis), Chloroidium ellipsoideum (Chlorella ellipsoidea), Mychonastes homosphaera (Chlorella homosphaera), Chlorella protothecoides (Auxenochlorella), Pseudochloris wilhelmii. A také nový druh „Třeboňská chlorella“ – Chlorella SP (Chlorella sp. = species).

Chlorella pyrenoidosa a její označení.

Chlorella pyrenoidosa je širokou veřejností používaný název pro chlorellu sorokiniana.

Chlorella v doplňcích stravy.

Některé druhy chlorelly se používají v doplňcích stravy a údajně mají mít řadu léčivých účinků na organismus (viz výše). Nejčastěji využívanými druhy v doplňcích stravy je Chlorella vulgaris, Chlorella pyrenoidosa, Parachlorella kessleri, Chlorella SP.

Chlorella je rod sladkovodních jednobuněčných řas známých od roku 1890. Popsal ji mikrobiolog M. W. Beijerinck. Organismy nerozeznatelné od "Chlorelly" (dnes označované za Acritarcha) žily na Zemi již v prekambriu před cca 1,5 miliardy lety. Název chlorella je odvozen od řeckého slova "chloros" = zelený a latinské přípony "ella" = malá. Chlorella v porovnání s ostatními rostlinami obsahuje vysoké množství chlorofylu.

Chlorella est un genre d'algues vertes unicellulaires d'eau douce, les Chlorelles. Il fut décrit en 1890 par un microbiologiste hollandais Martinus Willem Beijerinck. Ces algues se distinguent des autres végétaux par une exceptionnelle concentration en chlorophylle et leur capacité à former des associations symbiotiques avec certains animaux (coraux, éponges...).


Děj a kompozice.

Hra má tři oddíly a podle autorových instrukcí na titulní straně ji lze hrát jako jednoaktovku nebo jako tříaktovku. Autor předepisuje konkrétní hudbu, kterou má režisér inscenace užít v jednotlivých dějstvích. Spojení s hudbou, podle doložených svědectví, vytvořil Strindberg až později.  Ve hře vystupuje celkově pět postav, matka Elise, syn Fredrik, dcera Gerda, zeť Axel a služebná Margret, která se ale objevuje pouze na začátku hry.  Hra využívá konvenčních dramatických postupů. Děj se odehrává na malé uzavřené ploše městského bytu; atmosféra je klaustrofobní. Byt páchne po mrtvém otci, ale když se otevřou okna, vyvětrá se i to málo tepla, které v domě je. V místnostech vládne taková zima, že syn Friedrik neustále popíjí alkohol a hystericky hraje na piano, aby neumrzl. Jedním z hlavních témat hry je lakota. Matka se chová spořivě, když se má zatopit nebo když jde o jídlo, její lakota se ale projevuje především v silném nedostatku mateřské lásky k dětem. Titul hry je tedy ironický, protože o pelikánech se tvrdí, že svým dětem nabízejí k jídlu vlastní vnitřnosti a krev, kdežto Matka ve Strindbergově dramatu dětem všechno jídlo sní. Matka zároveň manipuluje s jejich psychikou. Frederik matku obviňuje, že žila jako náměsíčná a nedala se vzbudit, a proto se ani nemohla změnit. Syn nakonec ze zoufalství zapálí dům a spolu se sestrou v něm uhoří. Teprve ve chvíli smrti mají sourozenci extatické vidění spokojeného života nesužovány nedostatkem.

Inscenace.

V zahraničí "Pelikána" nastudoval v německém divadle Kammerspielhaus v Berlíně roku 1914 Max Reinhardt. Roku 1920 hostoval režisér s touto inscenací ve Švédsku, v Göteborgu a posléze i ve Stockholmu. Teprve tehdy si švédský divadelní svět uvědomil hodnotu této komorní hry. V New Yorku mělo drama premiéru roku 1929, v Paříži až roku 1956.  V Československu byl "Pelikán" poprvé uveden roku 1921 v Městském divadle na Královských Vinohradech v režii Karla Hugo Hilara pod názvem "Matka bestie".

Pelikán ("Pelikanen") je divadelní hra švédského autora Augusta Strindberga. Hru psal August Strindberg v průběhu května a června roku 1907 a dokončil ji na třetí pokus. První pokus spálil, druhý zůstal fragmentem. Původní titul zněl "Náměsíčníci (Sömngångare)". Název měl odkazovat k lidem žijícím v životní lži, z níž nechtějí být probuzeni. Inspiraci k tématu a posléze i k názvu, ironické narážce na matku, která vysává vlastní děti, poskytla Strindbergovi jeho sestra Anna a její rodina. Drama vyšlo pod titulem "„Komorní hry. Opus 4. Pelikán“" ve Stockholmu v listopadu 1907 v souvislosti s jeho premiérou ve Strindbergově Intimním divadle (26. listopadu 1907), čímž byla činnost tohoto divadla zahájena. Recenze byly naprosto zdrcující.

Le Pélican ("Pelikanen") est une pièce de théâtre d'August Strindberg écrite en suédois et jouée pour la première fois le.


Popis.

Bazelovité jsou vytrvalé ovíjivé nebo šplhavé bylinné liány, pouze některé pěstované formy mají vzpřímený vzrůst. Rostliny jsou dužnaté až sukulentní. Stonky jsou bylinné nebo na bázi dřevnatějící, krátkověké, u některých druhů každoročně znovu vyrážející z podzemních či nadzemních hlíz nebo ze ztlustlé báze stonku. Listy jsou jednoduché, střídavé, obvykle rozlišené na řapík a čepel, bez palistů. Čepel listů je oválná, vejčitá nebo srdčitá, až na výjimky ("Tournonia hookeriana") celokrajná. Květy jsou drobné, obvykle pětičetné, s výjimkou kalichu pravidelné, uspořádané v klasech, latách, hroznech nebo vidlanech. Kalich je petaloidní, ze 2 protistojných lístků, srostlý s korunou. koruna je složena z 5 lístků, srostlých na bázi. Tyčinek je 5, jsou přirostlé ke koruně a srostlé na bázi nebo tvořící trubičku. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 plodolistů, s jedinou komůrkou s 1 vajíčkem. Čnělka je 1 nebo 3. Plodem je oříšek, částečně nebo zcela obklopený vytrvalým okvětím. U druhu "Basella alba" je toto okvětí zdužnatělé.

Rozšíření.

Čeleď "Basellaceae" zahrnuje 19 druhů ve 4 rodech. Je rozšířena v subsaharské Africe, na Madagaskaru a v tropické Americe. Nejvíce druhů se vyskytuje v tropické Americe. Zde rostou ponejvíce na suchých a otevřených stanovištích v nadmořské výšce 0 až 4000 metrů. Některé druhy byly introdukovány do Asie (např. bazela bílá a "Anredera cordifolia"). V Evropě se žádný zástupce nevyskytuje.

Taxonomie.

"Basellaceae" byly v tradičních systémech stejně jako v současné taxonomii součástí řádu hvozdíkotvaré ("Caryophyllales"). Podle kladogramů APG jsou nejblíže příbuznými skupinami čeledi "Didiereaceae" a "Halophytaceae". Z rodu "Anredera" bývá někdy oddělován rod "Boussingaultia".

Ekologické interakce.

O způsobech opylování není mnoho známo. Drobné vonné květy anredery ("Anredera") lákají hmyz. Některé druhy rodu bazela jsou kleistogamické. Plody s dužnatým obalem jsou šířeny obvykle ptáky. Druh "Anredera vesicaria" má plody křídlaté, šířené větrem.

Význam.

Některé druhy této čeledi jsou pěstovány v tropech celého světa. Melok hlíznatý ("Ullucus tuberosus") je důležitá plodina v jihoamerických Andách a je pěstován již tisíce let pro jedlé škrobnaté hlízy. Jedlé jsou i listy. Bazela bílá ("Basella alba") má jedlé listy, z nichž se dělá např. špenát, a plody jsou používány k barvení potravin.

Přehled rodů.

"Anredera", "Basella", "Tournonia", "Ullucus"

Bazelovité ("Basellaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hvozdíkotvaré ("Caryophyllales"). Jsou to dužnaté, bylinné liány se střídavými jednoduchými listy a drobnými květy, vyskytující se v tropické Americe, v Africe a na Madagaskaru. Některé druhy slouží jako potravina. Melok hlíznatý je stará kulturní plodina pocházející z jihoamerických And.

La petite famille des Basellaceae (Basellacées) regroupe des plantes dicotylédones ; elle comprend une grosse vingtaine d'espèces réparties en 3 à 4 genres.


Děj.

Příběh začíná v blízkosti Petrohradu v Kateřinském paláci roku 1916 při oslavách výročí 300 let vlády rodu Romanovců. Zde malá Anastázie od své babičky Marie, která se chystá odjet do Paříže, dostane dárek – hrací skříňku s přívěskem s nápisem „Společně v Paříži“. Ples přeruší Rasputin, podvodník bažící po moci a čaroděj, kterého car Nikolaj vykáže. Za to Rasputin na rod Romanovců uvrhne kletbu – celá rodina má zemřít do čtrnácti dnů. V celé zemi se začalo šířit neštěstí, které propuklo v revoluci. Jedné noci při útoku na palác se podařilo utéct jen Anastázii a její babičce Marii za pomoci chlapce Dmitrije, který sloužil v paláci. Marie s Anastázií se chtějí zachránit odjezdem z Petrohradu. Na odjíždějící vlak se podaří nastoupit jen Marii, Anastázie upadne a ztratí paměť.  O deset let později odchází Áňa z venkovského sirotčince, aby začala pracovat v nedaleké rybárně. Podle nápisu na přívěsku, který je jedinou památkou na její minulost, a setkáním se psem, které považuje za příznivé znamení, se rozhodne vydat do Petrohradu a odtamtud do Paříže. K odcestování z Ruska ale nemá výjezdní povolení. Stará žena Áně poradí, aby našla Dmitrije, který jí pomůže. Dmitrij spolu s Vláďou, bývalým šlechticem carského dvora, se snaží najít vhodnou dívku, která by se podobala zmizelé velkokněžně Anastázii, aby tak získali odměnu 5 milionů rublů, které nabízí císařovna Marie za nalezení své vnučky. Všimnou si věrné podoby Áni a přesvědčují ji, že může být ztracenou velkokněžnou. Áňa jim nedůvěřuje; aby se dostala do Paříže, souhlasí, že se zkusí představit císařovně jako ztracená Anastázie. Podoby si také všimne netopýr Bartok, který slouží Rasputinovi. Ten za pomoci svých temných sil pronásleduje Anastázii na její cestě, aby ji zničil.  V průběhu cesty se Áňa dozví, že nejdřív musí přesvědčit Sofii, sestřenici císařovny, aby se dostala k Marii. Proto se začne učit podrobnosti o carské rodině a své minulosti. Dmitrij zjistí při návštěvě Sofie, že Áňa je skutečnou Anastázií, a chce ji představit císařovně v pařížské opeře po skončení ruského baletu. Císařovna Marie ale Dmitrije odmítne, protože o něm slyšela, že je podvodníkem, který pořádá konkurzy na falešnou velkokněžnu. Áňa slyší slova Marie přes nedovřené dveře a cítí se zrazená. Chtěla se dozvědět jen pravdu o své rodině a minulosti a ne podvádět. Dmitrij unese císařovnu Marii v jejím autě, aby zařídil její setkání s Anastázií. Při setkání císařovna nevěří, že se jedná o pravou Anastázii. Áňa si ale díky vůni oleje na ruce, který používá císařovna, vzpomene na jednu událost z dětství, a to císařovnu Marii přesvědčí.  Císařovna za nalezení vnučky nabídne Dmitrijovi slíbenou odměnu, ten ale odmítne, protože se zamiloval do Anastázie. Dmitrij se chystá odjet zpátky do Petrohradu. Na oslavě návratu ztracené vnučky Marie o tom řekne Anastázii. Anastázie, která Dmitrije také miluje, se má rozhodnout, zda zůstane se svou babičkou, nebo půjde s Dmitrijem. Najednou odběhne její pes Puňťa a Anastázie běží za ním, až se dostane na most Alexandra III. Tam na ni čeká Rasputin, který chce dokončit kletbu a utopit Anastázii v řece. Dmitrij se vrátil, aby Anastázii zachránil. V zápase s Rasputinem se Anastázie dostane k jeho relikviáři, kterému Rasputin zaprodal svůj život. Zničením relikviáře tak Anastázie zničí i Rasputina. Pak se Anastázie s Dmitrijem rozhodnou utéct, Anastázie zanechá dopis babičce Marii a Sofii, že se brzy vrátí. Příběh končí při plavbě lodí po řece, na které jsou spolu Anastázie a Dmitrij.

Hudba.

Skladatelem hudby je David Newman a Stephen Flaherty, autorem textů je Lynn Ahrens. Sountrack vyšel 28. října 1997 a obsahuje celkem 17 skladeb instrumentální hudby a písní. Získal čtyři nominace (Academy Award, USA, Annie Awards, Golden Globes, USA, Satellite Awards). Píseň "At the Beginning" zvítězila v ceně ASCAP Film and Television Music Awards. Soundtrack obsahuje celkem tři verze jedné z ústředních písní "Journey to the Past" – filmová verze, popová verze od zpěvačky Aaliyah a španělská verze od zpěvačky Thalía.

Anastázie (anglicky Anastasia, rusky Анастасия) je americký animovaný muzikálový film. Jde o první animovaný celovečerní film studia Fox Animation Studios, který vydala společnost 20th Century Fox. Děj je volně založen na historických událostech konce Ruského impéria a dřívější legendě o velkokněžně Anastázii Nikolajevny, která měla jako jediná přežít vyvraždění carské rodiny. Přípravy pro natáčení filmu trvaly 3 roky, pro vytvoření věrného prostředí strávil štáb mnoho času v Petrohradu a ruských archivech. Premiéra filmu byla v říjnu 1997. V České republice byla v dubnu roku 1998, prodej DVD začal roku 2002 a v roce 2011 byl film vydán ve full HD na Blu-ray discích.

Anastasia est un long-métrage d’animation réalisé par Don Bluth et Gary Goldman pour la Fox Animation Studios, sorti en 1997.


Historie.

Porozumění souvislostem prvního osidlování Glenorchy a okolí kmeny původních obyvatel Nového Zélandu – Maory – by znamenalo hlubší zasvěcení do celkového uspořádání maorské hierarchie, znalost domorodé kultury zvané Maoritanga a politických souvztažností Nového Zélandu. I bez těchto detailů je však podstatné, že oblast Wakatipu významně figuruje v domorodé historii místních kmenů – prvního Waitaha, následně Ngati Mamoe a pozdějšího příchodu kmene Ngai Tahu, který v podstatě dodnes spravuje velkou část území v koordinaci s vládním držením.  První etapa osidlování Maory proběhla již v poměrně raném období počátkem 13. stol. n.l., kdy do oblasti dorazily maorské rodiny ("hapu") z okolí Foveauxova průlivu (průliv mezi jižním pobřežím Jižního ostrova a malým Stewartovým ostrovem) v rámci jejich průzkumných expedic. Během archeologických výzkumů bylo prokázáno, že první maorské sídliště v oblasti Glenorchy bylo poblíž dnešního mostu přes řeku Dart. Tehdejší obyvatelé se zaměřovali na vyhledávání dodnes velmi ceněného nerostu Pounamu (greenstone, jadeit, nebo také zelenokámen), neboť zejména ten místní kolem Dart River vynikal svými vlastnostmi. Také lovili a zpracovávali dnes vyhynulé nelétavé ptačí obry Moa, podobné současným pštrosům. Právě jadeitu a Maorům, kteří první objevili a používali stezky zdánlivě nepřekonatelnými horami k jeho transportu do vnitrozemí, vděčíme za dnešní existenci zmiňovaných trampských treků. Horské průsmyky jako Rees Saddle, McKellar Saddle, Cascade Saddle nebo Harris Saddle byly a jsou jedinými body kudy je možné přejít drsná horská pásma. První evropští zeměměřiči a průzkumníci jako Skot James Mc Kerrow tyto původní maorské stezky později objevili a zapsali do map pro přijíždějící osadníky a posléze i turisty. Druhá etapa maorského osidlování proběhla v období 1500-1650 ve stejném místě.  Z pohledu „bílého“ osídlení je v historii Glenorchy rozhodujícím momentem rok 1860. Tehdy při průzkumné plavbě po jezeře Wakatipu doplul na své velrybářské lodi až na jeho severní konec William G. Rees, objevitel a zakladatel města Queenstown. Pojmenoval obě ústící řeky – Rees a Dart Rivers a přilehlé nivní a náplavové oblasti prohlásil za farmářské území (tím se oficiálně jednalo o hodnotnou a tedy prodejnou půdu). Jako první stálé osídlení původními evropany je uváděna ovčácká chata z roku 1861, která se nacházela poblíž dnešní pošty a ve které žili Alfred Duncan a George Simpson – zaměstnanci farmy North Station. Následovaly další menší stavby a koncem roku 1862, spolu s příchodem zlaté horečky do regionu Otago, zaplavili Glenorchy zlatokopové se kterými došlo k dalšímu byť zatím nepatrnému rozvoji místní infrastruktury – několik menších domů a chat stálo v údolí Dart i Rees a na jejich dalších významných přítocích. Do roku 1862 také datujeme oficiální založení osady Glenorchy, jejíž název pochází ze skotské gaelštiny „"Glen of Orchy"“ (Údolí řeky Orchy) – díky většinovému skotskému původu prvních osadníků a údajně pro podobnost s jistým místem toho jména ve skotském Argyll.  Roku 1870 byl prozkoumán severozápadní břeh jezera Wakatipu a založena osada Kinloch (skotská obdoba anglického „"Head of the Lake"“), která měla sloužit jako vnitrozemní báze pro spojení se západním pobřežím Nového Zélandu – konkrétně s osadou v zátoce Martin’s Bay. Začalo se dokonce s budováním spojovací silnice, ale díky špatnému vyměření k naplnění této vize nikdy nedošlo. Přesto začal v romantické osadě fungovat "Glacier Hotel", provozovaný R. C. Bryantem a níže po břehu byla založena pila "Mill Creek". Ta zpracovávala vytěžené dřevo (zejména původních stromů totara, a pabuků silver a red beech) tolik žádané pro místní mosty, lodě, farmářské ohrady či dřevěné výztuhy do horečně vznikajících zlatokopeckých štol.

Zlato.

Zlatonosná půda ve formě naplavenin byla poprvé zaznamenána evropskými prospektory v údolích Rees a Dart a v řečištích jejich přítoků – Dvanáctimílový potok ("Twelve-mile Creek") (Ox Burn), potok "Precipice Creek" a "Buckler Burn". Zlaté žíly byly také objeveny v nitru okolních hor – Mount Judah, Invincible Reef, Rees Gorge. Zlato bylo těženo rozrušováním horniny důmyslným způsobem zvaným sluicing – hydromechanizovaným dobýváním pomocí vymýváním vodou ať už různě vyspádovanými konstrukcemi, kdy za použití rozmítacích pil a vodních kol nabýval vodní proud postupně na síle, či odváděním celých toků potřebným směrem skrz otvory vytesané ve skále a nahnané do koryt, žlabů a potrubí k ústím primitivních vodních děl. Proplachování a rozpojování horniny pak pokračovalo ve žlabech a sítech, jejichž pozůstatky (stejně jako ruiny obydlí zlatokopů) je možné najít na několika místech dodnes. V řečišti Dart River dokonce začalo na krátko pracovat ambiciózní říční rypadlo (odtud název "Dredge Flat"), zbudované v nákladu tehdy nikoliv bezvýznamné sumy £25.000. Konstrukce rypadla byla však poddimenzována a docházelo k častým poruchám díky záplavám a společnost tak byla nucena svou činnost ukončit. Jedinou produktivní těžbou se později ukázala být pouze lokalita "Invincible Mine". I říční zlato v oblasti soutoku "Dart River" a "Beans Burn", kam dokonce čínští zlatokopové vybudovali silnici ("Chinamans Bluff") se velmi rychle vytěžilo a zlatá horečka, která postupně zasáhla region v několik vlnách, zde koncem 80. let 19. století zcela ustala.  Ve stejném období však Glenorchy zaznamenává opravdový rozmach – v jediném roce (1885) byly postaveny 3 hotely ("Mount Earnslaw", "Glenorchy" a "Alpine Club") k uspokojení přílivu prvních turistů, přijíždějících za místními přírodními krásami parníky z Queenstownu. O rok dříve spatřila světlo světa první škola – situovaná však tehdy do Kinlochu, přičemž nová škola již přímo v Glenorchy přivítala první děti v roce 1888.

Scheelite.

Další samostatnou etapou pro Glenorchy a pro Nový Zéland zcela unikátní historickou záležitostí je těžba horniny zvané scheelite ("calcium tungstate", "tungsten", wolfram či wolframit) - jediný minerál, na kterém doslova závisela existence obce a který v podstatě „"dostal Glenorchy do map"“. Název tungsten byl pro rudu prvně použit roku 1758 a pochází ze švédštiny, kde "tung" znamená těžký a "sten" kámen. Přešel i na hlavní minerální složku této rudy, ze které r. 1781 švédský chemik C. W. Scheele izoloval ve formě oxidu nový prvek nazvaný rovněž tungsten, zatímco minerál byl na počest objevitele prvku nazván scheelite. V kovovém stavu se tento prvek nazývá wolfram.  Nerost byl místním známý pod názvem “"Bílý Maor"” a dodnes má mnoho využití v průmyslu. Soli tungstenu byly dříve používány jako ustalovač přírodních barviv při barvotisku látek, ale se zjištěním, o jak tvrdý prvek se jedná, nabralo jeho využití podstatně významnější směr. Nejprve se uplatnil při výrobě žhavicích vláken v žárovkách, ale největšího docenění se tungstenu dostalo pro schopnost řezat i běžné oceli. Tím jeho odbyt vzrostl zejména v období válek, kdy se stal doslova minerálem strategické důležitosti. Pro své výjimečné vlastnosti – tvrdost, odolnost a elasticitu i při explozivních otřesech - se používal pro výrobu hlavní do zbraní těžkého kalibru.  Sheelite byl objeven v tenkých nesouvislých vrstvách různě rozmístěných v břidličných horách v okolí Glenorchy již prvními zlatokopy, komerčně se ale s těžbou nezačalo dříve než roku 1902. V roce 1880 byl učiněn první pokus o těžbu v lokalitě "Mount Judah" ale pro nedořešenou logistiku se akce stala finančně nejistou a dále se nepokračovalo. Nejvýznamnější zdroje v podobě aluviálních depozitů se nacházely v naplaveninách potoků "Precipice Creek" a "Buckler Burn".  Těžilo se v neobyčejně tvrdých podmínkách, v nadmořské výšce kolem tisíce metrů i výše, a to jak v šachtách, tak formou povrchových dolů. Hory byly v průběhu let protkány spletí stezek, ale k největší viditelné úpravě terénu došlo až po druhé světové válce s nástupem buldozerů. Ale dlouhá léta tomu tak nebylo. U dolů byly vybudovány baterie na zpracování rudy, ale čistý koncentrát scheelitu se musel dopravovat po drsných stezkách dolů k jezeru, odkud ho odvážely parníky. Často na ližinách tažených koňmi, někdy na zádech horníků, některá nepřístupná místa byla spojena lanovými drahami. Při troše štěstí si horník mohl za měsíc vydělat to samé co námezdní dělník za rok, ale také musel čekat půl roku až rok na šek za již prodanou rudu...  V šedesátých letech minulého století zůstalo jen několik skutečných vytrvalců, kteří pokračovali v těžbě spíše díky vztahu k místu než pro peníze. V současnosti se scheelite těží i jinde ve světě a protože je cena velmi nízká, místní doly se ve světovém měřítku staly neefektivní a neschopné konkurence. Těžba byla po posledním pokusu ji obnovit v roce 1968 zastavena a jako vzpomínka na toto období zůstaly v okolních horách stezky vybudované buldozery, propadlé šachty a zarůstající tunely. Na několika místech je stále možné vidět pozůstatky těžební techniky v různém stupni rozkladu a opravdovou nostalgií jsou staré hornické chaty s poetickými jmény – "Bonnie Jean", "Heather Jock", "Boozer", "Mc Intosh" a další.  Dnes se staly útočištěm trempů, hledajícím něco historie a především fantastické výhledy z vrcholků Richardson Mountains. Pravda – chaty jsou to velmi prosté, obvykle jen z vlnitého plechu (ten je mimochodem na NZ stále prvotřídním stavebním materiálem) ale svítá jim na lepší časy. "Department of Conservation" (Odbor životního prostředí NZ), který dostal oblast do správy, již začal pracovat na jejich rekonstrukci a několik hlavních stezek se stalo oficiálními treky. Také historie těžby scheelite v Glenorchy zažívá jisté obrození a spolupráce místní komunity a pamětníků přináší své první ovoce – například v podobě nedávno vydaného a opravdu velmi zdařilého DVD, věnovaného právě historii těžby scheelite v Glenorchy.

Příroda.

Co přivedlo do Glenorchy první obyvatele a proč se rozhodli tu žít už víme. Co sem však přivádí současné návštěvníky, či proč se někteří dokonce rozhodnou tu usadit? To jsou dvě samostatné otázky, protože každá zahrnuje jinou skupinu lidí. Jedno má však nepochybně společné – lásku či obdiv k přírodě, která tu opravdu investicí do krásy nešetřila.  Samotný „"Township of Glenorchy"“ sedí přímo na břehu 399 m hlubokého ledovcového jezera "Lake Wakatipu", denně měnícího svou barvu patrně podle nálady, kterou právě má. Samotné údolí bylo vytvořeno obrovským, postupně ubývajícím ledovcem, jehož pozůstatky je dnes vidět v podobě "Mount Earnslaw Glacier", "Dart Glacier" či "Olivine Plateau". Ledovcové minulosti (mluvíme o době ledové, která skončila před 10000 lety) také celá oblast vděčí za své geologické uspořádání - nachází se na zlomu mezi zónou metamorfovaných a usazených geologických pásem, doslova vybroušených posunujícím se kolosem ledu. Stojíte-li na konci mola v Glenorchy a rozhlédnete se kolem – přes hladinu jezera první zaujmou zubaté svahy "Humboldts Mountains" s nejvyšší "Mount Bonpland" (2343 m n. m.) hřebene pojmenovaného po velkém cestovateli a přírodovědci Alexandru von Humboldtovi. Zejména na jaře můžete pozorovat rozdíl v barvě lesa na úpatí těchto hor, kde převládá pabuk red beech ("Notofagus fusca"), od zhruba 500 m n. m. pak silver beech ("Notofagus menziesii") a zcela nejvýše pod hranicí buše pak mountain beech ("Notofagus solandri"). Nad nimi pak šedé skalní špice, často i přes léto pokryté zbytky sněhu a ledu. Přímo nad městečkem se pak vypínají téměř „plešaté“ a v souvislosti s těžbou zlata a scheelite již zmiňované "Richardson Mountains", s nejvyšším dramaticky rozeklaným štítem "Mount Larkins" (2300 m n. m.). Vpravo, tedy přímo na sever, se tyčí již zmiňovaná nejvyšší "Mount Earnslaw" (maorsky Pikirakatahi, 2830 m n. m.)  Převážná část tohoto parku (zal. r. 1964), zapsaného jako Te Wahipounamu neboli South West New Zealand v UNESCO, je vcelku citlivě spravována prostřednictvím "Department of Conservation" (DOC - již zmiňovaný Odbor životního prostředí, maorsky "Te Papa Atawhai"), přestože celé území je stále v oficiálním vlastnictví maorského kmene Ngai Tahu a půda je zde pro Maory posvátná. DOC také buduje, udržuje a dohlíží na síť tramspkých treků různého stupně náročnosti a komfortu na území tohoto NP. V parku platí docela přísná pravidla pro pohyb, lov či táboření, o komerčních aktivitách nemluvě – vše je záležitostí povolenek, licencí, v případě těch nejvyhlášenějších treků pak dokonce rezervačního systému. Nocleh je na trecích možný – opět dle kategorie – buď v různě kvalitních trempských chatách, kde ty nejkomfortnější nabízejí tekoucí pitnou vodu, palandy s matracemi, topení na dřevo a uhlí a přes hlavní sezónu (říjen – duben) také plynové vařiče, nebo ve vlastních stanech, ale pouze na k tomu určených místech. Nocležné se pak pohybuje od NZ$15 do NZ$52 (1NZ$ cca 17Kč).  Biodiversita NP "Mount Aspiring" i přírody v okolí samotného Glenorchy je velmi bohatá – riffleman, tui (Tui zpěvný), bellbird (Květosavka novozélandská), robin (Lejsčík dlouhonohý), papoušek kakariki (parakeet), mohua (yelowhead), fantail (Pávík popelavý) či kereru (NZ "pigeon", Holub novozélandský) – to vše jsou méně či více běžní zástupci místní novozélandské ptačí říše. V podvečer můžete spatřit mihotající se stíny dvou druhů netopýra (jediní původní savci na NZ), nebo slyšet houkající sovičku morepork (Ruru, Sýček novozélandský). Při procházce po dřevěném chodníku v mokřadech romantické "Glenorchy Lagoon" pak můžete vidět spoustu druhů vodních ptáků – Paradise Duck (Husice rajská), kanadské husy, původní Pukeko (Slípka modrá), či Black Swan (Labuť černá). Na potocích v nitru lesů je možné spatřit přísně chráněný druh kachny modré (Blue Duck, Whio). Nepotvrzená pozorování uvádí také výskyt velmi starého a ojedinělého ptačího druhu Kokako (Orange Wattled Crow, Glaucopis Cinerea), který byl nedávno oficiálně prohlášen za vyhynulý.  V alpské zóně, tedy nad hranicí buše (obvykle kolem 1000 m n. m.) najdete zase něco zcela jiného – kromě lavinové sutě tam kde je sníh aktivní a nebezpečný po celý rok, se budete prodírat různě velkými střapatými trsy původní trávy tussock, a nepřeberným množstvím aplinek od voňavých koberců po pichlavé keře. V nivách a dosahu vody pak vodomilná společenstva flóry - rosnatky, bublinatky, druhy orchidejí a slatinných dřevin. Ve vyšších polohách skalních stěn lze spatřit ostříže novozélandského ("Karearea, NZ Falcon") nebo populárního a přidrzlého horského papouška Kea (Nestor Kea, Nestor notabilis).  Zmiňovaný DOC má v rámci péče o NP na starosti také regulaci introdukovaných druhů, zejména přemnožených a pro místní ptactvo totálně devastujících škůdců jako jsou possum (Kusu liščí), lasičky, krysy či divoké kočky. Také v Glenorchy pracuje tým DOC, který má tuto stranu NP Mount Aspiring na starost - kromě údržby treků a historických míst pokládá a kontroluje pasti, jedovaté návnady, reguluje přemnožující se stáda koz a vysoké, monitoruje ohrožené druhy ptáků či řídí regenerační a revitalizační programy ohrožené fauny i flóry.

Lidé v průběhu času.

Osudy obyvatel Glenorchy byly díky obživě v podobě „tvrdého chlebíčku“ pevně svázány s místní přírodou – bez ohledu na to, zda jste byl zlatokopem, horníkem dobývajícím scheelite, farmářem, či majitelem hotelu. Do historie se zapsalo zejména několik jmen, rodiny či jednotlivci kteří stáli u zrodu místní komunity a jejichž potomci nezřídka žijí v Glenorchy dodnes. Farmářská rodina Scottů, kteří vlastní velkou část údolí Rees Valley a bojuje za zachování místních stád merino ovcí (ne právě snadný úkol v době syntetických vláken), pojmy ve zlatokopecké a scheelite éře jako Watson, Rialton, Paulin, nebo první průkopníci turismu v Glenorchy – Aitken, Veint kteří vybudovali nádhernou koloniální usedlost "Arcadia", v nedaleké přírodní perle Paradise Flats.  Již koncem 19. století zde byly položeny první kameny komerční vysokohorské turistiky - v roce 1882 se reverend W.S. Green pokusil o první průvodcovaný výstup na Mount Earnslaw/Pikirakatahi. Parníky postupně na jezeře vzaly za své, zejména s vybudováním silnice z Queenstown roku 1962, ale o to přístupnější dnes Glenorchy je. A o to uzavřenější je i místní komunita... Přespolní - tedy zejména obyvatelé Queenstown - často o lidech z "GY" („"dží-vay"“ - jak se familiérně obec označuje) mluví s rezervou.  Obec dnes v drtivé většině žije z turistického ruchu postaveného zejména na věhlasu z dob natáčení Pána prstenů (vyjížďky na koních, jízda v tryskových člunech, paragliding, canyoning, kayaking nebo skydiving), lidé tu stále vysoko cení privilegia, které místo nabízí – těsný kontakt s přírodou, volnost, neuspěchaný životní styl, větší soudržnost lidí a bezpečnost.

Glenorchy je malé sídlo nacházející se na severním konci jezera Wakatipu v regionu Otago na novozélandském Jižním ostrově. K roku 2013 zde žilo 363 stálých obyvatel. Leží poblíž hranic dvou národních parků, Fiordland National Park a Mount Aspiring National Park. Nachází se zhruba 45 km od města Queenstown.

Glenorchy est une ville située sur South Island, en Nouvelle-Zélande, dans l'Otago, au bord du lac Wakatipu. Elle se trouve à 45 kilomètres environ de Queenstown.


První část: Ktaadn.

Na svou první výpravu do mainských lesů se Thoreau vydal 31. srpna 1846. Cestoval nejprve vlakem z Concordu do Bostonu a poté parníkem do Bangoru v Maine. Z Bangoru se spolu se svým příbuzným Georgem Thatcherem (1806–1885) dopravil bryčkou do Mattawamkeagu, kde se setkali s bangorskými obchodníky Charlesem Lowellem a Horatiem P. Bloodem. Všichni čtyři se pak vypravili pěšky proti proudu západního ramene řeky Penobscot k obydlím průkopnických usedlíků George McCauslina a Thomase Fowlera ml., které si najali jako průvodce. Šestičlenná skupinka se pak plavila v batteau až k místu, kde se do západního ramene Penobscotu vlévají říčky Abol Stream (tehdejším názvem Aboljacknagesic) a Katahdin Stream (tehdejším názvem Murch Brook). Z tohoto místa podnikli pěší výstup na Katahdin (Thoreau používal pravopis "Ktaadn") – nejvyšší horu státu Maine (1606 m.n. m.).

Druhá část: Chesuncook.

Třináctého září 1853 odcestoval Thoreau opět parníkem z Bostonu do Bangoru a dalšího dne se spolu s Georgem Thatcherem a indiánským průvodcem Joem Aitteonem dopravil do Greenvillu u jezera Moosehead, jež překonali na parníku. Poté pluli na kánoi po proudu západního ramene Penobscotu k jezeru Chesuncook a zpět.

Třetí část: Řeka Allegash a východní rameno Penobscotu (The Allegash and East Branch).

Třetí výpravu do Maine zahájil Thoreau 20. července 1857 cestou parníkem z Bostonu do Bangoru. Společníkem mu byl přítel z mládí Edward Sherman Hoar (1823–1893), na cestě do lesů je doprovázel Joe Polis (kol. 1808–1884) z kmene Penobscotů.

Čtvrtá část: Dodatek.

Dodatek obsahuje seznamy rostlin a ptáků, které Thoreau viděl v mainských lesích, dále výčet indiánských výrazů a informace o vybavení, jež autor a jeho přátelé používali.

Mainské lesy '("The Maine Woods") je kniha amerického spisovatele, filosofa a přírodovědce Henryho Davida Thoreaua (1817–1862). Obsahuje vyprávění o třech cestách do divočiny amerického státu Maine, které autor podnikl v letech 1846, 1853 a 1857. V ucelené, knižní podobě, doplněné o dodatek s přírodovědnými a lingvistickými údaji a s informacemi o nezbytném vybavení na výpravu, vyšlo dílo v roce 1864 v bostonském nakladatelství Ticknor and Fields.

Les Forêts du Maine est un recueil de textes écrits par Henry David Thoreau à la suite de ses excursions dans les forêts du nord-est des États-Unis, dans l'État du Maine, en 1846, 1853 et 1857. Il y décrit le mont Ktaadn de façon romantique et étudie la manière de vivre des pionniers et des Indiens.


Popis.

Diksoniovité jsou suchozemské stromovité kapradiny se vzpřímeným a většinou nevětveným kmenem nesoucím na vrcholu růžici velkých listů. Cévní svazky ve stonku jsou buď v souvislém kruhu s dření uprostřed (sifonostélé) nebo rozpadné na jednotlivé svazky (diktyostélé). Kmen je na vrcholu hustě pokrytý chlupy a bez šupin. Listy jsou obvykle přes 1 metr dlouhé, 2x nebo vícekrát zpeřené, v pupeni spirálovitě stočené. Na bázi řapíku bývají vytrvalé chlupy, ostny chybějí. Sterilní a fertilní listy se neliší nebo jen málo. Žilnatina v posledních segmentech listů je zpeřená, s volnými, jednoduchými nebo vidličnatě větvenými žilkami.  Výtrusné kupky se tvoří na konci žilek při okraji listů. Kupky jsou chráněny 2 chlopněmi: vnitřní je tenká, vnější je tlustá, tvořená ztlustlým koncem žilky a za zralosti se otevírající. Sporangia jsou početná, s nepřerušeným prstencem, obsahující 64 spor. Spory jsou kulovité nebo čtyřhranné. Gametofyt je nadzemní, zelený, srdčitý nebo protáhlý.

Rozšíření.

Čeleď diksoniovité zahrnuje v současném taxonomickém pojetí asi 30 druhů ve 3 rodech. Vyskytuje se porůznu v tropech a v subtropech. Není zastoupena v Africe. Nejvíce druhů roste na tichomořských ostrovech a v jihovýchodní Asii a Australasii. Největší rod, diksonie ("Dicksonia", asi 20 druhů), je rozšířen v jihovýchodní Asii a australské oblasti od Malajsie po ostrovy Samoa, v tropické Americe a na ostrovech Juan Fernandez. Rod "Calochlaena" zahrnuje 5 druhů. Vyskytují se v Melanésii, Polynésii a východní Austrálii. "Lophosoria quadripinnata" roste v tropické Americe od Mexika po Chile a jižní Brazílii.  V Evropě není čeleď "Dicksoniaceae" zastoupena (jediný evropský zástupce, "Culcita macrocarpa", byl přeřazen do samostatné čeledi "Culcitaceae").

Taxonomie.

Výsledky molekulárních studií ukázaly, že čeleď "Dicksoniaceae" v klasickém pojetí je parafyletická. Na základě studie, publikované v roce 2006, byl rod "Culcita" přeřazen do samostatné čeledi "Culcitaceae" a rod "Cibotium" do čeledi "Cibotiaceae".

Význam.

Diksonie "Dicksonia antarctica" je pěstována v klimaticky příhodných oblastech světa jako okrasná stromová kapradina. Snese teploty až -10 °C, roste však dosti pomalu. Dřeň vrchní části kmene obsahuje škrob a Aboridžinci ji v Austrálii využívali jako zdroj potravy.  Některé druhy diksonií jsou k vidění ve sklenících Pražské botanické zahrady v Tróji.

Přehled rodů.

"Calochlaena", "Dicksonia" (včetně rodu "Balantium"), "Lophosoria"

Diksoniovité ("Dicksoniaceae") je čeleď kapradin z řádu cyateotvaré. Jsou to stromovité kapradiny s přímým nevětveným kmenem nesoucím na vrcholu růžici velkých listů. Rostou v tropech a subtropech Asie, Austrálie a Ameriky. Nejznámějším zástupcem je diksonie.

Les Dicksoniaceae forment une famille de fougères arborescentes des régions tropicales, subtropicales et tempérées. Les espèces de cette famille sont généralement considérées comme plus primitives que celle de la famille des "Cyatheaceae". Plusieurs taxons datant du début du Jurassique sont connus.


Historie.

S narůstající popularitou v heavy metalu během začátku 1980, kytaristé začali hledat kytary více vhodné k novému stylu, a to jak z hlediska vzhledu (více "špičatý" Agresivní design) a hratelnosti (v snadnosti hraní a tlustší tón, který zní dobře s hi-gain zesilovačem). Kytaristé, jako Ritchie Blackmore, Jon Roth Uli a Dave Murray používali Fender Stratocaster, ale každý z nich měl drobné úpravy provedené na svojem nástroji, aby vyhovoval jeho individuální herního stylu.  Eddie Van Halen jako první sestavil kytaru se superstrat vlastnostmi. Nespokojený s výkonem tehdy dostupných obchodně-off-the-police kytar, Van Halen snažil vytvořit hybridní instrument, který by vyhovoval jeho akrobatickému hernímu stylu. Akciové snímače příslušné Fender Stratocaster byly hlučné, a postrádali výkon nutný řídit zesilovač do tvrdého zkreslení (charakteristika zvuku Van Halen), ale tvar těla a široký hrací rozsah tremola Fender Fulcrum k němu. Zanícený tinkerer, Van Halen sestavil Boogie orgánům Stratocaster: tělo tenké, 21-pražcový javorový krk a vysoce výkonný humbucking Gibson PAF v slot Bridge. Tato kytara, známá jako "Frankenstrat" byla uváděna na debutovém albu "Van Halen Van Halen", a zobrazená na obalu alba. Kytara byla později přemalována krycím červeným povrchem, a měla různé humbucker snímače v průběhu let, některé z nich na zakázku. Brzy, ostatní kytaristé a luthiers použily také podobné vlastní změny svých nástrojů. Mnohé zdroje citují Grover Jackson jako jednoho z prvních (a nejvlivnější) kytarových tvůrců v oboru - kytary se všemi rysy superstrats, přitom již v roce 1981. Později byly všechny tyto zlepšení integrovány do továrního Jacksonova Soloist modelu.

Hromadná výroba.

Kolem 1983-1984, společnosti jako Kramer,Jackson,Charvel,Yamaha,Aria,Ibanez a Hamer začala masová výroba designu superstrat kytary vzhledem k rostoucí poptávce na trhu. Rostoucí popularita heavy metalu vedla k celé nové generacy kytaristů.Některé příklady kytar uváděné na trh k tomuto konkrétnímu publiku patří:  Během zbytku 1980, vzhledem k obrovské marketingové úspěchu, většina kytarových firem měla alespoň jeden model superstrat v sériové výrobě.

Superstrat (někdy hláskován jako sooper strat nebo super-strat) je název pro elektrickou kytaru, která se podobá designu Fender Stratocaster, ale s rozdíly, které jasně odlišují od standardní Stratocaster, obvykle zajišt'uje jiný styl hry. Rozdíly obvykle (ale ne vždy) patří více špičaté agresivní vypadající tělo a krk, různé tvary tonewoods, zvýšený počet pražců, použití humbucking snímačů a Floyd Rose tremolo systémů. Neexistuje žádná formální definice superstrat, kategorizace je stále z velké části k oblíbenému názoru a velmi závisí na umělci spojeném s konkrétním modelem a jak je uváděn na trh. Superstrats jsou obecně vhodné pro heavy metal, protože hrají s high-gain zkreslením.

Super Strat (aussi typographié Super-strat ou Superstrat) est le nom donné à un concept de guitares électriques ressemblant à la Fender Stratocaster mais incluant des modifications qui la démarquent franchement de celle-ci afin de convenir à d'autres styles de jeu. Les Superstrats ne sont pas considérées comme des copies de Stratocasters et le terme « super-strat » ne désigne pas non plus des Stratocasters de qualité supérieure.


Mládí a vzdělání.

Sulemanová se narodila v Fullertonu v Kalifornii. Je jediným dítětem Angely Victorie (narozené v roce 1940) a Edwarda Doud Sulemana (američan s asyrskými a iráckými kořeny), který se narodil v roce 1942. Její rodiče se vzali v Las Vegas v roce 1974 a rozvedli se v roce 1990.  V roce 1993 ukončila studium střední školy Nogales High School. Pak získala licenci v oboru psychiatrického technika a pracovala jako technik v Metropolitní státní nemocnici. Navštěvovala Kalifornskou státní univerzitu ve Fullertonu a v roce 2006 získala bakalářský titul v oboru "rozvoj dětí a adolescentů". Sulemanová se vrátila na CSUF studovat magisterský titul v oboru poradenství, ale vypadla z programu v roce 2008.

Manželství a rozvod.

V roce 1996 si vzala Marca Gutierreze. Rozešli se v roce 2000. Gutierrez pak požádal v listopadu 2006 o rozvod. Rozvod úředně nabyl platnost v lednu 2008. V rozhovoru v Inside Edition Gutierrez vysvětlil, že důvodem jejich rozvodu byly neúspěšné pokusy mít děti. Sulemanová byla zoufalá a chtěla se pokusit o umělé oplodnění, ale Gutierrez nepodporoval nápad mít děti zkumavky a odmítl účastnit se řízení. Gutierrez řekl, že není otcem žádného z dětí Sulemanové a že přeje své bývalé manželce jen to nejlepší. Gutierrez se později znovu oženil a má dvě děti.

Děti.

Sulemanová započala IVF léčbu v roce 1997, když jí bylo 21 let, pod vedením Dr. Michaela Kamrava, který byl vyloučen z Americké společnosti pro reprodukční medicínu v říjnu 2009. V roce 2001 Sulemanová porodila své první dítě, syna jménem Elijah. Poté se jí v roce 2002 narodila první dcera, Amerah (také pomocí IVF léčby). Potom se jí ve třech po sobě jdoucích těhotenstvích narodily celkem čtyři děti (v jednom případě se jednalo o dvojčata).

Osmerčata.

V roce 2008 Sulemanová uvedla, že měla šest embryí, která zbyla z její předchozí IVF léčby. Podle norem by do ženy jejího věku měla být implantována 2 - 3 embrya, jenže v jejím případě se do jejího těla implantovalo všech 6 embryí, protože nechtěla, aby zbývající embrya byla zničena. Údajně se šest implantovaných embryí uchytilo a ze dvou vznikla dvojčata, což mělo za následek vznik osmerčat. V červnu 2011, během jednání kalifornské lékařské vyšetřovací rady, bylo zjištěno, že dr. Kamrava implantoval celkem dvanáct embryí, což je hrubé porušení pravidel. Po prostudování případu Sulemanové a s ohledem na další tři případy lékařská komise Kalifornie odhlasovala zrušení lékařské licence doktora Kamrava, platné od 1. července 2011.  Zpráva o narození osmerčat způsobila mezinárodní mediální rozruch. Reakce veřejnosti byla velmi negativní, včetně vyhrůžek smrtí. Také vyvolala velkou veřejnou diskuzi, zdali je rozhodnutí Sulemanové mít tak velký počet dětí správné. Mnoho lidí též vyjádřilo znepokojení nad tím, že tímto rozhodnutím zbytečně zatížila daňové poplatníky prostřednictvím veřejné podpory matek. Sulemanová tvrdí, že je schopna živit své děti. Řekla, že se plánuje vrátit do školy a dokončit magisterský titul v oboru poradenství, ale záznamy ukazují, že Sulemanová je v současné době nezaměstnaná poté, co měla zdravotní potíže v letech 2002 a 2008.  V březnu 2009, Sulemanová koupila nový dům ve městě La Habra, Osmerčata oslavila své první narozeniny 26. ledna 2010. Sulemanová řekla časopisu People: "Nemůžu moc spát, maximálně dvě nebo tři hodiny v noci. Ale nadále se pohybuji vpřed svým životem a snažím se být nejlepší matkou, jakou mohu být."  V červnu 2011 v rozhovoru pro In Touch Weekly Sulemanová údajně řekla: „Nenávidím děti, které mě otravují... Samozřejmě, že je mám ráda – ale mnohdy mi bych je mít nechtěla“ Sulemanová později řekla, že časopisu rozhovor neposkytla, nicméně po třech týdnech se na veřejnosti objevila záznamová páska z rozhovoru.  Svou rodinu i sebe medializovala, jak se dalo, aby vyvázla z dluhů. Nakonec musela vyhlásit osobní bankrot. Zdá se ale, že od té doby „seká dobrotu“ - nebylo o ní dlouho slyšet.

Nadya Sulemanová (nepřechýleně "Suleman", * 11. červenec, 1975, Fullerton (Kalifornie)) je Američanka mezinárodně známá díky tomu, že se jí v lednu 2009 narodila osmerčata. Osmerčata Sulemanové jsou teprve druhá kompletní osmerčata, která se narodila živá ve Spojených státech amerických. Okolnosti jejich narození spolu s pozdějším narozením dalších osmerčat během jednoho týdne vedly k diskusi v oblasti asistované reprodukce, stejně jako k vyšetřování ze strany lékařské rady Kalifornie v oblasti plodnosti za účasti odborníka.

Natalie Denise Doud-Suleman, née sous le nom Nadya Denise Suleman le à Fullerton en Californie, et surnommée "Octomom", est une Américaine révélée par les médias après avoir donné naissance à des octuplés en, devenant ainsi la seconde personne donnant naissance à des octuplés aux États-Unis. Les enfants de Nadya Suleman survivent plus d'une semaine après leur naissance, établissant ainsi un nouveau record mondial de survie pour des octuplés. Les conditions entourant cette naissance ont suscité une controverse sur l'utilisation des techniques de procréation médicalement assistée ainsi qu'une enquête de la Commission médicale de Californie sur les spécialistes impliqués.


Mládí.

Compton byl hvězdným sportovcem na University of California, Los Angeles (UCLA), v jejíž barvách se stal jedním z nejlepších univerzitních baseballových chytačů v roce 1942. Jedním z jeho spoluhráčů na univerzitě byl legendární Jackie Robinson. Compton vynikal v tělesné výchově, jeho vedlejším oborem byla pedagogika. V roce 1940 se stal členem studentského klubu Fí Kappa Psí. 1. ledna 1943 hrál společně s týmem UCLA v legendárním utkání Rose Bowl.

Vojenská služba.

Na univerzitě se Compton zúčastnil důstojnického výcviku pod vedením velitele kadetů Johna K. Singlauba. V prosinci 1943 se pak připojil k americké armádě, která ho přidělila pod Easy Company, která byla částí 2. praporu 506. parašutistického pěchotního pluku 101. výsadkové divize Spojených států amerických, krátce před počátkem Operace Overlord v Normandii. Při útoku na Brécourt Manor patřil do skupiny, která pod vedením poručíka Richarda Winterse přepadla německou baterii o čtyřech 105milimetrových houfnicích pálících na Utah Beach, které i s posádkou baterie zničila. Za tuto akci byl Compton vyznamenán Stříbrnou hvězdou. Akce je vyobrazena ve druhé epizodě miniseriálu "Bratrstvo neohrožených".  V roce 1944 byl Compton střelen do zadnice při Operaci Market Garden, neúspěšném pokusu spojenců o obsazení četných mostů v Nizozemsku a překročení řeky Rýn do Německa. Po částečném zotavení se vrátil k Easy Company a bojoval v zimní Bitvě v Ardenách. V lednu 1945 Compton opustil Easy Company.Byl stažen z boje kvůli omrzlé noze, následně došlo k přesunu Comptona mimo bojiště kvůli bojové únavě, poté, co viděl dva ze svých blízkých přátel, seržanta Josepha Toye a seržanta Williama Guarnera, jak oba přišli o svou pravou nohu při dělostřeleckém útoku.

Vyznamenání.

Compton získal za své hrdinské činy ve válce Stříbrnou hvězdu, Purpurové srdce, Presidential Unit Citation, a další vyznamenání, mezi které patří Medaile za službu v obraně Spojených států, Medaili za účast v kampani v Evropě, Africe a na Středním východě, Medaili za vítězství ve 2. světové válce, Válečný kříž, Medaili za osvobození Francie, Odznak bojové pěchoty a Parašutistický odznak se dvěma bronzovými hvězdami za seskoky.

Poválečné období.

V roce 1946 získal Compton nabídku na angažmá v nižší baseballové lize, kterou odmítl, aby se mohl soustředit na právnickou kariéru. V říjnu 1947 se oženil s Donnou Newman, se kterou měl dvě adoptované děti. V Los Angeles navštěvoval právnickou školu Loyola Law School, v roce 1946 začal pracovat pro policii, kde se stal detektivem divize vyšetřovací vloupání do domů. Roku 1951 opustil policii a stal se jedním z náměstků okresního prokurátora. O 13 let později byl povýšen na hlavního zástupce okresního prokurátora.  Právě v období, které strávil jako prokurátor, se mu podařilo dostat za mříže Sirhana Sirhana usvědčeného za vraždu Roberta F. Kennedyho. V roce 1970 jej tehdejší guvernér Ronald Reagan jmenoval přísedícím u kalifornského odvolacího soudu. Do důchodu odešel v roce 1990 a od té doby až do své smrti sídlil ve státě Washington.  Comptonovy vzpomínky, vydané v knize "Call of Duty" a sepsané za pomoci Marcuse Brothertona, byly vydány v květnu 2008 nakladatelství Berkeley Publishing. V lednu 2012 se konala oslava Comptonových 90. narozenin, na které mezi 200 hosty nechyběli herci ze seriálu "Bratrstvo neohrožených", Michael Cudlitz, James Madio, Richard Speight, Jr., ani Neal McDonough, který v seriálu hrál právě Comptona. Compton a McDonough se při natáčení seriálu seznámili a zůstali i nadále v kontaktu. Hercův syn Morgan získal na počest Comptona přezdívku „Malý Buck“.  V lednu 2012 Compton prodělal infarkt a o měsíc později, 25. února 2012 skonal v domě své dcery v Burlingtonu, ve státě Washington. Jeho žena Donna zemřela roku 1994, Compton po sobě zanechal dvě dcery a čtyři vnoučata.

Lynn Davis „Buck“ Compton byl soudce kalifornského odvolacího soudu a vedoucí žalobce v případu Sirhana Sirhana, vraha Roberta F. Kennedyho. Předtím, mezi lety 1946 a 1951 sloužil jako policista v Los Angeles, během 2. světové války byl důstojníkem Easy Company z 2. praporu 506. parašutistického pěchotního pluku 101. výsadkové divize armády Spojených států amerických. Osudy této roty, a tudíž také samotného nadporučíka Comptona, byly vyobrazeny v miniseriálu HBO zvaném "Bratrstvo neohrožených", kde jej hrál Neal McDonough.

Lynn Compton dit Buck Compton ( à Los Angeles - à Burlington) est un officier de l'US Army et un vétéran de la Seconde Guerre mondiale. Durant ce conflit, il est affecté à la Easy Company du régiment d'infanterie parachutée de la aéroportée avec laquelle il combat en France et en Belgique.


Geografie.

Od zbývajícího území Gruzie Tušetii na jihu odděluje hlavní hřeben Velkého Kavkazu, od Čečenska Boční kavkazský hřbet.  Na západě hraničí s historickou oblastí Chevsuretie, se kterou je spojena stezkou přes sedlo Acunta. Odvodňuje ji řeka Andijské Kojsu.  Tušetie se dělí se na tři oblasti a jeden subregion podle údolí řek, které se vyznačují značnými výškovými rozdíly:  Pod vesnicí Šenako u lokality "Ageurta" vzniká soutokem Pirikitské a Gomecarské (Thušské) Alazani řeka Andijské Kojsu, která odtéká do Dagestánu a po soutoku s Avarským Koisu se jako řeka Sulak vlévá do Kaspického moře.  Údolí Pirikiti a Gomecari jsou oddělena hřbetem Makratela (, v překladu „nůžkový hřeben“) s planinami a několika průchozími průsmyky. Nejvýznamnější je průsmyk Nakle-choli ve výšce 2903 m mezi vesnicemi Češo a Verchovani. Centrálním místem je Omalo nad soutokem Čančachovanské (Chiské) a Gomecarské (Thušské) Alazani.

Historie.

Oblast byla součástí Gruzínského království, po jeho rozpadu v 15. století přešla pod království Kachetie. Kvůli nájezdům ze sousedních zemí byly budovány obranné a strážní věže.  Během německé invaze do Sovětského svazu za druhé světové války došlo v oblasti k menším protisovětským nepokojům, které pravděpodobně souvisely s rozsáhlejšími událostmi v sousedním Ingušsku.

Obyvatelstvo.

Tušetii obývají Gruzínci označovaní jako "Tušebi". Historicky byla sídla rozmístěna ve čtyřech skupinách: v údolí Cova, podél řeky Thušská Alazani, podél řeky Pirikitská Alazani a u soutoku obou řek. V současnosti oblast sestává z deseti vesnic, z nichž největší je Omalo s pevností Keselo, dalšími jsou například v údolí Pirikitské Alazani Dartlo s pevností Kvavlo, Češo nebo Parsma.

Hospodářství.

Hlavním odvětvím je chov dobytka, zejména skotu a ovcí. Pastevci tráví léto v horách a na zimu se přesunují do nížiny u Alvani. Místní sýry a kvalitní vlna bývaly vyváženy do Evropy a Ruska. Kvůli specifickým místním náboženským zvyklostem se nechovají prasata.

Ochrana přírody.

Prakticky celá Tušetie je chráněným územím, přírodní rezervace byla vyhlášena v roce 1980 a současná úprava platí od roku 2003. Chráněné území je rozčleněno na přísnou přírodní rezervaci (kategorie IUCN I, asi 10 000 ha), do které patří části říčních údolí, národní park (kategorie IUCN II, asi 80 000 ha) a chráněnou krajinnou oblast (kategorie IUCN V, asi 30 000 ha), kam spadají všechny vesnice, sídla pastevců a přilehlé pastviny. Na plánech péče pro chráněnou krajinnou oblast se podílí odborníci z České republiky.  V oblasti se nacházejí borovicové lesy, které v nadmořské výšce nad 2000 m přechází v březové, horní hranice lesa odpovídá výšce kolem 2600 m. Alpinské pásmo je charakteristické porosty rododendronů. Ve flóře Tušetie je zastoupeno asi 230 kavkazských endemitů jako například bříza "Betula raddeana", prvosenky "Primula luteola" a "Primula juliae" nebo rododendron "Rhododendron caucasicum".  Vyskytuje se zde 60 druhů savců, mezi nimi kozorožec dagestánský ("Capra cylindricornis"), kamzík horský, koza dagestánská ("Capra aegagrus aegagrus"), srnec obecný, medvěd hnědý, vlk obecný nebo rys ostrovid. Nejistou je přítomnost levharta perského ("Panthera pardus saxicolor"), známky jeho pobytu byly v oblasti nalezeny. Ze 120 druhů ptáků žijí na skalách sup bělohlavý, orlosup bradatý a orel skalní. Z plazů se vyskytuje užovka hladká a zmije Ursiniho ("Vipera ursinii"), v řekách je hojný pstruh obecný potoční.

Administrativa a doprava.

Dnes je Tušetie součástí okresu Achmeta v kraji Kacheti. S okresním městem Achmeta je spojena přes průsmyk Abano horskou silnicí, která je v zimě neprůjezdná.

Tušetie, též Thušsko () je historická oblast na severovýchodě Gruzie, při hranici s Čečenskem na severu a Dagestánem na východě.

La Touchétie (en, transcrit parfois Tushéti) est une région historique de la Géorgie, inscrite au patrimoine mondial de l'UNESCO.


Charakteristika.

Rozštěp obličeje je vrozená vývojová vada, která může mít různou intenzitu. Rozštěpy mohou být jednostranné nebo celkové oboustranné. Mohou zasahovat ret, čelist a patro na obou stranách či se naopak může jednat jen o naznačený rozštěp rtu.  Zcela samostatnou skupinou jsou izolované rozštěpy patra, kdy může být zasaženo měkké i tvrdé patro či jen patro měkké. Nemusí se vždy jednat nesrostení tkání patra (otvor v patře), ale i o pouhé špatné upnutí svalů či zdvojení krčních mandlí.

Vznik.

Rozštěpy obličeje vznikají mezi 6.-12. týdnem těhotenství tím, že nedojde k přirozenému spojení střední a boční části obličeje. Pokud středový a boční výběžek vyvíjejícího se obličeje nesplyne na jedné straně, vznikne rozštěp rtu, který může zasahovat až do čelisti, jednostranný levostranný nebo pravostranný, pokud na obou stranách, vznikne rozštěp oboustranný. Nedojde-li současně ke spojení patra sklopením z bočních stran, vzniká rozštěp celkový.  Izolovaný rozštěp patra vznikne při správném vývoji rtu, ale nespojením patrových výběžků ve střední čáře.

Klasifikace.

Mezinárodní statistická klasifikace nemocí a přidružených zdravotních problémů MKN-10 dělí obličejové rozštěpy na:  Q 35 rozštěp patra  Q 36 rozštěp rtu Q 37 rozštěp rtu i patra

Léčba rozštěpu.

Léčba rozštěpu obličeje je dlouhodobá. Trvá od narození do dospělosti a i v dospělosti je potřeba počítat například s výměnou zubních náhrad, pokud vinou rozštěpu čelisti některý z řezáků chybí. Dosahuje však za spolupráce celého lékařského týmu specialistů a rodičů malého pacienta a později pacienta samotného výborných výsledků. Vhodně zvolenou a odborně vedenou léčbou se rozštěp nestává fyzickým ani sociálním handicapem.  Léčbu popisuje kniha, zpracovaná ve spolupráci s odborníky na problematiku rozštěpů, s názvem Pro tvůj šťastný úsměv.

Specialisté na léčbu rozštěpu.

V České republice jsou odborníci na léčbu rozštěpů soustředěni v rozštěpových centrech v Praze a v Brně. Na léčbě se postupně, v závislosti na věku a vývoji jedince, podílejí specialisté z oborů plastické chirurgie, ortodoncie, stomatologie, logopedie, otolaryngologie, genetiky, pediatrie, psychologie, protetiky a implantologie. Rozštěpové centrum je zařízení, kde jsou soustředěny ambulantní ordinace lékařů, lůžková část včetně jednotky intenzivní péče a operační sály.

genetika.

Příčina vzniku rozštěpu je vždy kombinací vnějších a vnitřních vlivů, které působí na plod. Pouze 20 % těchto vad je dáno genetickým základem přeneseným na dítě od rodičů, 60 -70 % vzniká jako vada nová ze zevní příčiny a 10-20 % je kombinací obou vlivů. Zevní příčina jsou fyzikální (např. úrazy v těhotenství, vysoká teplota), toxické látky, které jsou známé jako teratogeny a negativně ovlivňují vývoj plodu (např. chemikálie, některá antibiotika, vitamín A, viry, hormony, kouření, alkohol a další) a v neposlední řadě biologické jako je například virová infekce, poruchy ve výživě plodu, vícečetné těhotenství, vyšší věk matky, další onemocnění matky nebo stres, gynekologické onemocnění, porucha výživy a podobně. Pro vznik rozštěpu musí působit vždy několik vlivů současně a jednoznačně kritické období pro vznik je rané těhotenství, a to období mezi 6.-12. týdnem. Jako prevence vzniku vývojových vad se doporučuje zdravý životní styl, užívání kyseliny listové tři měsíce před početím a v prvním trimestru.  V České republice se rodí 160-180 dětí s obličejovým rozštěpem ročně.  Genetická poradna je doporučovanou součástí rozštěpového centra.

pediatrie.

Pediatr od narození sleduje celkový vývoj dítěte stejně jako u všech ostatních dětí a podílí se na léčbě případných přidružených onemocnění. Děti s rozštěpy mohou častěji trpět záněty horních cest dýchacích a středouší.  Pediatrická léčba nemusí být součástí rozštěpového centra.

plastická chirurgie.

Primární operace uzávěru rozštěpu se v ČR provádí ve třech fázích. Nejprve rozštěp rtu, poté patra a nejpozději čelisti. Různost načasování má důležité medicínské důvody.  Operace uzávěru rozštěpu rtu se provádí co nejdříve, tedy již v kojeneckém věku, mobilizací a následným sešitím všech struktur rtu (sliznice, svaloviny a kůže) ve správných anatomických vrstvách. V rozštěpovém centru Kliniky plastické chirurgie FN Královské Vinohrady v Praze a v rozštěpovém centru Kliniky plastické a estetické chirurgie FN u sv. Anny v Brně se provádí od tří měsíců věku dítěte. Výhody spočívají v letité zkušenosti s tímto typem operací. V dětské nemocnici FN Brno a ve FN Motole se provádí krátce po narození dítěte. Je na rozhodnutí rodičů, po konzultaci s odborníky, které načasování zvolí. Obě načasování, jak se ukazuje, mají své výhody i nevýhody.  Operace uzávěru rozštěpu patra se doporučuje provést ve věku 9-12 měsíců. Provádí se posunem slizničních laloků a svaloviny měkkého patra.  Operace defektu čelisti se načasuje na základě výměny chrupu u dětí ve věku 9-11 let. Provádí se vložením spongiózního kostního autotransplantátu, odebraného převážně z lopaty kosti kyčelní pacienta a vložením do defektu čelisti.  Před nástupem do školy se provádějí různé korekční operace, v případě potřeby reoperace patrohltanového uzávěru. Po ukončení růstu se provádí korekce rtu nebo nosu z hlediska estetiky a pokud je potřeba, provádí se chirurgický posun čelisti ke korekci skusu. Potřeba operací je individuální u každého pacienta a závisí na rozsahu rozštěpu.  Chirurgická léčba je součástí rozštěpového centra.

psychologie.

Narození dítěte s rozštěpovou vadou může představovat emocionální zátěž pro rodinu a později i pro postiženého jedince. Psycholog pomůže překonat potíže, vyrovnat se se stresovou situací. Publikace pro děti Můj svět s kamarády seznamuje jednoduchým způsobem děti s jejich vrozenou vadou a je psychologickou pomůckou.  Psychologická léčba je doporučovanou součástí rozštěpového centra.

stomatologie.

Péče o chrup pacientů s rozštěpem vyžaduje větší pečlivost od pacienta i lékaře. Péče zahrnuje správnou výživu, dokonalou hygienu dutiny ústní, ošetření začínajících kazů. Počet řezáků u dětí s rozštěpem zasahujícím čelist bývá někdy zvětšen, jindy zmenšen. Také tvarově se často zuby v rozštěpu liší od zubů normálních. Nemusí být též pravidlem, aby po vypadnutí malého mléčného řezáku vyrostl na jeho místě stálý řezák. Je nutno nezanedbávat ošetření kazů mléčných zubů, aby dítě neztratilo předčasně některé zoubky, zejména špičáky a poslední mléčné stoličky, které jsou důležité pro správný růst stálého chrupu. Činnost všech 20 mléčných zubů a později 28 až 32 stálých zubů pomáhá přirozenému vývoji čelistí. Je mylný názor, že není třeba ošetřovat mléčné zuby, protože stejně vypadnou a budou nahrazeny stálými. Zdravý chrup, i mléčný, je pomocníkem k celkovému zdravotnímu stavu člověka. Onemocnění zubů bývají příčinou místních onemocnění, jako jsou záněty okostice nebo abscesy, i celkových onemocnění. Dětský chrup má pro vývoj dítěte stejný význam jako stálý chrup, protože připravuje rostoucímu organismu potravu a vytváří podmínky pro stálý chrup. Zdravý základ chrupu je dán již v těhotenství správnou výživou a celkovým dobrým stavem matky. Po narození je nadále ovlivňován dobrou výživou dítěte a od prořezávání prvních mléčných zubů každodenní péčí o ně.  Stomatologická léčba je doporučovanou součástí rozštěpového centra.

ortodoncie.

Ortodontická léčba je vždy plánována a poskytována ve spolupráci s ostatními odborníky, zejména s chirurgem, protetikem a stomatologem. Ortodontická péče o pacienta s rozštěpem, obzvláště pokud rozštěp zasahuje i čelist, je dlouhodobá. Jejím cílem je dosažení správného postavení zubů a správného skusu obou čelistí. Tím je zlepšena funkce chrupu a zároveň je zlepšen estetický výsledek celé léčby. Neléčená závažná ortodontická vada by byla pro pacienta komplikací na celý život.  Ortodontická léčba je součástí rozštěpového centra.

otorhinolaryngologie - ORL.

Rozštěp obličeje, který postihuje i patro, zasahuje do fyziologických funkcí uší, nosu a krku. Podle rozsahu rozštěpu se může projevit i v otologické problematice, která se stejně jako u zdravých dětí výrazně mění s věkem. V časném dětském věku se mohou objevit častější akutní a chronické záněty středního ucha. U rozštěpových pacientů stejně jako u zdravých pacientů se náchylnost k zánětům výrazně mění s věkem. Vlivem špatné funkce Eustachovy trubice, která spojuje střední ucho s nosohltanem, dochází k poruše vyrovnávání tlaku ve zvukovodu a tím k deformacím bubínku. V uchu se hromadí tekutina a vzniká zánět, který pokud zůstane neléčen, může způsobit nevratné změny sluchu. Hromadění tekutiny ve středouší lze léčit vložením speciálních trubiček, nazývaných gromety, do bubínku, které umožní ventilaci středouší.  Otorhinolaryngologická léčba je součástí rozštěpového centra.

foniatrie.

Foniatrická péče se věnuje fyziologii a patofyziologii, řeší klinickou problematiku, diagnostiku, léčbu a léčebnou rehabilitaci poruch řeči, hlasu a vad sluchu, funkcí, které tvoří fyziologický základ dorozumívání mezi lidmi. Protože střední obličejová část je součástí hlasového a řečového aparátu člověka, tak její postižení rozštěpem způsobuje závažnou poruchu komunikace, a proto vyžaduje péči foniatra a logopeda. Foniatr sleduje vývoj řeči společně s logopedem a případne doporučí společně s ORL lékařem centra reoperaci patrohltanového uzávěru.  Foniatrická léčba je součástí rozštěpového centra.

logopedie.

Pomáhá ke správné tvorbě jednotlivých hlásek, slov i vět a tím ke správné řeči. Základní tón lidského hlasu vzniká v hrtanu rozkmitáním hlasivek. Každý člověk má jiné zabarvení hlasu. Vlastní hlásky pak vznikají vzájemným artikulačním kontaktem mluvidel v pěti artikulačních okrscích. Pro správnou produkci řeči je důležitý správně fungující patrohrtanový uzávěr. Neoperovaný rozštěp nebo špatně fungující patrohltanový uzávěr narušuje komunikační schopnost (porucha rezonance, porucha artikulace a obtížně srozumitelná řeč). Odborně se narušení zvuku řeči u rozštěpů nazývá palatolálie.  Jakmile je dítě schopno po operaci spolupracovat s klinickým logopedem, začíná individuální logopedická léčba, která je nutná u 50-80 % dětí. Nejdříve se upravuje výslovnost samohlásek a poté postupně úprava hlásek tvořených rtem, zuby, patrem a jazykem. Vyvozené hlásky jsou vždy fixovány a automatizovány do normální řeči. Průběžně je procvičován patrohltanový uzávěr. Do 2-3 let věku by měl foniatr posoudit kvalitu patrohltanového uzávěru a ve spolupráci s chirurgem naplánovat eventuální možnou korekční operaci. Léčba palatolalie by měla být záležitostí předškolního věku, zcela správné řeči se dá za předpokladu správné funkce patrohltanového uzávěru docílit u dětí do věku šesti let. Někdy je však logopedie záležitostí na více let.  Stupeň palatolalie závisí na rozsahu rozštěpu, na postižení čelisti a chrupu, na přítomnosti poruchy sluchu, na mentálních schopnostech a vlivech okolního prostředí a samozřejmě na včasnosti a kompletnosti léčebné péče. Základy logopedické léčby pacientů s rozštěpy popisuje kniha Mami, tati – procvičujte se mnou.  Logopedická léčba je součástí rozštěpového centra.

protetika.

Zhotovení fixního můstku s využitím okolních zdravých zubů. Po provedení zhodnocení chrupu protetik posoudí, kolik zubů bude třeba použít pro zhotovení můstku, aby můstek byl dostatečně pevný a plnil dlouhodobě svoji funkci. Většinou je potřeba obrousit více okolních zubů a dochází tedy k trvalému poškození zdravých zubů pro potřeby protetiky. Po obroušení potřebného počtu zubů se provede a osadí můstek z kvalitního materiálu, který má dlouhou životnost. Materiál na provedení fixního můstku musí být odlehčený, aby co nejméně zatěžoval čelist s defektem a aby přitom můstek byl plně funkční. Můstek je nutné provést esteticky v souladu s ostatními okolními zuby, a to nejen velikostí, ale i barevností.  Protetická léčba nemusí být součástí rozštěpového centra, ale je nezbytné vyhledat odborníka se zkušeností v rozštěpové problematice. Zpravidla ho je schopen doporučit ortodontista rozštěpového centra.

implantologie.

Po posouzení, zda je kost v místech, kde proběhlo doplnění kosti autogenním štěpem z lopaty kyčelní, dostatečně pevna a tvoří pevný podklad pro zavedení implantátu. Pokud je kost nedostatečná, přistupuje se k augmentaci kosti, což u rozštěpů může znamenat i vytvoření kosti nové. V tomto případě je nutné v části, kde čelist zasáhl rozštěp, ať už jednostranný nebo oboustranný a vytvořila se mezera, provést doplnění kosti umělým materiálem v podobě granulí nebo bločku a vytvořit pevnou strukturu. Zavedením implantátů, titanových šroubů, na které se nasadí pevná korunka nebo můstek, se nahradí chybějící zuby. Korunka se provede esteticky v souladu s ostatními okolními zuby velikostí i barevností. Implantologická léčba je méně invazivní a není destruktivní pro okolní zdravé zuby. Kostní tkáň i titanové implantáty se dobře přijímají a u rozštěpových pacientů je maximální úspěšnost.  Implantologická léčba nemusí být součástí rozštěpového centra, ale je nezbytné vyhledat odborníka se zkušeností v rozštěpové problematice. Zpravidla ho je schopen doporučit ortodontista rozštěpového centra.

Společenská odpovědnost.

V celém světě vznikly na podporu lidí narozených s rozštěpovou vadou obličeje podpůrné organizace, které spolupracují s rozštěpovými centry. V České republice se v roce 2005 zformovala první organizace – Občanské sdružení Šťastný úsměv. V roce 2015, na základě legislativních změn v ČR, se toto sdružení dobrovolníků přetransformovalo na zapsaný spolek Šťastný úsměv, z.s.. Dále v ČR na podporu lidí s rozštěpy působí spolek Za novým úsměvem, z.s. Spolek klientů a přátel rozštěpového centra Praha.  Rozštěpové vady obličeje, ačkoliv se situace zlepšila, zůstávají i přes veškerou snahu o osvětu ze strany těchto neziskových organizací tabuizovány a mýtizovány. Problém, o kterém se nemluví, vzbuzuje obavy, způsobuje nepochopení a nedorozumění. Neznalost a obava z nepřijetí dítěte společností, obava z výsledku léčby a pocity selhání mnohdy vedou matky k ukončení těhotenství po prenatální diagnostice i typické, nonsyndromové rozštěpové vady.

Známé osobnosti s rozštěpem.

Tutanchamon (1341–1323 př. n. l.) – egyptský faraon. Archeologové potvrdili, že měl mírný rozštěp patra. Objevením hrobky se stal významnou osobností egyptských dějin. Hrobka samotná a předměty nalezené v hrobce významným způsobem posunuly lidstvo ve znalostech o egyptologii.  Thomas Malthus (1766–1834) – anglický ekonom a anglikánský pastor se narodil s rozštěpem rtu i patra, vada byla v jeho rodě dědičná. Svými vrstevníky byl popisován jako vysoký a dobře vypadající muž. Jako ekonom vytvořil teorii poptávky a nabídky, kterou ve své době neprorazil, ale později se stala inspirací pro jeho následovníky.  John Henry „Doc“ Holliday (1851–1887) – americký dentista, hazardní hráč a pistolník z Divokého Západu. Narodil se s rozštěpem patra a částečně i rtu a byl operován svým strýcem již ve dvou měsících. Léčba nezanechala téměř žádné stopy kromě nepatrné jizvy. Ani jeho řeč nebyla obzvláště ovlivněna, protože s ním jeho matka řeč procvičovala.  Tad Lincoln – Thomas „Tad“ Lincoln (1853–1871) byl čtvrtým a nejmladším synem prezidenta Abrahama Lincolna a narodil se s kompletním rozštěpem. Rozštěp patra a čelisti byl velmi široký, takže měl velké problémy s příjmem potravy, s řečí a růstem zubů, což ještě více celou situaci zhoršovalo, protože se mu špatně žvýkala strava. Jako dítě byl neposedný, nechodil do školy a učili ho soukromí učitelé. Tad měl volný pohyb po Bílém domě, kde často rušil i oficiální jednání svého otce.  Louis Wain (1860–1939) byl anglický umělec známý díky svým kresbám, ze kterých na nás shlížejí magické kočičí oči. Narodil se v Londýně jako prvorozený a jediný syn ze šesti dětí. Měl rozštěp rtu a lékaři ho nechtěli poslat do školy dříve, než mu bylo deset let.  Jürgen Habermas (* 1929) je německý filozof a sociolog, narodil se s rozštěpem patra, což se dalo poznat i z jeho řeči. Řadí se mezi nejvlivnější současné světové myslitele. Jeho práce ovlivnily nejen filozofii, sociologii a komunikační studia, ale též politické myšlení.  Stacy Keach (* 1941) – narodil se s jednostranným rozštěpem rtu a tvrdého patra a v dětství prošel mnoha operacemi. Možná i proto byl obsazen do role pistolníka Doc Hollidaye. Americký herec a vypravěč se nejvíce proslavil svými charakterními rolemi ve hrách světoznámých autorů. Stal se čestným předsedou Cleft Palate Foundation a bojuje za to, aby léčba rozštěpu v USA byla plně hrazena z veřejného zdravotního pojištění.  Rita MacNeil (1944), Kanaďanka, se narodila s rozštěpem patra. Stala se slavnou a uznávanou folkovou a country zpěvačkou. Největší úspěch slavila v roce 1987 se svým hitem „Flying On Your Own“ a o tři roky později ve Velké Británii oslovila širokou veřejnost písní „Working Man“. Hudba se jí stala vším, jak sama řekla: „Kdykoli zpívám, cítím se silnější. Hudba je tím nejlepším lékem.“  Cheech Marin (* 1946), vlastním jménem Richard Anthony Marin je americký komik a herec; narodil se s rozštěpem rtu. Je známý také pro svůj hlas, jelikož namluvil mnoho filmových postaviček Disneyho pohádek, jako jsou Lví král, Auta nebo Čivava z Beverly Hills. Navíc se stand-up komik proslavil svým hraným mexickým přízvukem.  Mark Hamill (* 1951) je muž mnoha povolání. Ve svém životopise se může pochlubit profesemi, jako jsou herec, dabér, filmový producent, režisér a spisovatel. Jeho nejvýznamnější role byla postava jménem Luke Skywalker v sérii filmů s názvem Hvězdné války. Narodil s částečným rozštěpem patra.  Wendy Harmer (* 1955) – australská komička, spisovatelka, novinářka a také rozhlasová hvězda, která zářila na nebi showbyznysu více než 30 let. V současné době je šéfredaktorkou webu, který neotřelým ženským způsobem glosuje a komentuje zprávy a novinky ze světa. Narodila se s oboustranným kompletním rozštěpem. Ten jí však byl s ohledem na možnosti tehdejší plastické chirurgie operován až v 15 letech a stehy musely být ponechány celé tři měsíce, aby nedošlo k rozestoupení tkání. Kvůli neoperovanému rozštěpu zažívala nesčetné zkoumavé pohledy od okolí a také šikanu ve škole. Velkou oporou v pubertě jí byla matka, která jí dodávala potřebné sebevědomí a vůli. Wendy na vlastní kůži zakusila těžkosti spojené s rozštěpem, proto začala pomáhat ostatním. Díky tomu, že je velmi známá osobnost, získává finanční prostředky pro organizaci australských lékařů, kteří operují rozštěpy dětem v chudých částech světa.  Tim Lott (* 1956) je americký spisovatel žijící v Londýně se svojí manželkou a čtyřmi dcerami. Narodil se s rozštěpem rtu. Nejprve pracoval jako novinář v hudebním magazínu a pak si otevřel i vlastní nakladatelství. V téměř třiceti letech se rozhodl vrátit do školy a vystudoval historii s politologií. Následně pracoval například jako editor, fejetonista pro Sunday Times nebo jako televizní producent. Jeho prvotina, autobiograficky laděný román, vyšel až v roce 1999 a získal významná ocenění stejně jako jeho následující romány.  Michael Helm (* 1961) je oceňovaný kanadský spisovatel a učitel kreativního psaní na torontské univerzitě. Narodil se s kompletním levostranným rozštěpem.  Richard Hawley (* 1967) je anglický rockový kytarista, zpěvák, hudební skladatel a producent. V současné době účinkuje samostatně, ale dříve působil v mnoha kapelách, jako jsou The Longpigs, Artic Monkeys nebo Pulp. Než se propracoval k sólové kariéře, stálo ho to hodně odhodlání a času. Narodil se s celkovým rozštěpem. Dlouho v životě hledal odvahu a dostatek sebevědomí.  Peyton Manning (* 1976) je bývalý hráč amerického fotbalu, který 18 let nastupoval na pozici quarterbacka. Poslední čtyři sezóny působil v národní lize za tým Denver Broncos. Dříve zářil také v barvách týmu Indianapolis Colt či univerzitním týmu Tennessee Volunteers. Odborníci i fotbaloví fanoušci ho řadí mezi nejlepší zadáky své doby. Je rekordně držitelem pěti cen pro nejužitečnějšího hráče sezóny. V roce 2009 byl vyhlášen listem The Sporting News nejlepším hráčem Národní fotbalové ligy (NFL) a ve stejném roce ho stanice Fox Sports zvolila nejlepším hráčem dekády. Narodil se s rozštěpem patra. Krátce po začátku kariéry v NFL založil Manning vlastní charitativní společnost s cílem pomoci znevýhodněným dětem.  Ljubo Milicevic (* 1981) je původem Australan, který se prosadil ve fotbalu doma i v Evropské lize za kluby jako jsou FC Zurich, FC Thun nebo Hajduk Split. Narodil se s kompletním jednostranným rozštěpem.  Owen Schmitt (* 1985) je hráčem amerického fotbalu, který se prosadil na pozici obránce v týmech Národní fotbalové ligy. Ve volném čase je jeho vášní hra na kytaru a občas jezdí po koncertech společně s kapelou Davisson Brothers Band. Narodil se s kompletním pravostranným rozštěpem.

Hrdinové románů s rozštěpem.

Vzácný jed - napsala anglická spisovatelka Mary Webb (1881–1927)  Hlavní hrdinkou je Prue Sarnová, která se narodila s rozštěpem. Kniha popisuje anglickou krajinu v jednotlivých ročních obdobích, život a lidové zvyky na anglickém venkově na počátku 19. století. Vypráví nelehký životní osud i milostný příběh hrdinky.

Externí odkazy.

Šťastný úsměv, z.s

Rozštěpy rtu, čelisti a patra patří mezi jedny z nejčastějších vrozených vývojových vad. Přes veškeré výzkumy jich v České republice ani ve světě neubývá. Jejich výskyt, tedy poměr počtu narozených s rozštěpem k počtu narozených bez rozštěpu, je dlouhodobě stabilní. Jedinci narození s rozštěpem jsou vzhledem k léčbě, která je v ČR na velmi vysoké úrovni, zcela přirozeně začleněni do společnosti a jsou jejími plnohodnotnými členy. Děti prožívají normální dětství a nejsou kvůli rozštěpové vadě obličeje omezovány ve fyzických ani duševních aktivitách. Rozštěp obličeje není spojen s intelektem jedince, nezpůsobuje mentální postižení.

La fente labiale est une absence de fusion du tissu embryonnaire du visage aboutissant à une perte de substance de la lèvre supérieure.