Vznik a původ.

Fosilizovaná pryskyřice je stará 25 až 40 milionů let, ukládá se v nepravidelných vrstvách třetihorních písků a jílovitých břidlic. Stromy produkují pryskyřici jako ochranu proti nemocem a napadení hmyzem, když mají poškozenou kůru nebo byly napadeny kůrovci a podobným hmyzem. Pryskyřice ztvrdla ve vlhkých sedimentech (jako je jíl a písek), které se vytvářely na dně lagun nebo v deltách řek a uchovala se v zemské kůře po miliony let.  Jantar je organického původu a má amorfní strukturu. Jeho složení se liší v závislosti na stromu, ze kterého pochází, i když všechny druhy jantaru obsahují terpeny nebo složky, které jsou společné ztvrdlým pryskyřicím. V Evropě vznikl jantar z pryskyřice jehličnanu Pinus succinifera, v Americe pochází z luštěniny Hymenaea courbaril.

Vlastnosti.

Třeme-li jantar vlněnou látkou, vzniká záporný náboj statické elektřiny. Tuto vlastnost jantaru popsal již v 6. století př. n. l. Thales z Milétu. Odtud pochází název elektřina, protože řecký název pro jantar je elektron.  Jantar taje při 287 °C a je hořlavý. Relativní permitivita ε je 2,9.  V antice si lidé mysleli, že má jantar mystické a magické vlastnosti, v mnohých kulturách byl používaný jako talisman nebo léčebný prostředek.

Odrůdy jantaru.

Jantar se vyskytuje v osmi barevných variantách: žlutý (nejběžnější), oranžový, červený, bílý, hnědý, modrozelený a černý nebo mechový. Existuje široká škála odstínů těchto barev. Nejkrásnější, nejcennější a nejoceňovanější je červený jantar z oblasti Chiapas (Mexiko).  Gagát, někdy zvaný černý jantar, z Rumunska, není jantar.

Využití.

V závislosti na kvalitě byl ode dávna komerčně využíván pro výrobu obkladových destiček, nádobí a hlavně šperků, což je jeho dnešní nejrozšířenější využití.  Těžba jantaru se provádí dvěma způsoby: v povrchových lomech a podzemních dolech.  Jantar slouží také jako médium, uchovávající ve fantastických detailech organismy (zejména bezobratlé živočichy) z minulých geologických období. Nejstarší dochovaný jantar se zachovaným hmyzem pochází z období druhohorního triasu a má stáří asi 230 milionů let. Možnost zachování pravěké DNA a výsledné klonování pravěkých organismů na způsob Jurského parku je ale pouze čistě teoretická.

Historie.

První zmínky o sběru jantaru pocházejí z doby kamenné z oblasti Baltského moře. Nejstarší, člověkem zpracovaný kus jantaru pochází z této oblasti z období před 30 tisíci lety a byl nalezen v Hannoveru. Výroba šperků a ozdobných předmětů z jantaru má dlouhou tradici, neboť je lidé zpracovávali od mladší doby kamenné, sloužily jako šperky a amulety.  Od raného středověku byl jantar z hlavní oblasti evropských nalezišť při Baltském moři distribuován po trase Jantarové stezky, která procházela Polskem přes české země a Rakousko, větvila se na německou a italskou linii. Nejčastěji se tehdy zhotovovaly vrtané korále pro náhrdelníky nebo růžence, drobné devocionálie jako křížky či přívěsky.  V době renesance stoupla konjunktura jantaru při výrobě šperkovnic, kazet a kabinetů, které měly dřevěné jádro obložené jantarovými tabulkami různých barevných odstínů, někdy v kombimaci s kostí či slonovinou. Také oltářní kříže a oltáříky se zhotovovaly touto technikou.  V baroku dosáhl objem produkce uměleckých předmětů z jantaru svého vrcholu. Stejně jako v renesanci bylo uměleckým střediskem východní Prusko, a v něm dvě města: Königsberg (později sovětský a nyní ruský Kaliningrad) a Danzig - Gdaňsk.  V 19. století se začaly dělat napodobeniny a kopie jantaru: ušechtilým materiálem je sklo jantarové barvy, nekvalitním je tzv. ambrosit, odpad z úlomků jantaru znovu zahřátý a přetavený. Export jantarové suroviny v této době dosáhl velkého geografického rozsahu. Vznikly mimo jiné jantarové mozaiky až v Indii (Radžastánu).

Naleziště.

Jantar se nalézá v podobě valounků, hlíz a zrn v náplavech a v usazených horninách. Největší nalezené exempláře dosahovaly rozměrů lidské hlavy a váhy přibližně 10 kg. V ČR se nachází ve sladkovodních třetihorních usazeninách české křídy u Valchova, Boršova nebo Velkých Opatovic. Největší naleziště v Evropě a na světě vůbec je na jižním pobřeží Baltského moře. Odhaduje se, že devadesát procent světových zásob se nachází v okolí ruského Kaliningradu. Další naleziště jsou v Rumunsku, na Sicílii nebo ve Velké Británii. Ve světě pak třeba v Barmě či ve Střední Americe (zejména Dominikánská republika) a Mexiku, kde jde o klovatinu tropické dřeviny kopálu. Zejména barmský jantar, starý zhruba 99 milionů let (geologické období cenoman) je zdrojem velkého množství skvěle zachovalých nálezů, jako jsou části těl praptáků (včetně pestře zbarvených per), dinosaurů, hadů, žab, ještěrek nebo různých druhů bezobratlých. Asociace různých organismů v jantaru umožňuje rekonstruovat také ekologické interakce mezi bezobratlými a obratlovci, například forezi (přenášení jednoho druhu jiným) mezi štírkem a praptákem. Objevena byla i prakticky kompletní těla praptáků. Získávání exemplářů barmského jantaru je však v současné době vlivem politické situace v zemi relativně komplikované a nebezpečné. Některá paleontologická periodika již nadále odmítají publikovat studie, založené na výzkumu jantaru z této válkou postižené oblasti (způsob získávání tohoto materiálu je dle dostupných informací neetický).

Příměsi.

Stávalo se, že pryskyřice vytékající z kmene stromu zachytila vzduchové bubliny, kapky vody, prachové částečky nebo malé rostliny (orchideje, houby, mechy, lišejníky, semínka a miniaturní květy), hmyz, červy a další drobné živočichy jako mravence, pavouky, komáry, včely, termity, motýly a vážky, dokonce i ještěrky, žáby a štíry. V některých případech zůstala zachovaná dokonce jejich buněčná struktura, například u fosilizované cypřiše mohla být studována buněčná stěna, buněčné jádro a vnitřní struktura chloroplastů. DNA ovšem pravděpodobně zachována nezůstává a předchozí nálezy DNA byly odmítnuty jako kontaminace moderní DNA; DNA se neuchovává ani v kopálu (subfosilní pryskyřice). Klonování pravěkých živočichů z DNA uchované v jantaru (viz Jurský park) je tak zřejmě touto cestou nemožné.  Tyto příměsi jsou zdrojem nejen krásy, ale i velkého množství velmi důležitých vědeckých informací. Existují vzorky jantaru velmi cenné z paleoambientálního hlediska, které umožňují vědcům rekonstruovat modely dávno ztracených ekosystémů. Velikost, druh, její viditelnost, množství a dokonce její poloha jsou důležité faktory, které se podílí na hodnocení příměsí.

Baltský jantar.

Tento rostlinný polodrahokam je vlastně fosilní pryskyřice jehličnanů, která je starší než 40 milionů let. To, co odlišuje baltický jantar od jantaru z jiných oblastí, je vysoký podíl kyseliny jantarové. V baltickém jantaru se jí nachází 5 až 8 %, zatímco v ostatních typech jantaru je tento podíl mnohem menší. Jantar z Baltského moře patří mezi nejstarší a nejcennější na světě.

Falešný jantar.

Ve šperkařství se můžeme setkat i s falešným jantarem, který je ve skutečnosti vyroben z komerčních pryskyřic a barviv s podobným optickým efektem, charakteristickým pro jantar. Někteří výrobci jsou schopni vyrobit dokonce falešný jantar obsahující hmyz.  Pravost jantaru lze ověřit tak, že se vystaví plameni. Syntetická pryskyřice se rychle začne rozpouštět a krčit.  Dalším způsobem, jak ověřit pravost světlého jantaru (žlutého či oranžového), aniž by musel být vystaven ničivým plamenům, je pomocí ultrafialového záření. Pravý jantar odráží tyrkysově modrý nebo zelený odlesk, nazývaný „jantarová aura“. Auru lze spatřit i po dopadu slunečních paprsků, dopadajících pod určitým úhlem.

Zajímavé objevy.

Výjimečně dojde k velmi nepravděpodobnému objevu, například koncem roku 2019 byl oznámen objev kusu jantaru s lapeným hmyzem, přilepený k čelisti kachnozobého dinosaura rodu "Prosaurolophus". Stáří tohoto nálezu ze Severní Ameriky činí asi 75 milionů let (svrchní křída, geologický stupeň kampán).

Jantar je lehká a křehká látka, zvláštní forma uhlíkaté nerostné látky, někdy řazená mezi minerály. Jindy je řazena mezi organogenní sedimentární horniny, protože jde o fosilizovanou pryskyřici některých stromů, mineralizovanou pryskyřici třetihorních jehličnanů starou nejčastěji kolem 50 milionů let (je však známý jantar o stáří až 320 milionů let, tedy pocházející z prvohorního karbonu). Průměrné chemické složení jantaru bylo určeno jako CHO. Nejběžnější barva jantaru je zlatavě žlutá, ale nalézají se odrůdy zcela průhledné, červené, kávové i bílé. Zajímavé je, že se dodnes nepodařilo jantar uměle vyrobit, přestože je poměrně dobře známo jeho chemické složení i předpokládaný postup vzniku. V jantaru již byly objeveny i fosilní pozůstatky obratlovců, které mají velký paleontologický význam.

L’ambre est une résine fossile sécrétée par des conifères ou des plantes à fleurs il y a des millions d'années. Il est utilisé depuis la préhistoire dans la bijouterie et pour ses vertus médicinales supposées. L'ambre contient dans certains cas des inclusions d'organismes (animaux ou végétaux piégés dans la résine puis fossilisés) ; les gisements d'ambre fossilifère constituent une source d'information précieuse en paléontologie sur les espèces, le climat et les paléoenvironnements qui existaient au moment de la formation de cet ambre.


Historie.

Podle legendy bylo město, stejně jako Řím založeno na sedmi pahorcích. Ty pahorky jsou tyto: "Várhegy", "Benedek-hegy", "Jeruzsálem-hegy", "Temetőhegy", "Gulyadomb", "Kálvária-domb" a "Cserhát". Název města pochází ze slovanského slova "Bezprym", což bylo vlastní jméno. Podle pozdějších svědectví měl veszprémský hrad existovat jako franská pevnost již v 9. století. Po obsazení země Maďary pak spolu s Ostřihomí a Stoličným Bělehradem patřil k nejstarším kamenným hradům. Místní župa patří také k jedním z nejstarších, od roku 1009 zde sídlí biskupství a od roku 1993 arcibiskupství. Po staletí byla Veszprémská katedrálla tradičním místem korunovace uherských královen. Během nájezdů Mongolů město ochránila již zmíněná pevnost, tu však přikázali na začátku 18. století Habsburkové zbourat. Veszprém byl jedním z prvních měst v Uhersku, které poskytovalo vyšší vzdělání, církevní vysoká škola však roku 1279 vyhořela. Univerzitním městem se stal až v roce 1949.

Pamětihodnosti.

Střed města tvoří Hradní vrch ("Várhegy"), protáhlé (zhruba 500 × 150 m) dolomitové skalisko, vypínající se asi 40 m nad řekou Séd, která jej obtéká ze severní strany. Dominantou areálu veszprémského hradu ("Vár"), tvořeného převážně barokními domy, je katedrála sv. Michala ("Szent Mihály-székesegyház"). Původní stavba se připomíná již v 11. století, dnešní podoba s dvojicí věží je novorománská z let 1907-1910. Sloup Nejsvětější Trojice ("Szentháromság-oszlop") na náměstí před katedrálou pochází z roku 1750. V areálu barokního Biskupského paláce ("Püspöki palota") od Jakaba Fellnera z let 1765-1776 se dochovala část románsko-gotické kaple bl. Gizely ("Gizella-kápolna") s nástěnnými malbami ze 13. století. Před vstupem do hradu stojí na Staroměstském náměstí ("Óváros tér") pozdně barokní radnice z roku 1793. Rušným centrem města je Náměstí Svobody ("Szabadság tér") s navazující pěší zónou Kossuthovy ulice ("Kossuth Lajos utca"). Pozoruhodná je též secesní budova Petőfiho divadla (Petőfi Színház) z roku 1908 či regionální Laczkóovo muzeum ("Laczkó Dezső Múzeum") z roku 1903. Symbolem města je železobetonový Svatoštěpánský viadukt ("Szent István völgyhíd"), klenoucí se v délce 185 m přes údolí řeky Séd.

Veszprém [vesprém] () je město v Maďarsku, středisko stejnojmenné župy. Je také okresním městem stejnojmenného okresu. Leží 110 km zjz. od Budapešti na řece Séd, nedaleko Balatonu (Blatenského jezera). Žije zde obyvatel.

Veszprém (prononciation []) est une ville de Hongrie (comitat de Veszprém) bâtie sur cinq collines. Elle rappelle, avec ses bâtiments baroques, ses ruelles étroites, ses ponts et quelques moulins, des époques depuis longtemps révolues. Au moins cent bâtiments ont été classés.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1255.  Narodil se tu a působil Anton Seidel (1855-1925), českoněmecký a rakouský politik, na přelomu 19. a 20. století poslanec Moravského zemského sněmu a Říšské rady.

Poloha.

Obec Bohušov sousedí na severu s Osoblahou, na severovýchodě s Polskem (gmina Głubczyce), na jihovýchodě s Rusínem, na jihu se Slezskými Rudolticemi, na jihozápadě s Liptaní a na severozápadě s Dívčím Hradem. Od okresního města Bruntál je vzdálena 55 km a od krajského města Ostrava 90 km.  Geomorfologicky patří Bohušov k provincii Středoevropská nížina, subprovincii Středopolské nížiny, oblasti Slezská nížina (geomorfologický celek Opavská pahorkatina, podcelek Osoblažská nížina); jen západní část (Dolní Povelice) patří k provincii Česká vysočina, subprovincii Krkonošsko-jesenické (Sudetské), oblasti Jesenické (Východosudetské) (geomorfologický celek Zlatohorská vrchovina, podcelek Jindřichovská pahorkatina). Nejvyššími místy obce jsou kopec "V Pekle" (318 m n. m.) na katastru Nové Vsi a "Červený vrch" (308/307 m n. m.) u Dolních Povelic, dále "Dubský kopec" (284 m n. m.) a kopec s hradem Fulštejnem (270 m n. m.) nad Bohušovem.  Území Bohušova patří do povodí Odry, resp. řeky Osoblahy, která obcí protéká v četných záhybech ze západu na sever. Přitom postupně přijímá četné přítoky: "Liptaňský potok", "Povelický potok", "Lužnou", "Karlovský potok", "Hrozovou" a "Pomezní potok". Na území obce se nacházejí také "Bohušovský" a "Fulštejnský rybník".  Území obce pokrývá z 73,5 % zemědělská půda (65 % orná půda, 7 % louky a pastviny), z 19 % les a z 5 % zastavěné a ostatní (např. průmyslové) plochy.

Vývoj počtu obyvatel.

Počet obyvatel celé obce Bohušov podle sčítání nebo jiných úředních záznamů:  V celé obci Bohušov je evidováno 198 adres : 197 čísel popisných (trvalé objekty) a 1 číslo evidenční (dočasné či rekreační objekty). Při sčítání lidu roku 2001 zde bylo napočteno 172 domů, z toho 107 trvale obydlených.  Počet obyvatel samotného Bohušova (včetně Kašnice) podle sčítání nebo jiných úředních záznamů: V samotném Bohušově je evidováno 102 adres, vesměs čísla popisná. Při sčítání lidu roku 2001 zde bylo napočteno 89 domů (87 v Bohušově, 2 v Kašnici), z toho 60 trvale obydlených.

Pamětihodnosti.

Jihozápadně od obce se v lese nachází Křížová cesta.

Bohušov (do roku 1950 Fulštejn, německy "Füllstein") je obec ležící v okrese Bruntál. Má obyvatel a její území má rozlohu 2 073 ha.

Bohušov (jusqu'en 1950 : Fulštejn ; en ) est une commune du district de Bruntál, dans la région de Moravie-Silésie, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Použití.

SELECT seznam_sloupců FROM tabulka1 [CROSS|INNER|NATURAL|LEFT|RIGHT|[FULL ]OUTER] JOIN tabulka2 ON podmínka [WHERE podmínka] [ORDER BY sloupce] [LIMIT počet_záznamů]; Jako podmínka se typicky uvádí, které sloupce z obou tabulek se v tomto dotazu mají shodovat. Například příkaz:  SELECT produkty.id, produkty.nazev, dodavatele.nazev FROM produkty LEFT JOIN dodavatele ON produkty.dodavatel_id = dodavatele.id WHERE cena > 10000 ORDER BY cena DESC; ...vypíše (dejme tomu v databázi s produkty, na které je napojena tabulka dodavatelů) produkty s jejich id, názvem a názvem dodavatele. Všimněte si, že zatímco sloupec cena není uveden s prefixem tabulky, sloupce id a nazev jsou (a musejí být). Pokud by nebyly, databázový engine by nedokázat rozlišit, id nebo nazev které tabulky chceme vypsat, a nejspíš by vypsal chybovou hlášku „Column 'id' in field list is ambiguous“ nebo obdobnou.

Varianty spojování tabulek.

Spojování tabulek může být:

JOIN dle standardu SQL89.

Podle standard SQL89 se spojované množiny zapisují v příkazu SELECT jako čárkami oddělený seznam klauzule FROM. Podmínky určující spojení množin se zapisují mezi filtrační podmínky v části WHERE. Takto lze specifikovat pouze spojování "křížové" a "vnitřní".

JOIN dle standardu SQL92.

Podle standardu SQL92 je spojovací podmínka nedílnou součástí klauzule FROM příkazu SELECT. Tento způsob zápisu zavádí kromě "křížového" a "vnitřního" spojování i "přirozené" a "vnější".

Křížové spojování.

Výsledkem křížového spojování (CROSS JOIN) je kartézský součin vstupních množin. Výsledná množina je většinou velmi rozsáhlá. Ekvivalentem křížového spojování je vnitřní spojování s podmínkou, která je platná pro všechny řádky vstupních množin.  Výstupní množina pro uvedené zápisy je shodná. SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a, tab2 b;  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a CROSS JOIN tab2 b;  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a INNER JOIN tab2 b ON 1 = 1

Vnitřní spojování.

Vnitřní spojování (INNER JOIN) je v praxi nejčastěji používaným způsobem spojování vstupních množin. Je to křížové spojování omezené na výstupu o řádky nevyhovující spojovací podmínce. Typicky je podmínka definovaná jako rovnost primárního klíče a cizího klíče.  Výstupní množina pro uvedené zápisy je shodná. SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a, tab2 b WHERE a.col1 = b.col1;  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a INNER JOIN tab2 b ON a.col1 = b.col1; Spojení přes více polí SELECT a.col1, a.col2, a.col3, a.col4, b.col1, b.col2, b.col3, b.col4 FROM tab1 a INNER JOIN tab2 b ON (a.col1 = b.col1 AND a.col2 = b.col2 AND a.col3 = b.col3);

Přirozené spojování.

Přirozené spojování (NATURAL JOIN) je zvláštním případem vnitřního spojování, kde je spojovací podmínka realizována automaticky dle přítomnosti referenčních vazeb nebo shodnosti názvů sloupců a datových typů ve spojovaných tabulkách. Pro možnou nejednoznačnost není tento typ často používán, ani v databázových strojích nebývá implementován.  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a NATURAL JOIN tab2 b

Vnější spojování.

Vnější spojování (OUTER JOIN) generuje výstupní množinu omezenou o spojovací podmínky podobně jako vnitřní spojování, pokud však není nalezen vhodný řádek v druhé množině, je nenalezený řádek nahrazen hodnotami NULL. Dle typu vnějšího spojení mohou být doplňovány řádky z jedné nebo obou vstupních množin. Výsledkem vnějšího spojování jsou řádky naplněné hodnotami ze vstupních množin i částečně.

Úplné vnější spojování.

Úplné vnější spojování (FULL OUTER JOIN) doplňuje NULL hodnoty do obou vstupních množin.  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a FULL OUTER JOIN tab2 b on a.col1 = b.col1

Částečné vnější spojování.

Pro částečné vnější spojování jsou definována klíčová slova LEFT a RIGHT, která definují, která vstupní množina má zahrnuté všechny řádky v množině výstupní, tj. která vstupní množina není doplňována o NULL hodnoty.  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a LEFT OUTER JOIN tab2 b ON a.col1 = b.col1  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a RIGHT OUTER JOIN tab2 b ON a.col1 = b.col1 V dialektu jazyka SQL, který používá systém Oracle byla do verze 8 syntaxe těchto spojení trochu jiná (od verze 9 lze užívat i výše uvedených standardních konstrukcí): SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a, tab2 b where a.col1 = b.col1 (+)  SELECT a.col1, a.col2, b.col1, b.col2 FROM tab1 a, tab2 b where a.col1 (+) = b.col1

Další vlastnosti.

Spojování více než dvou tabulek.

SQL umožňuje spojení pomocí JOIN pro teoreticky libovolné množství tabulek. Syntaxe je následující: SELECT sloupce FROM ((((tabulka1 [INNER|LEFT|OUTER|...] JOIN tabulka2 ON sloupectabulky1=sloupectabulky2) [INNER|LEFT|OUTER|...] JOIN tabulka3 ON sloupectabulky1nebo2 = sloupectabulky3) [INNER|LEFT|OUTER|...] JOIN tabulka4 ON sloupectabulky1nebo2nebo3 = sloupectabulky4) [INNER|LEFT|OUTER|...] JOIN tabulka5 ON sloupectabulky1nebo2nebo3nebo4 = sloupectabulky5)  Pro některé databázové systémy nejsou závorky ve výše uvedeném příkladu povinné.

JOIN a NULL.

NULL má v prostředí databází speciální místo. Někdy bývá považován za synonymum prázdné nebo „nulové hodnoty“, to je však častá chyba, protože ve skutečnosti bychom o NULL měli přemýšlet jako o „neurčité hodnotě“, s tím, že platí: NULL ≠ NULL (neurčitá hodnota ≠ neurčitá hodnota).  SELECT sloupce FROM tabulka1 LEFT JOIN tabulka2 ON tabulka1.sloupec=tabulka2.sloupec;  SELECT sloupce FROM tabulka1 INNER JOIN tabulka2 ON tabulka1.sloupec=tabulka2.sloupec;  Pro výše uvedený příklad se řádky, kde tabulka2.sloupec je NULL... Řádky, kde tabulka1.sloupec je NULL, se nezobrazí v žádném z případů. Dokonce ani při FULL OUTER JOINu: Podobně jako v dílčích tabulkách nejsou obsaženy řádky složené pouze z hodnot NULL (za předpokladu zavedeného primárního klíče), ani jejich FULL JOINem žádné takové NULLxNULL nevzniknou. Aby se řádek najoinoval, musel by nejdříve existovat, aby s ním pak mohlo být takto manipulováno.

JOIN je syntaktická konstrukce jazyka SQL. Slouží ke spojování výsledku dotazu SELECT ze dvou vstupních množin (typicky tabulek relační databáze).

En informatique et plus particulièrement dans les bases de données relationnelles, la jointure ou appariement est l'opération permettant d’associer plusieurs tables ou vues de la base par le biais d’un lien logique de données entre les différentes tables ou vues, le lien étant vérifié par le biais d'un prédicat. Le résultat de l'opération est une nouvelle table.


Život.

Narození, dětství a mládí.

V polovině roku 1194 zahájil císař Jindřicha VI. své vojenské tažení na Sicílii po moři přes Janov a Pisu. Jeho manželka Konstancie s ohledem na své těhotenství zvolila delší (ale bezpečnější) cestu po souši. Cesta pokračovala pomalu, a tak jí porodní bolesti zastihly u středoitalského městečka Jesi. Zde se 26. prosince narodil Fridrich II.  Protože matce dítěte bylo v době porodu už čtyřicet let a narození syna předcházelo osm let bezdětného manželství, což obojí od počátku vyvolávalo určité pochybnosti, začaly se o okolnostech Fridrichova narození šířit legendy. Zatímco jedni oslavovali Fridrichovo narození jako zázrak a dar z nebe, jiní pronášeli pochybnosti o legitimitě kojence. Podle legendy se Fridrich narodil v nádherném stanu na tržišti před očima vdaných žen z Jesi. Postupně byl okruh přítomných porodu stále zvětšován. Konstancie také měla údajně veřejně Fridricha kojit s odhalenými ňadry, aby vyvrátila pochybnosti o svém mateřství. Pochybnosti o Fridrichově legitimitě se později přesto objevovaly a byly šířeny především v proticísařských kruzích. Několik let po Fridrichově smrti je shrnul františkánský kronikář Albert ze Stade.  Podle Alberta ze Stade si Konstancie přála dítě pokřtít jménem Konstantin s odkazem na prvního křesťanského císaře Konstantina a také na své vlastní jméno. Jiné prameny uvádějí, že měl dostat jméno "Fridrich Roger" po svých dědečcích Fridrichu Barbarossovi a Rogeru II. Sicilském. Nejpravděpodobněji byl na přelomu let 1194 a 1195 pokřtěn v Assissi jen jménem Fridrich po dědovi z otcovy strany. Krátce po svém narození byl Fridrich předán pěstounce vévodkyni ze Spoleta, manželce Konráda z Urslingenu. První léta svého života tak strávil na vévodském dvoře ve Folignu. Když jeho otec 28. září 1197 zemřel, nechala jej jeho matka převézt do Palerma. Dne 17. května 1198 byl korunován sicilským králem. Ještě za života otce v roce 1196 byl sice Fridrich zvolen římskoněmeckým králem, ale jeho matka se později tohoto titulu za něho vzdala. V necelých čtyřech letech přišel Fridrich i o matku, která zemřela 27. listopadu 1198. Ve své závěti jej Konstancie svěřila do poručnické péče papeže Inocence III. Na starší závěť císaře Jindřicha VI. se odvolával i otcův bývalý důvěrník Markvart z Annweileru, který ovládl v listopadu 1201 palermské Castello a Mare, místo Fridrichova pobytu. Po smrti Markvarta se Ludvík stal součástí tahanic o regentství mezi Walterem z Pagliary, Vilémem Capparonem a Diepoldem ze Schweinspeuntu. Z omezeného množství informací se dozvídáme, že se Fridrichovi v této době dostalo rytířského vzdělání. V den Fridrichových čtrnáctých narozenin skončilo papežovo poručnictví a Fridrich se ujal vlády. Ještě před nástupem na trůn byl současníky považován za předčasně vyspělého a přes svůj nízký věk schopného vlády. Pravděpodobně v říjnu 1208 uzavřel Fridrich manželství s asi o deset let starší Konstancií, dcerou aragonského krále Alfonsu II. a vdovou po uherském králi Emerichovi. V témže roce (1208) byl v Bambergu zavražděn Fridrichuv strýc římskoněmecký král Filip Švábský, což uvolnilo cestu k plnému prosazení se v německé říši jeho protivníkovi Otovi Brunšvickému. Ten byl 4. října 1209 v Římě korunován císařem Svaté říše Římské. Jako císař Ota neuznal Fridrichovo panování v sicilském království a začal připravovat válečné tažení proti jižní Itálii a Sicílii. Jihoitalští šlechtici mezitím přešli na Otovu stranu. Mezi zrádci byli i Diepold ze Schweinspeuntu a Petr z Celana, švagr Fridrichova kancléře Waltera z Pagliary. Situace využil Fridrich k tomu, aby se zbavil starého kancléře a vykázal jej od dvora. Zatímco Ota obsadil jižní Itálii a připravoval invazi na Sicílii, část sicilské šlechty dávala najevo, že je připravena Otu přijmout za svého vládce.

Římskoněmeckým králem.

V době největšího ohrožení se Fridrich dočkal pomoci z nečekané strany. Otovo obnovování říšské správy v Itálii zaskočilo papeže Inocence III., který jej 18. listopadu 1210 exkomunikoval a vyzval říšská knížata k nové volbě. Papežovým vlivem začalo na jaře 1211 vznikat „společenství“ Otových nepřátel. V samém jádru tohoto společenství stál český král Přemysl Otakar I., dále pak mohučský arcibiskup Sigfried a durynský lantkrabě Heřman. V létě téhož roku se přidal rakouský vévoda Leopold a bavorský vévoda Ludvík. Všichni zde uvedení se začátkem září sjeli do Norimberku, kde zvolili (či spíše předběžně vyvolili) sicilského krále Fridricha za německého císaře. Na začátku roku 1212 přivezl Fridrichovi tuto zprávu vyslanec německých knížat Anselm z Justingenu. Zároveň Fridricha vyzval, aby se dostavil do Německa a naplnil svou novou hodnost. Nabídka se na Fridrichově královském dvoře nesetkala se všeobecným nadšením. Proti byla především jeho manželka a také mnozí z jeho rádců se jej snažili od přijetí nabídky odradit. Fridrich si však uvědomoval, že cesta k trvalému zabezpečení sicilských dědičných území vede jen přes úspěch v boji o říšskoněmeckou korunu. Proto se přes nesouhlas svého okolí rozhodl výzvu přijmout. Před odjezdem však ještě složil před papežským legátem Řehořem lenní přísahu papeži a v březnu nechal korunovat sicilským králem svého sotva ročního syna Jindřicha. Poté se s malým doprovodem nalodil a odplul do Říma. Z Říma pokračoval na lodi do Janova, kam dorazil 1. května. Další cesta na sever, po souši, byla pro Fridricha již mnohem nebezpečnější, protože mnohá severoitalská města (např. Milán a Piacenza) stála na straně Oty Brunšvického.  Přes uvedené problémy pokračoval Fridrich dále na sever přes Mantovu, Veronu a Trident. Protože Brennerský průsmyk byl obsazen jeho nepřáteli, musel volit přechod Alp po namáhavějších horských cestách. Nápomocni mu v tom byli biskupové z Tridentu a Churu a také opat z kláštera v Sankt Gallen. Po přechodu Alp dorazil do Kostnice, odkud pokračoval do Basileje. Zde vydal 26. září 1212 Zlatou bulu sicilskou pro své nejmocnější říšské spojence českého krále Přemysla Otakara I. a moravského markraběte Vladislava Jindřicha. Tento závažný dokument zajistil českému království výsadní postavení v rámci Svaté říše římské, jeho panovníkovi pak dědičný královský titul; český panovník měl být napříště osvobozen od všech povinností vůči Svaté říši římské až na účast na říšských sněmech. Z Basileje pokračoval Fridrich na sever do Haguenau. Dne 5. listopadu byl Fridrich ve Frankfurtu nad Mohanem v opakované formální volbě znovu zvolen římskoněmeckým králem a 9. listopadu byl v Mohuči korunován zdejším arcibiskupem Sigfriedem II. z Eppsteinu. Během cesty na sever Fridrich vydával privilegia svým přívržencům, mezi které patřili hornolotrinský vévoda Fridrich, rakouský vévoda Leopold VI., Berthold V. ze Zähringenu, mohučský arcibiskup a biskup z Wormsu. V druhé polovině listopadu 1212 se Fridrich ve Vaucouleurs sešel s francouzským následníkem trůnu Ludvíkem a uzavřeli zde přátelství. Fridrich se zavázal, že bez souhlasu francouzského krále neuzavře mír s Otou Brunšvickým. Za to získal od Francouzů 20 000 stříbrných marek.  Jedno z nejdůležitějších rozhodnutí v zápase o říšskou korunu mezi Otou a Fridrichem se paradoxně neodehrálo v Říši a Fridrich sám se na něm nijak nepodílel. Jednalo se o bitvu u Bouvines, kde 27. července 1214 stanuly proti sobě na jedné straně armáda francouzského krále Filipa II. Augusta a na druhé straně spojené anglické, flanderské a říšské vojsko v čele s císařem Otou IV. Brunšvickým. Příčinou bitvy byl především spor o anglická léna ve Francii mezi Filipem II. a Janem Bezzemkem. Otova účast souvisela s tím, že byl synovcem anglického krále, ale byla motivována i osobně. Francouzský král stál totiž ve sporu o říšský trůn na straně Fridricha.  Fridrich využil příhodné situace po bitvě u Bouvines a vytáhl na sever s cílem získat Cáchy. Během tažení se kromě jiných poddali Fridrichovi i bývalí Otovi spojenci Jindřich z Brabantu a Jindřich z Limburku. Cáchy mu však otevřely své brány až o rok později.  Po opanování Cách se zde Fridrich 25. července 1215 znovu nechal korunovat římskoněmeckým králem. Jako koronátor opět vystupoval mohučský arcibiskup Siegfrid II. z Eppstenu. Brzy po této královské korunovaci zahájil Fridrich s papežem Inocencem III. jednání o císařské korunovaci. Už na jaře roku 1216 dorazil do Německa papežský legát Petro Sasso, aby se ještě před případnou korunovací vyjasnil Fridrichův budoucí poměr k sicilskému království. Dne 1. července 1216 za přítomnosti papežského legáta složil ve Štrasburku slib, že po císařské korunovaci předá sicilské království svému synovi jako papežské léno a sám se vzdá sicilského královského titulu. Uvedený slib Fridrich pravděpodobně nikdy nezamýšlel splnit. O dva týdny později zemřel papež Inocenc a ve funkci jej nahradil Honorius III.

Římským císařem.

Soulad s novým papežem Honoriem III. byl demonstrován i císařskou korunovací roku 1220 a papežským dispenzem ke sňatku.  Fridrich získal v říši poměrně rychle převahu. Vojensky ho při tom podporoval také Přemysl Otakar I. Počátkem roku 1213 se na sněmu v Řezně setkali oba panovníci poprvé osobně. Nedlouho nato došlo k další schůzce, tentokrát v štaufském Chebu. Přemyslův příklon k Fridrichovi výrazně ovlivnil postavení českého státu za vlády posledních Přemyslovců. V polovině dvacátých let však vztahy mezi císařem a pražským dvorem ochladly. Příčinou bylo zrušení zasnoubení Fridrichova dospívajícího syna Jindřicha a Přemyslovy dcery Anežky. Český král o tento sňatek velmi stál a Anežka v tu dobu již několik let žila na vídeňském dvoře rakouského vévody Leopolda. S potupou se musela mladičká Přemyslovna vrátit domů. Roku 1225 se Jindřich oženil s Markétou Babenberskou. Tuto urážku pomstil český král vpádem do Rakous. K vojenskému střetnutí se Štaufy však nedošlo a v Praze neuspěl ani papežský legát, hledající podporu pro případného vzdorocísaře.

Boj o ovládnutí severní Itálie a střet s papeži.

Za Fridrichovy vlády se stala základnou říšské moci jižní Itálie a říšský majetek na německém území byl rozprodáván, aby král získal práva v Itálii, což vyústilo ve značné ztráty říšských práv severně od Alp. Roku 1232 Fridrich potlačil vzpouru svého syna Jindřicha a zároveň jeho pokus o zvrácení prodeje práv v Německu. Od poloviny třicátých let vedl Fridrich tvrdý, zpočátku úspěšný zápas se severoitalskými městy sdruženými v Lombardské lize a s papeži, zvláště pak s Inocencem IV., vášnivým odpůrcem rozšíření štaufské moci v Itálii. Podporován byl italskými ghibelliny, mezi něž patřila ponejvíce šlechta, která byla proti papeži a proti přílišnému rozšíření pravomocí měst.  K rozkolu mezi císařem a papežem došlo po nástupu Řehoře IX. na uprázdněný svatý stolec roku 1227. Papežství chtělo potvrdit svou moc křížovou výpravou do Levanty. Fridrich kruciátu přislíbil již roku 1215, poté však tažení odkládal, neboť potřeboval upevnit svou vládu na Sicílii.

Křížová výprava.

Poprvé Fridrich přijal kříž už v červenci 1215 během své korunovace na římskoněmeckého krále v Cáchách. Problémy při upevňování své vlády v Říši mu však zabránily při splnění jeho slibu. Znovu přijal kříž v listopadu 1220 z rukou kardinála Ugolina (pozdějšího papeže Řehoře IX.) při císařské korunovaci v Římě. Ovšem ani tehdy se na křížovou výpravu nevydal. Svůj slib pomoci Svaté zemi Fridrich ještě slavnostně zopakoval dvakrát, v březnu 1223 ve Ferentinu a v červenci 1225 v San Germanu. Trochu lehkovážně skládané sliby způsobovaly, že se Fridrichovi nedařilo je v určených termínech realizovat. V rámci příprav na křížovou výpravu bylo už v roce 1223 dohodnuto, že se císař ožení s dědičkou jeruzalémského království Isabelou, dcerou Jana z Brienne a Marie z Montferratu. Svatba se uskutečnila v listopadu 1225 a obratem Fridrich zbavil svého tchána funkce regenta v jeruzalémském království. Získal tak v něm doživotního nepřítele. V létě roku 1227 shromáždil Fridrich v Brindisi císařské vojsko. Vojenský tábor byl však postižen epidemií (snad malárie). Nemocný císař se přesto rozhodl spolu s Ludvíkem Durynským nalodit a vydat se do Svaté země. Po dvou dnech plavby byl však přinucen přistát v Otrantu, kde o den později durynský vévoda zemřel. Po dohodě s velmistrem Řádu německých rytířů Heřmanem ze Salzy se nemocný císař rozhodl křížovou výpravu odložit. Na pomoc Svaté zemi měl zatím odplout jen admirál Jindřich z Malty spolu s částí flotily. Papež Řehoř IX. ovšem důvody pro odložení výpravy neuznal a Fridricha exkomunikoval.  Exkomunikace Fridrichovu situaci velmi ztížila. Ztěžovala mu totiž styk s ostatními věřícími, a tím i schopnost realizovat křížovou výpravu. Fridrich proto usiloval o smíření s papežem, který ale stanovil pro Fridricha nepřijatelné podmínky. Fridrich proto nedbal na výslovný zákaz vydat se na křížovou výpravu před zrušením exkomunikace a vyhlásil křížové tažení na léto 1228. Dne 28. července 1228 se tak spolu s armádou v Brindisi nalodil a vyplul se svým vojskem do Palestiny. Krátce se zastavil na Kypru, kde obnovil lenní panství říše nad místním královstvím a zanechal zde císařské posádky. Do Akkonu dorazil 7. září a byl zde přivítán jako „vysvobození Izraele“. Ve Svaté zemi se těšil podpoře německých rytířů a říšských, sicilských, benátských a janovských křižáků. Naproti tomu templáři, johanité a místní duchovenstvo v čele s jeruzalémským patriarchou Geraldem z Valence se všemi prostředky proti Fridrichovi stavěli.  Svůj postoj papež nezměnil ani poté, co Fridrich dorazil roku 1228 do Palestiny a vyjednal se sultánem Al-Kamilem odstoupení Jeruzaléma, Betléma, Nazaretu, Saidy a Jaffy. Během návštěvy Jeruzaléma si prohlédl muslimské památky a Skalní dóm. Smlouva se sultánem učinila z Jeruzaléma město otevřené pro křesťany, židy i muslimy, tento pakt však církev považovala za zradu, neboť Jeruzalém měl být osvobozen krví prolitou křižáky.  Roku 1229 Fridrich sám sebe za asistence templářů korunoval jeruzalémskou korunou, přestože byl v té době exkomunikován. Křížová výprava Fridrichovi žádné zisky nepřinesla, Levantu musel opustit poté, když papežská vojska napadla Sicílii a dobyla Neapol.  Když se Fridrich 1. května 1229 nalodil v Akkonu na loď, stejný lid, který jej před rokem vítal, jej vyprovázel nadávkami a házením vnitřností. O měsíc později (10. června) přistál císař v Brindisi. Během podzimu se císaři povedlo vytlačit papežské vojsko. V květnu 1230 byla v San Germanu uzavřena mírová smlouva. Přestože se jednalo o Fridrichovo vítězství, musel se císař před papežem formálně pokořit. Obratem pak papež zrušil Fridrichovu exkomunikaci.  Papeže zejména popudilo, že Fridrich povolil na svém území islámskou bohoslužbu, a také jej pobouřila císařova muslimská kolonie v Luceře. V roce 1239 papež Řehoř IX. sepsal seznam Fridrichových provinění, mezi nimiž figurovalo mnoho tvrzení dokládajících císařovu vlažnou víru v Boha, a exkomunikoval jej.  Fridrichův obhájce Petr z Viney nazval papeže nepřítelem míru, Antikristem a rudým koněm z Apokalypsy. Ostatní vládci zachovali ve sporu neutralitu. Samotný Fridrich si předsevzal "změnit církev k lepšímu".  V roce 1240 se císaři podařilo zlomit guelfské Viterbo a se svou armádou ohrožoval samotný Řím, který zachránilo procesí s relikviemi svatých a papežská výzva k obraně města. Fridrichovi se do obléhání nechtělo a své vojáky stáhl. O pět let později císaře na lyonském koncilu papež Inocenc IV. exkomunikoval jako kacíře a vyhlásil, že kdokoli bude Fridricha podporovat, dočká se okamžité exkomunikace také. Ke koncilu nebyli povolání žádní svědci a ke slovu se nedostal ani císařův obhájce Taddeo da Suesa. Svatý otec sesadil Fridricha z trůnu, vyzval kurfiřty k nové volbě a dal podnět ke křížové výpravě vedené proti Fridrichovi. Fridrich odpověděl manifestem "Illos felices".  Fridrich omezil svou vládu zejména na území v Itálii, do událostí za Alpami úplně přestal zasahovat. Jeho vláda tak sice byla nesena duchem obnovy císařské moci, ale skutečným důsledkem jeho panování bylo další oslabení moci římského císaře. V tomto období Fridrich začal mít obrovské finanční potíže. Roku 1248 utrpěl osudovou vojenskou porážku u Parmy, z níž se již nevzpamatoval. Dva roky nato v průběhu bojů po krátké nemoci zemřel a byl pohřben v Palermu. Jeho nástupcem v říši i v království obojí Sicílie se stal syn Konrád IV. Dynastie Štaufů v té době však již spěla rychle ke svému konci.

Osobnost Fridricha Štaufského.

Údajně málo hovorný císař nerad vystupoval na veřejnosti a měl rád intelektuální diskuse, četbu a studium. I jako vzdělaný muž byl velice pověrčivý a měl na svém dvoře astrology, se kterými konzultoval své záměry. Císařova záliba ve východním způsobu života a orientálním luxusu se projevovala i vlastnictvím harému, existencí osobní saracénské gardy a zvěřince plného exotických zvířat.  Roku 1224 založil v Neapoli univerzitu, jež se stala první státní univerzitou v Evropě. Zajímal se o matematiku a korespondoval s matematikem Fibonaccim, který na základě výměny názorů s císařem a jeho vzdělanci revidoval některá svá tvrzení. Fridrich prováděl nejrůznější vědecké experimenty, na jeho sicilském dvoře působili významní učenci, např. toledský vzdělanec Michael Scotus a syrský jakobita Theodor z Antiochie. Na základě jejich pojednání a překladů z arabštiny a také na základě své zkušenosti sepsal Fridrich latinský traktát "O lovu se sokolem" ("De arte venandi cum avibus"), který je jedním z nejvýznamnějších zoologických děl středověku. Pojednává primárně o sokolnictví, Fridrichově velké vášni, ale i o ornitologii a etologii ptactva. Ve svém spise používá na svou dobu velmi moderní metodu – oproti běžnému úzu středověkých učenců opírat se o autoritu ("auctoritas") nebo rozumový důkaz ("ratio"), jehož výlučné postavení bývá ovšem v průběhu 13. století nahlodáváno, klade Fridrich velký důraz na zkušenost ("experientia"). Nechutová uvádí, že "„Nekompiloval z autorit, pracoval s teoretickými a systematickými spisy, zřejmě znal dobře Aristotela v latinském překladu. Jako znalce ptačího světa jej ale nepřijímá: v prologu ke svému dílu konstatuje, že řecký filosof nikdy sokolnictví neprovozoval, a v systematické části odmítá Aristotelův systém a vytváří svůj vlastní.“" Fridrich dodnes fascinuje i znalce práva. Na jeho dvoře vznikl zákoník s názvem "Konstituce z Melfi". V Sicilském království zavedl mj. zákony, které zaručovaly muslimům svobodu vyznání, zakázal krevní mstu a soukromé války – všechny spory a zločiny se měly řešit pouze před soudem. Usiloval o to, aby právo platilo pro všechny stejně – pro bohaté i chudé. Do želez uvrhl i vlastního syna Jindřicha, když jím byl zrazen.  Byl nadšeným stavebníkem a měl intelektuální záliby, společně se syny Jindřichem, Enziem a Manfrédem a vybranými dvořany patřil mezi představitele sicilské básnické školy.  Později byl pro svou vzdělanost a zálibu v okázalé východní nádheře zván "Stupor mundi" (div světa) a pro svou zálibu v něžném pohlaví také "emír", "pokřtěný sultán" či "sultán z Acera".

Hodnocení vlády.

Fridrich chtěl učinit z císařství univerzální panovnickou dynastii Západu, disponující mocí politickou, vojenskou i hospodářskou. Byl zároveň posledním římským králem s takovou ambicí. Své současníky rozhodně nenechával lhostejnými, někteří jej od útlého mládí opěvovali jako moudrého, vzdělaného vládce, křižáka i patrona umění a věd, jiní mu vyčítali krutost, chamtivost, zhýralost a neúctu vůči církvi. Kolovaly o něm pověsti, že nechal otrávit svou choť Isabelu a že si vydržoval harém konkubín. Kronikář Salimbene z Parmy mu přičítal i drastické pokusy na lidech včetně vivisekcí nebo izolovaného vychování dětí, na něž nesmělo být promluveno. Fridrich chtěl tímto způsobem údajně odhalit nejstarší a přirozený jazyk lidstva, jímž mluvil Adam. Děti však nezačaly mluvit žádným jazykem a záhy zemřely. Rainer z Viterba jej nazval "mistrem ukrutnosti", například pro děsivé potrestání svého důvěrníka Petra z Viney roku 1249.  Po císařově smrti se veřejnost dlouho domnívala, že Fridrich je stále naživu. V letech 1284–1295 se objevili nejméně čtyři samozvanci, kteří se prohlašovali za císaře Fridricha. Nejznámější byl Tile Kolup, který si v Neussu vydržoval vlastní dvůr a vydával falešné císařské listiny. Roku 1285 byl popraven v hesenském Wetzlaru jako zrádce. Dokonce vznikla legenda o Fridrichově novém bytí v nitru sopky Etny či v durynské hoře Kyffhäuser. Podle některých verzí sídlí v Kyffhäuseru Fridrichův děd, císař Fridrich I. Barbarossa.

Odraz v umění a literatuře.

Fridrichova podoba jako panovníka držícího kříž se dochovala v cášském katedrálním pokladu na relikviářové tumbě Karla Velikého, kde je zobrazena řada panovníků Svaté říše římské. Byl velkým obdivovatelem antické architektury a díla vzniklá na jeho zakázku jsou toho důkazem. Mramorová brána v Capuy, hraničním městě Sicilského království, z níž se bohužel dochovalo jen torzo, měla v sochařské výzdobě pro svou dobu netypické světské postavy a mezi nimi i samotného císaře v podobě mladého muže. Torza soch jsou dnes v místním muzeu, texty nápisů s hrozbami pro nepoctivé poutníky jsou známy pouze z literatury. Oktogonální hrad Castel del Monte postavený v Apulii ve svých zdech po mnoho let věznil Fridrichovy vnuky, syny Manfréda Sicilského.  Fridrich je jedním z hrdinů historického románu spisovatelky Ludmily Vaňkové "Dítě z Apulie" (2011). O atentátech na císaře Fridricha je román Antonína Polácha "Ať zemře král" (2013).

Potomci.

1. manželství ∞ 1209 Konstancie Aragonská († 1222) 2. manželství ∞ 1225 Jolanda Jeruzalémská (1212 – 1228) 3. manželství ∞ 1233/1234 Blanka Lancia (1205/1212–1233/1234) 4. manželství ∞ 1235 Isabela Anglická (1241)

Fridrich II. Štaufský (někdy podle německého jména také "Friedrich", ve starší literatuře "Bedřich", plným jménem "Friedrich Roger", 26. prosince 1194 Jesi u Ancony – 13. prosince 1250 hrad Fiorentino) byl římský císař, král německý, sicilský a titulární král jeruzalémský.

Frédéric de Hohenstaufen (Frédéric II, en tant qu'empereur des Romains), né le à Jesi près d'Ancône et mort le à Fiorentino (près de San Severo) en Capitanate, régna sur le Saint-Empire de 1215 à 1250. Il fut roi de Germanie, roi de Sicile, roi de Provence-Bourgogne (ou d'Arles), et roi de Jérusalem.


Historie.

Archeologické nálezy dokládají pravěké osídlení v okolí brodu přes řeku Labe. Jedná se o jedno z nejstarších českých měst, původní název "Rúdník" či "Rúdnica" odvozen od vyvěrajícího rudného pramene. První písemné zprávy o Roudnici nad Labem pocházejí z poměrně pozdní doby, z let 1167 a 1176, městská práva získalo již ve 12. století. Na konci dvanáctého století zde byl vystavěn kamenný románský hrad, který byl druhou kamennou světskou stavbou v Čechách. Stavbu hradu v této pro dvanácté století strategicky významné lokalitě zahájil Jindřich Břetislav, synovec krále Vladislava I., který byl biskupem pražským a kterého císař později jmenoval panovníkem českého knížectví. Tomu odpovídá i letopočet 1189/90 získaný dendrochronologicky ze zbytků výdřev křížových kleneb v přízemí románské části. Původní románsky hrad měl obdélníkový půdorys a sedm bašt.  Ve 13. a 14. století výstavba pokračovala, biskup Jan IV. z Dražic (kolem 1280–1343) nechal v letech 1333–1340 vybudovat třetí nejstarší kamenný most v Čechách a první přes Labe. S největší pravděpodobností zde byl na kněze vysvěcen také Mistr Jan Hus. Na hradě pobýval i císař Karel IV., na jeho příkaz zde byl internován tribun římského povstání Cola di Rienzo. Koncem 14. století bylo vystavěno Nové Město roudnické (dnes nám. Jana z Dražic a Husovo nám.) a spolu se starým městem obehnáno hradbami. V 15. století město několikrát dobyli a vyplenili husité (1421 Jan Žižka, 1425 Jan Roháč z Dubé, 1428 Václav Carda z Petrovic).  Po husitských válkách město i hrad několikrát změnilo majitele (1431 Jan Smiřický, 1453 Zdeněk Konopišťský ze Šternberka, od roku 1467 byla Roudnice královské město. V roce 1577 je získal Vilém z Rožmberka, který započal s přestavbou a rozšířením roudnického hradu a zároveň zde měl své alchymistické dílny. O rozkvět města se přičinil i Jakub Krčín, který zde za jeho vlády působil. Po Vilémově smrti získala celý jeho majetek jeho poslední manželka Polyxena z Pernštejna, která se v roce 1603 provdala za Zdeňka Vojtěcha Popela z Lobkowicz. Ten pokračoval v rozšiřování a zvelebování roudnického panství.  Projekt na barokní přestavbu hradu vypracovali nejpřednější stavitelé a architekti své doby Pietro de Colombo, Francesco Caratti, Carlo Orsolini a Carlo Lurago. Za třicetileté války bylo město v roce 1634 a 1639 vypáleno a pobořeno švédskými vojsky. Stavbu zámku dokončil v roce 1684, za vlády Václava Eusebia z Lobkowicz, stavitel Antonio della Porta. Václav Eusebius také ustanovil Roudnici jako hlavní a nedělitelný rodový majetek (tzv. fideikomis), což platilo až do roku 1945.  V 19. století se Roudnice stala průmyslovým a hospodářským centrem Podřipska, k čemuž přispělo několik velkých strojírenských továren (též od roku 1920 „BEKAR”, Bratři Klementové, továrna na dětské vozíky, proutěné koše a kovové zboží) a železnice. V roce 1910 byl na místě původního, zbořeného gotického mostu postaven nový železný most přes řeku Labe. Roku 1936 se Roudnice dostala několikrát do centra zájmu novinářů kvůli Svatoslavu Štěpánkovi, což byl několikanásobný vrah, žijící v Roudnici. V roce 1945 byl roudnický zámek zestátněn, jeho cenný depozitář (především knihovna a Lobkowiczká obrazárna) byl zničen nebo umístěn do jiných zámků či muzeí v ČR. Od roku 1957 do roku 2008 na zámku sídlila Vojenská hudební škola Víta Nejedlého.  Zámek byl veřejnosti zpřístupněn roku 2012. V bývalé zámecké jízdárně je zřízena Galerie moderního umění 19. a 20. století, k nejcennějším vystavovaným autorům patří Antonín Slavíček. V městě je také možno navštívit Podřipské muzeum nebo galerii ve věži Hláska. Roku 2018 Roudnice získala díky výsadbě vinice u zámku statut vinařské obce.

Přírodní poměry.

Město leží ve svažitém terénu řeky Labe na jeho levém břehu, nedaleko hory Říp a asi 35 kilometrů severozápadně od Prahy.

Obyvatelstvo.

Nejvíce obyvatel měla Roudnice nad Labem v srpnu 1986, kdy přesáhla hranici 14 tisíc obyvatel (přesněji 14 067). V roce 1990 počet klesl na 13 tisíc a v roce 1991 na 12 tisíc.

Židovská komunita.

Nejstarší dochovaný záznam o židovském osídlení Roudnice pochází z roku 1541 a jde o zmínku o pogromu. Poměrně početná židovská komunita se dočasně zmenšila v důsledku třicetileté války. V polovině 17. století žilo ve městě 218 židů a v druhé polovině století posílily roudnické židovstvo rodiny z českých zemí, Uher a Polska. V roce 1713 vymřela celá třetina všech roudnických židů na mor. Krátce po něm se však přistěhovalo 58 nových rodin a již v roce 1724 žilo ve městě 448 osob. V Roudnici vznikla významná komunita, která byla jednou z nejpočetnějších židovských komunit v Čechách. V roce 1880 zde žilo již 523 židů; poté však následoval postupný pokles s 326 osobami v roce 1900 a 166 v roce 1930. O významu Roudnice vypovídá, že zde v 19. století sídlil krajský rabín a židovská náboženská obec zde fungovala nepřetržitě od konce 16. století až do druhé světové války.  Ve městě postupně existovaly dvě židovské čtvrti. První z nich se nacházela jihovýchodně od zámku, na východním okraji městského jádra. Datum jejího vzniku není známé, koncem 16. století zde však stálo 16 až 18 domů, první synagoga a hřbitov. V letech 1613 až 1614 se z ní židé museli vystěhovat a čtvrť byla zbořena. Na jejím místě byl v následujících letech postaven kapucínský klášter. Po zrušení první čtvrti vznikla nová západně od mostu přes Labe v Havlíčkově ulici. Šlo o 300 metrů dlouhé ulicové ghetto se zástavbou po obou stranách ulice, které bylo od vlastního města původně odděleno bránou. Z počátku šlo pouze o 12 domů odkoupených od křesťanů, postupně se však čtvrť rozrůstala a v roce 1718 již sestávala z 51 domů. V letech 1727 až 1728 byla východní část ghetta v blízkosti kostela zrušena. I tak ve čtvrti v roce 1840 stálo 63 domů. Část z nich, zejména v severní části ghetta, byla zbořena v 19. století v důsledku stavby železnice. Další část byla zbourána po roce 1970, většina (zejména v jižní části Havlíčkovy ulice) se však v různých přestavbách dochovala do současnosti.  Synagogy existovaly v Roudnici postupně tři. Nejstarší z nich byla výše zmíněná synagoga v první židovské čtvrti. Datum její výstavby není známé a byla zbořena spolu se čtvrtí. Druhá synagoga z roku 1619 stávala v ghettu v Havlíčkově ulici a v roce 1851 byla zbořena v souvislosti se stavbou železnice. V reakci na to byla v letech 1852 až 1853 postavena třetí synagoga, a to částečně na místě nedávno zbořené synagogy. Stavba novorománského slohu sloužila svému účelu do druhé světové války. Po válce byla přestavěna na středoškolský internát a stavebně upravena. V roce 2009 v ní sídlila firma prodávající nábytek. V současnosti se zde nachází populární restaurace Maják.  Tři byly v Roudnici i židovské hřbitovy. Nejstarší stával v místě první židovské čtvrtě a zanikl v roce 1613. Několik náhrobků z něj bylo přeneseno na starý židovský hřbitov založený téhož roku. Hřbitov, nacházející se v Třebízského ulici, čítá na 1700 náhrobků, mezi nimiž jsou cenné stély vyvedené v barokním, renesančním a klasicistním slohu. Pohřbívalo se zde do roku 1896. V 90. letech 20. století byl hřbitov rekonstruován a je chráněn jako kulturní památka. Po vyčerpání kapacity starého hřbitova byl v roce 1890 na západním okraji města založen hřbitov nový. Pohřby se na něm konaly i po druhé světové válce. Za minulého režimu byl hřbitov zdevastován, náhrobky a stejně tak i obvodová zeď byly rozkrádány jako stavební materiál. Po roce 1990 došlo k zabezpečení hřbitova a od roku 2002 probíhá jeho rekonstrukce.

Průmysl.

Na pravém břehu Labe stojí malá vodní elektrárna se čtyřmi turbínami s dosažitelným výkonem 3,2 MW. Ve městě funguje pobočka potravinářské firmy Vitana a firma Meva, která vyrábí kontejnery.

Doprava.

Přes město vede železniční koridor Vídeň – Praha – Drážďany – Berlín. Roku 1850 byla zprovozněna státní železniční dráha podél levého břehu Labe a Vltavy, dnešní koridorová trať 090 Praha – Ústí nad Labem – Děčín, jejímuž vybudování padla za oběť cenná část městského centra a velká část městského pivovaru. Trať s nádražím na severní straně ohraničuje městské centrum. Roku 1900 byla zprovozněna odbočná trať do Zlonic (dnes jednokolejná regionální dráha 096), která stoupá serpentinou přes město z údolí Labe směrem na Slánsko. Na hlavní trati je v Roudnici jediné nádraží, na vedlejší trati jsou na jejím území ještě zastávky Roudnice nad Labem-Bezděkov (ve východní části města u místa rozdělení obou tratí), Roudnice nad Labem město (asi 300 metrů jižně od Karlova náměstí) a Roudnice nad Labem-Hracholusky (u průmyslového areálu v jižní části města). V turistické sezóně (od dubna do října) je možné k přepravě využít i historický Podřipský motoráček. Ten jezdí o víkendech a svátcích 2 páry spojů přes Mšené-lázně do Libochovic.  Přes město vedou tyto páteřní komunikace: silnice II/240 (Praha – Kralupy nad Vltavou – Velvary – Roudnice nad Labem), silnice II/246 (Louny – Libochovice – Roudnice nad Labem – Mělník) a kolem města dálnice D8 (Praha – Ústí nad Labem – Drážďany). V současné době je město velmi zatíženo automobilovou i nákladní dopravou (až 16 000 vozidel denně projede hlavní třídou). Hlavní část obchvatu, na kterou se čeká od roku 1984 dosud nebyla postavena. Lodní dopravu na Labi tvoří většinou nákladní lodě, ale pluje zde také turisticky oblíbená loď Porta Bohemica.  Městskou autobusovou dopravu tvoří linka 556001, kterou do roku 2010 provozoval Dopravní podnik Ústeckého kraje, od roku 2011 získala zakázku na pět let Veolia Transport Praha. Linka jezdí jen v pracovních dnech. Od začátku roku 2019 je linka 556001 nahrazena linkou 368, která spadá pod DÚK, a tak je MHD plně integrována  Autobusové nádraží v Roudnici leží v centru města, na Karlově náměstí. Regionální autobusovou dopravu v oblasti zajišťoval až do krize v roce 2006 dominantní krajský dopravce (v poslední fázi Dopravní podnik Ústeckého kraje), poté jej nahradila ČSAD Slaný. Tato společnost provozuje i nyní regionální spoje v rámci integrovaného systému Doprava Ústeckého kraje (DÚK) od roku 2015. V lednu 2017 došlo k zapojení Roudnice nad Labem též do systému Pražské integrované dopravy (PID) ve směru na Mělník a Prahu do Středočeského kraje a to včetně vlaků. Spoje linky na Mělník v PID provozuje ČSAD Česká Lípa. Dále je zde soukromý dopravce BudosBus (Martin Lihm), který jezdí na komerční lince 550385 Praha – Roudnice – Budyně nad Ohří.

Roudnický most.

Starý kamenný most v Roudnici byl třetím nejstarším kamenným mostem, který byl v Čechách postaven a první přes řeku Labe. Byl postaven péčí Jana IV. z Dražic v letech 1333–1340. Most přečkal několik povodní a zvyšoval význam města, až byl po skoro tři sta letech poničen vojsky během třicetileté války. Plány na obnovu mostu nebyly realizovány a most postupně chátral. Teprve v letech 1906–1910 byl postaven nový most a při té příležitosti odstraněny zbývající trosky středověkého mostu. Při povodních v roce 2002 byl Roudnický most, jako jediný silniční most přes řeku Labe, otevřen.

Společnost.

Město má velmi dobrou občanskou vybavenost. Nachází se zde pošta, nemocnice s poliklinikou, tři základní školy, praktická základní škola, roudnické gymnázium, Střední odborná škola a odborné učiliště Neklanova, Vyšší odborná a střední odborná škola i základní umělecká škola. Dále několik supermarketů, lékárny, městská knihovna, kino, kulturní dům, zrekonstruovaný plavecký bazén, zimní stadion, fotbalová hřiště, atd. Při jihozápadním okraji města se nachází letiště Roudnice, na němž se každé dva roky pravidelně koná oblíbená letecká přehlídka Memorial Air Show.

Pamětihodnosti.

Roudnický hrad a zámek.

Mohutný zámek je dominantou Roudnice. Na skalnatém ostrohu nad řekou se však předtím tyčil hrad. Byl asi 40 metrů dlouhý a 15 metrů vysoký, jeho zdi byly silné 2 metry a byly zpevněny na severní straně a na nárožích věžicemi. V přízemí stavby byl velký sál, nad ním zřejmě slavnostní síň. Komplex ještě obsahoval menší užitkové budovy na jih od paláce, obehnané hradbou s opevněnou bránou.  Tento hrad byl první český kamenný hrad, který nebyl postaven panovníkem. Z původního hradu se dodnes dochovalo obvodové zdivo a velký přízemní sál, rozčleněný pozdějšími vestavbami. Hrad byl oblíbeným sídlem většiny pražských biskupů, měl zde být vysvěcen na kněze i Jan Hus. Církev ho později prodala Janu Smiřickému, který jak se doba měnila, začal s přestavováním, doplňováním a upravováním. V polovině 16. století přibyla na jihovýchod od hradu nová obytná renesanční budova. Za ní pak přistavěli několik menších objektů spojených s hradem chodbou. Celá stavba byla poněkud nesourodá, takže ji pak Václav Eusebius z Lobkovic dal přestavět na dochovaný raně barokní zámek.

Kratochvílova rozhledna.

Kratochvílova rozhledna byla postavena roku 1935 Rolnickou záložnou podřipskou, která tehdy slavila šedesát let svého trvání. O projekt se potom postaral pražský architekt Štěpánek a o její stavbu provedli stavitelé Hádl a Hájek. Rozhledna má vzdušnou betonovou konstrukci s kruhovým půdorysem, nesenou osmi vnějšími a jedním středovým sloupem. Kolem něj se vine točité schodiště vedoucí ke kryté vyhlídkové plošině ve výšce třináct metrů.  U paty věže je žulová pamětní deska věnovaná Václavu Kratochvílovi (1820–1893), rodáku z nedalekých Mlčechvost. Rolnická záložna tím uctila památku svého zakladatele a prvního předsedy. Na přelomu roku 2004 prošla rozhledna rekonstrukcí.

Roudnice nad Labem () je město ležící na levém břehu řeky Labe v okrese Litoměřice. Podle úředních informací trvale žije na území města obyvatel. Roudnice se rozkládá na ploše 16,67 km2 a patří k ní vesnice Podlusky.

Roudnice nad Labem (avant 1918, " Raudnitz-sur-l'Elbe") est une ville du district de Litoměřice, dans la région d'Ústí nad Labem, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Kritéria a porušení zákona.

Podle toho, který z termodynamických zákonů by byl existencí konkrétního stroje porušen, se perpetua mobile rozdělují do dvou základních kategorií: perpetuum mobile prvního druhu a perpetuum mobile druhého druhu.

Perpetuum mobile prvního druhu.

První věta termodynamická je zákon o zachování energie. A proto perpetuum mobile prvního druhu produkuje nejméně tolik energie, kolik sám spotřebuje. Jakmile je jednou stroj spuštěn, může pracovat neomezeně dlouhou dobu, což znamená porušení zákona o zachování energie. Historické návrhy takových strojů často spočívaly v nedůsledném rozmyšlení rozložení sil v klasické mechanice. Jiné návrhy z této skupiny používají magnety jako nevyčerpatelný zdroj energie a vyhýbají se vzájemnému dotyku jednotlivých pohyblivých částí. Takové stroje často dokáží pracovat velmi dlouho. Problém je v tom, že ve skutečnosti nejsou schopny poskytnout žádnou skutečnou mechanickou práci k pohonu nějakého vnějšího zařízení.

Perpetuum mobile druhého druhu.

Druhá věta termodynamická má několik formulací, např. že teplo se šíří vždy ve směru od teplejší ke studenější části, nebo že je-li systém izolovaný, jeho entropie se buď zvětšuje nebo zůstává stejná. Perpetuum mobile druhého druhu je pak takový stroj, který přeměňuje teplo bez jakýchkoli ztrát a bez jakékoli dodané práce na jiný typ energie, aniž by přitom porušil zákon zachování energie. Takový stroj by musel porušovat druhou větu termodynamickou, protože nutně snižuje entropii daného systému, aniž by ji jinde zvyšoval (zadarmo neomezeně odčerpává ze systému teplo).

Zdánlivá perpetua mobile.

Stroje, které se jeví jako perpetuum mobile a přitom neporušují žádný z termodynamických zákonů, ve skutečnosti využívají neobvyklé zdroje energie. Jsou to tedy perpetua mobile pouze zdánlivě. Například je možné vyrobit hodiny nebo jiný stroj s malou spotřebou energie, který ke svému chodu bude využívat malých rozdílů teplot nebo tlaku mezi dnem a nocí. Takový stroj tedy má k dispozici neobvyklý zdroj energie, jeho použití je ale velmi omezené.

Zajímavosti.

Podle patentového zákona Spojených států amerických je vynález patentovatelný jenom tehdy, pokud je funkční. U perpetua mobile se předpokládá nefunkčnost a patentový úřad proto odmítá takové vynálezy patentovat, pokud neprokáží funkčnost při formálním přezkoušení.

Perpetuum mobile (latinsky „trvale pohyblivé, stále se pohybující“, výslovnost [perpetuum móbile]) je stroj, který vykonává práci bez vnějšího zdroje energie. Jediná dodaná energie je počáteční impuls, který by stroj uvedl do činnosti. Latinský překlad názvu zní doslova „věčně v pohybu“, což má historické důvody a vystihuje to skutečnost, že by izolovaný stroj měl v prostředí s třením vydržet ve věčném pohybu. Takový stroj nemůže existovat, neboť by byl v rozporu s prvním nebo s druhým termodynamickým zákonem. Z teoretického hlediska Perpetuum mobile také vzniká, když účinnost stroje přesahuje 100 %, tj. když je odebíraný výkon větší než příkon. Zlaté pravidlo mechaniky: Nelze sestrojit stroj, periodicky pracující, který by z jednoho energetického zdroje energii využíval a do téhož zásobníku by energii vracel.

Le mouvement perpétuel désigne l'idée d'un mouvement (généralement périodique), au sein d'un système, capable de durer indéfiniment sans apport extérieur d'énergie ou de matière, ni transformation irréversible du système.


Historie.

Kosmodrom byl vybudován v Kyzylordské a Karagandské oblasti na území Kazašské SSR (nyní Republika Kazachstán) mezi sídly Kazaly a Žosaly na základě rozhodnutí vlády SSSR č. 292-181 ze dne 12. února 1955 jako 5. Naučno-issledovatělskij ispytatělnyj poligon (5-NIIP, "5й Научно-исследовательский испытательный полигон", "5-НИИП") Ministerstva obrany SSSR pro zkoušky balistických raket.  Do té doby pro pokusy s raketami sloužila vojenská střelnice (nyní Kosmodrom Kapustin Jar), která k pokusům vícestupňových raket vyvíjenými týmem Koroljova nedostačovala. Proto maršál dělostřelectva Mitrofan Nědělin rozhodl postavit základnu větší. Výstavbu nové základny dostal na starost generál ženijního vojska Georgij Maximovič Šubnikov. Na budoucí staveniště se dostal s prvními spolupracovníky již 12. ledna 1955. Železniční vagóny jim sloužily jako dílny i obydlí. Organizační struktura vojenské správy střelnice byla stanovena direktivou Generálního štábu ozbrojených sil SSSR ze dne 2. června 1955; tento den byl později rozkazem ministra obrany SSSR č. 00105 ze dne 3. srpna 1960 oficiálně označen za datum zřízení kosmodromu. Správou kosmodromu byla pověřena raketová vojska RVSN (Raketnyje vojska stratěgičeskogo naznačenija, Ракетные войска стратегического назначения), později rampy pro kosmické nosiče spravovaly VKS (Vojenno-kosmičeskije sily, Военно-космические силы).  První úspěšný start balistické rakety z kosmodromu se uskutečnil 3. srpna 1957. Od 4. října 1957, kdy odtud byla vypuštěna první umělá družice Země Sputnik 1, je používán i pro kosmické starty. V západním tisku byl často nazýván Tjura-Tam podle blízké železniční stanice. Původní vesnice Bajkonur (kazašsky Bajkonyr) leží asi 320 km severovýchodně od kosmodromu; její jméno bylo pro kosmodrom použito kvůli utajení jeho skutečné polohy.  Oficiální narozeniny kosmodromu Bajkonur jsou stanoveny na 2. června 1955, kdy byla příkazem generálního štábu ustavena organizace Pátého výzkumného a zkušebního prostoru a bylo vytvořeno ředitelství cvičiště - vojenská jednotka 11284. Na začátku výcviku a vypouštění bylo na cvičišti 527 inženýrů a 237 techniků, celkový počet vojenského personálu byl 3600 lidí.

Vojenské tajemství.

Raketový kosmodrom Tjura-Tam patřil mezi přísně střežená a tajená místa. V roce 1956 jeho stavbu sice prokázaly snímky z amerického špionážního letadla U-2, ale souřadnice Sověti tajili dál. Po Gagarinově letu požádal SSSR Mezinárodní leteckou federaci (FAI) o uznání rekordního letu a uvedl, že startoval z Kosmodromu Bajkonur. Na mapě této oblasti byla zakreslena jen vesnice Bajkonur, jinak zde byl trestanecký tábor, a tak se Sověti rozhodli uvést vzdálenou vesnici jako místo startu rakety.  Při návštěvě francouzského prezidenta Charlese de Gaulla byla instalována před budovami základny s původním označením "Ploščadka 10" nová tabule s označením "Zvezdograd" a později, 29. ledna 1958 bylo městečko u základny pojmenováno "Leninsk".

Po rozpadu SSSR.

Po rozpadu SSSR v roce 1993 přešel kosmodrom do vlastnictví nově vzniklého samostatného státu Kazachstán, ale po složitých jednáních byla 4. ledna 1994 podepsána dvoustranná mezivládní dohoda o dlouhodobém pronájmu kosmodromu Ruské federaci na dobu nejméně 20 roků za 115 mil. USD ročně.  VKS v roce 1996 přešly zpět do RVSN. V roce 1999 bylo rozhodnutím ruské vlády zřízeno středisko FGUP Federalnyj kosmičeskij centr „Bajkonur“ (ФГУП Федеральный космический центр „Байконур“) a v souvislosti s tím přebrala postupně rampy do své péče ruská kosmická agentura RAKA (Rossijskoje aviacionno-kosmičeskoje agentstvo, Российское авиационно-космическое агентство, РАКА), nyní Státní korporace pro kosmické aktivity Roskosmos.  V roce 2001 byly vytvořeny KVRF (Kosmičeskije vojska Rossijskoj federacii, Космические войска Российской федерации, КВ РФ), kterým podléhá vojenská část kosmodromu. Současný oficiální název je 5. Gosudarstvennyj ispytatělnyj kosmodrom (5-GIK, "5й Государственный испытательный космодром", "5-ГИК") Ministerstva obrany Ruské federace.  Dne 9. ledna 2004 podepsali ruský prezident V. Putin a kazašský prezident N. Nazarbajev dohodu o prodloužení pronájmu do roku 2050 (smlouva byla ratifikována ruskou Dumou 25. května 2005). Parlament Kazachstánu ratifikoval smlouvu v březnu 2010.  V lednu 2005 byla zřízená společná kazašsko-ruská společnost „Bajterek“ pro komerční zajišťování startů nosných raket typu Angara.

Popis kosmodromu.

Vlastní kosmodrom (bez pádových oblastí stupňů ve střeleckém sektoru) zabírá plochu 6717 km. Nachází se zde 15 ramp 9 typů pro vypouštění kosmických nosičů, 4 rampy pro vypouštění mezikontinentálních balistických raket, 11 montážních budov MIK (montažno-ispytatělnyj korpus) se 34 halami pro přípravu nosných raket a družic a sond, 3 tankovací stanice pro plnění nádrží kosmických těles kapalnými pohonnými látkami a stlačenými plyny, sledovací stanice s výpočetním střediskem pro zajišťování vzletu raket, stanice pro zkapalňování vzduchu pro výrobu kapalného kyslíku a dusíku (kapacita 300 t/den), tepelná elektrárna s výkonem 60 MW, energovlak s výkonem 72 MW, 2 letiště („Krajnyj“ a „Jubilejnyj“, kde byla přistávací dráha sovětského raketoplánu Buran, 470 km železničních tratí (z toho 40 km speciálního rozchodu), 1281 km silnic, 6610 km elektrorozvodné sítě, 2784 km spojové sítě a hangár, kde byl uložen raketoplán Buran.

Využití kosmodromu.

Z kosmodromu jsou a v minulosti byly vypouštěny všechny sovětské a ruské pilotované kosmické lodě typů Vostok, Voschod a Sojuz a bezpilotní nákladní kosmické lodě typu Progress, zásobující Mezinárodní vesmírnou stanici. Jsou odsud vypouštěny stacionární telekomunikační družice, sondy k Měsíci a sondy k planetám a část vědeckých, aplikovaných a vojenských umělých družic Země.  Používaly nebo používají se k tomu účelu různé typy nosných raket; v současné době [2017] zejména různých modifikací typů Sojuz, Proton a Zenit.

Zázemí kosmodromu.

Přes 70 000 specialistů a jejich rodin (stav 2002) žije a pracuje v městě Bajkonur (původní název Taškent-90, pak Tjura-Tam, pak Zvezdograd, pak Leninskoje, pak až do 20. prosince 1995 Leninsk, zeměpisné souřadnice ) na břehu řeky Syrdarji.

Muzeum.

Na kosmodromu Bajkonur se nachází malé muzeum vedle dvou malých domků, bývalých rezidencí Sergeje Koroljova a Jurije Gagarina. Obě chaty byly zachovány a jsou součásti muzea, které je domovem sbírky kosmických artefaktů. Renovovaný testovací exemplář ze sovětského programu Eněrgija-Buran stojí vedle vchodu do muzea. Součástí muzea jsou také fotografie související s historií kosmodromu včetně obrazů všech kosmonautů. Každá posádka každé expedice zahájené z Bajkonuru zde zanechává podepsanou fotografii celé posádky, která je vystavena za sklem. Muzeum má také mnoho předmětů souvisejících s Gagarinem, včetně pozemního ovládacího panelu z jeho letu, jeho uniformy a půdy z místa přistání, které se uchovaly ve stříbrném kontejneru. V jedne z muzejních místností se nachází také starší verze návratové kapsle kosmické lodi Sojuz.

Kulturní význam.

České ohlasy historicky nejvýznamnějšího sovětského kosmodromu nalézáme ve skladbě Bajkonur z alba 15 let jsem Na Kovárně na plech hudební skupiny Tři sestry.

Kosmodrom Bajkonur (kazašsky, "Bayqoñır ğarış aylağı"; rusky "") je kosmodrom (základna pro starty kosmických raket) v Kazachstánu používaný od počátku kosmické éry Sovětským svazem a později Ruskem.

Le cosmodrome de Baïkonour (en ; en ), créé en 1956, est une base de lancement russe située au centre du Kazakhstan, à proximité de la ville de Baïkonour. Le site, situé dans une région de steppe au climat extrême mais disposant d'un embranchement sur la ligne de chemin de fer Moscou - Tachkent, a été choisi en 1955 pour implanter un centre de lancement destiné à la mise au point des missiles balistiques intercontinentaux R‐7 Semiorka de l'Union soviétique. Lorsque l'activité spatiale soviétique s'est développée sous l'impulsion des équipes de Korolev qui avaient mis au point le missile, le centre de Baïkonour a été choisi pour placer en orbite les premiers satellites artificiels puis le premier homme dans l'espace.


Průběh toku.

Řeka vzniká nedaleko Kráľové Lehoty, v nadmořské výšce 664 m n. m. soutokem Bílého a Černého Váhu. Zdrojnice pramení ve Vysokých a Nízkých Tatrách. Převážnou část protéká v horách a až pod Novým Mestem nad Váhom vtéká do Podunajské nížiny. Ústí do Dunaje u města Komárno v nadmořské výšce 106 m n. m.

Vodní režim.

Průměrný průtok činí 152 m3/s. Nejvyšší je v létě.

Využití.

Využívá se k zásobování vodou, na zavlažování, k výrobě vodní energie, pro vodní dopravu a k plavení dřeva.

Vážská kaskáda.

Na "Váhu", stejně jako např. na Vltavě, existuje soustava vodních přehradních hrází a nádrží – Vážská kaskáda. Celkem je jich 22 (nejnovější z nich je Vodné dílo Žilina). První přehradou je velmi dobře známá Liptovská Mara, poslední je v Kráľové nad Váhom. Podle údajů TASR z roku 1996 elektrárny ročně vyrobí 1 965 132 MWh energie. Mnohé přehrady pracují na umělých kanálech vedených podél koryta řeky.

Přehled některých nádrží.

Liptovská Mara, Bešeňová, Krpeľany, Žilina, Hričov, Nosice ("Priehrada mládeže"), Sĺňava, Kráľová

Vážská vodní cesta.

Od roku 1998, kdy bylo dáno do provozu vodní dílo Selice, je řeka splavná pro velké lodě odpovídající klasifikační třídě VIa po Sereď (Rozměry plavebních komor Selice a Kralová jsou 110 × 24 metrů). V současnosti se připravuje prodloužení splavnění Váhu po Žilinu, dostavbou plavebních komor a lodního zdvihadla (Nosice), k dříve vybudovaným stupňům kaskády. Komory a zdvihadlo mají odpovídat klasifikační třídě Va a mít užitné rozměry 110 × 12 metrů.

Města na Váhu.

"Kompletní seznam všech sídel ležících na Váhu obsahuje článek : Seznam sídel na řece Váh"

Váh (, ) je nejdelší řeka Slovenska, která protéká čtyřmi kraji (Žilinský, Trenčínský, Trnavský, Nitranský). Jde o levý přítok Dunaje. Jeho délka činí 403 km. Povodí má rozlohu 10 640 km2.

La rivière Váh (prononciation slovaque : [], en ), est un cours d'eau de Slovaquie et un affluent gauche du Danube.


Klubová kariéra.

S fotbalem začal v Trutnově, kde hrál také lední hokej a tenis. Od třinácti let působil v FC Hradec Králové. V roce 1997 debutoval v rezervním královéhradeckém týmu – na jaře nastoupil v posledním kole divize, na podzim hrál Českou fotbalovou ligu. Když v roce 1999 první tým Hradce Králové sestoupil do druhé ligy, Skácel se poprvé v posledním kole objevuje na pár minut na hřišti. V roce 2000 se stává stabilním členem A týmu, jenž vyhrává druhou nejvyšší soutěž a postupuje mezi elitu. V roce 2001 se prosazuje také v první lize, skóruje hned v úvodním kole při prohře Hradce v Jablonci 1:5, překonává slavného brankáře Petra Koubu. Na začátku jara 2002 přestupuje do SK Slavia Praha, s níž vyhrál Pohár ČMFS. Dále hrál za Olympique de Marseille (2003–2004), Panathinaikos Athény (2004–2005), Heart of Midlothian FC (2005–2006, zde se setkal s krajany Michalem Pospíšilem a Romanem Bednářem), Southampton FC (2006–2009), Herthu Berlín (hostování na jaře 2008). Na podzim 2008 po vypršení smlouvy s Herthou hrál opět v anglickém Southamptonu.

SK Slavia Praha (první návrat).

V říjnu 2009 se vrátil po šesti letech do Slavie. Do konce podzimní sezóny tam působil jako amatérský hráč, protože po skončení přestupního termínu už nemohl podepsat profesionální kontrakt. Za Slavii odehrál ale pouze 5 ligových zápasů, v nichž zaznamenal 3 góly (všechny do sítě 1. FC Brno).

AE Larissa 1964.

V lednu 2010 podepisuje smlouvu na 1,5 roku v řeckém celku AE Larissa. Po hostování v Panathinaikosu Athény to bylo jeho druhé působení v Řecku. V Larisse ale vydržel jen do léta a pak se přesunul do Skotska.

Hearts of Midlothian FC (návrat).

V září 2010 podepisuje novou jednoroční smlouvu v Heart of Midlothian FC. Se skotským klubem vyhrál v sezóně 2011/12 podruhé skotský fotbalový pohár (první získal během svého dřívějšího působení v sezóně 2005/06). Ve finále zdolal Hearts tým Hibernian FC 5:1 a Skácel se na vítězství podílel 2 góly. Po utkání byl oceněn jako „muž zápasu“ (Man of the Match). Poté se vyjádřil, že to byl jeho „pravděpodobně poslední zápas za Hearts“, neboť nedostal nabídku k prodloužení smlouvy, přestože v ligovém ročníku 2011/12 vsítil 18 branek a byl nejlepším kanonýrem klubu. 9. října Hearts oznámili, že Rudolf Skácel opět trénuje s týmem. Nicméně přestup zpět do Hearts of Midlothian nebyl možný, klub měl zakázány přestupy.

Dundee United FC.

Po letním odchodu z Hearts trénoval chvíli ve Slavii Praha a v dalších klubech a koncem října 2012 (poté, co bylo jasné, že v Hearts kvůli zákazu přestupů hrát nemůže) podepsal krátkodobou smlouvu (do ledna 2013) v dalším skotském klubu Dundee United FC. Poprvé za nový klub skóroval v 18. kole skotské ligy proti Inverness Caledonian Thistle FC, když v 8. minutě zvyšoval už na 3:0 pro domácí. Hosté však v dramatickém duelu stačili vyrovnat na konečných 4:4.

SK Slavia Praha (druhý návrat).

Po skončení smlouvy s Dundee United 30. ledna 2013 se nedohodl na jejím prodloužení. Začátkem března podepsal kontrakt do konce ročníku 2012/13 se Slavií Praha. Poprvé nastoupil 16. března 2013 v domácím utkání proti Slovanu Liberec, trenér Petr Rada jej poslal na hřiště dvacet minut před koncem místo slovenského záložníka Karola Kisela. Slavia zvítězila 3:1. 13. dubna 2013 nastoupil v základní sestavě v pražském derby proti Spartě, Slavia podlehla městskému rivalovi 1:3. Celkem odehrál v dresu Slavie během tohoto angažmá 5 zápasů, branku nevstřelil. Na konci sezóny nedostal nabídku na novou smlouvu.

FK Mladá Boleslav.

V srpnu 2015 byl na testech v FK Mladá Boleslav. S vedením boleslavského klubu se dohodl na spolupráci do 30. června 2016. Do února 2016 zde odehrál pouze dva ligové zápasy, v březnu 2016 se stal volným hráčem.

Raith Rovers FC.

Následoval návrat do Skotska, kde si v minulosti vybudoval výborné renomé. V červenci 2016 podepsal smlouvu s týmem Raith Rovers FC hrajícím Scottish Championship (druhou skotskou ligu). Odehrál zde sezónu 2016/17, po níž následoval sestup klubu do Scottish League One (třetí skotské ligy).

1. FK Příbram.

V létě 2017 se dohodl na kontraktu s druholigovým českým klubem 1. FK Příbram.

Reprezentační kariéra.

U21.

Do mládežnických reprezentací se nedostal, nastoupil poprvé až za národní mužstvo do 21 let. V říjnu 2001 debutuje v kvalifikačním utkání proti Bulharsku a hned v prvním utkání se zapisuje mezi střelce, když ve 26. minutě zvyšuje na průběžných 3:0 (ČR zvítězila suverénně 8:0).  S jedenadvacítkou vyhrál ME hráčů do 21 let v roce 2002 konané ve Švýcarsku. Na turnaji odehrál kompletní utkání postupně proti Francii (prohra ČR 0:2), Řecku (remíza 1:1), Itálii (výhra ČR 3:2 po prodloužení) a ve finále opět proti Francii (0:0, 5:4 na pokutové kopy pro ČR).  Celkem za českou fotbalovou reprezentaci do 21 let odehrál 9 utkání (3 výhry, 5 remíz, 1 prohra) a vstřelil 1 gól.

A-mužstvo.

Později se stává členem kádru A-týmu české reprezentace. 12. listopadu 2003 debutuje v domácím přátelském zápase s Kanadou a hned se střelecky prosazuje. V 73. minutě střídá na hřišti Jana Kollera a o 8 minut později upravuje stav utkání na průběžných 5:0 (ČR v závěru inkasovala gól a vyhrála poměrem 5:1).  Byl také jedním z hráčů nominovaných na EURO 2008 jako náhradník za zraněného Daniela Pudila. ČR vypadla již v základní skupině a Skácel nezasáhl do žádného ze 3 zápasů.  Celkem odehrál za českou reprezentaci dohromady 7 utkání s bilancí 4 výhry a 3 prohry, vstřelil 1 gól.  Účast na vrcholových turnajích:

Reprezentační zápasy a góly.

Góly Rudolfa Skácela za české reprezentační mužstvo do 21 let Góly Rudolfa Skácela za reprezentační A-mužstvo České republiky

Rudolf Skácel (* 17. července 1979, Trutnov, Československo) je bývalý český fotbalový záložník a bývalý reprezentant, od roku 2017 do roku 2019 byl hráč klubu 1. FK Příbram. Mistr Evropy hráčů do 21 let z roku 2002. Na klubové úrovni působil mimo ČR ve Francii, Řecku, Skotsku, Anglii a Německu. V červnu 2019 se rozloučil s kariérou

Rudolf « Rudi » Skácel, né le à Trutnov, est un footballeur international tchèque qui évolue au poste de milieu offensif au FK Mladá Boleslav.


Kritika díla.

Podle některých muslimských autorit je dílo plánovitým znesvěcením islámu. Tato argumentace by se dala shrnout asi takto:  Tyto argumenty jsou ale trochu zavádějící, což se dá zjistit až po přečtení knihy (viz následující děj). Čtení této knihy je ale týmiž autoritami muslimům zakázáno.

Děj.

Hrdiny hlavní linie románu jsou dva cestující mezinárodního letu z Indie do Londýna. Letadlo se zřítí do kanálu La Manche a oba hrdinové jsou zázračně zachráněni. Začnou se ale měnit - jeden v bytost podobnou andělu, druhý v čerta. Čert prochází ponižujícím a rasistickým přijetím imigračních úředníků a jeho podoba mu pitoreskně komplikuje i osobní vztahy. Druhý hrdina začne mít sny, v nichž se vidí coby anděl Gabriel, diktující poněkud zmateně verše Prorokovi, zakládajícímu nové náboženství. Tato část příběhu odkazuje na titulní satanské verše, kdy se Prorok snaží zjistit, jestli mu toleranci k místním bohyním sdělil anděl či ďábel.  Po prožitých vidinách i utrpení se sice vrátí ke svým podobám, ale poněkud změněni svými zážitky.  V románu je mnoho vedlejších linií:

Intertextovost.

Nacházíme zde mnoho odkazů na Korán, Bibli, ale i na Othella či Carmen. Hlavním námětem díla je rozdílnost kultur.

Násilí, vraždy a pokusy o ublížení.

S ochranou policie Rushdie unikl přímé fyzické újmě, ale jiní spojení s jeho knihou utrpěli útoky. Hitoši Igaraši, japonský překladatel, byl 11. července 1991 ubodán k smrti. Ettore Capriolo, italský překladatel, byl v Miláně 3. července 1991 vážně zraněn bodnutím. Norský vydavatel William Nygaard byl třikrát střelen během pokusu o atentát v Oslu v říjnu 1993, ale přežil. Aziz Nesin, turecký překladatel, byl zamýšlen jako cíl během událostí, které vedly k masakru v tureckém městě Sivas 2. července 1993, což mělo za následek smrt 37 lidí.

Satanské verše (1988) je román spisovatele Salmana Rushdieho, psaný v autorově stylu magického realismu. Mnohavrstevné dílo vykresluje rozpory mezi způsobem vnímání rozdílných kultur, především muslimské mystiky a západního racionalismu. Za toto dílo byl autor odsouzen ájatolláhem Chomejním k trestu smrti. Na podporu tohoto trestu se konala shromáždění v Karáčí, Teheránu, Bombaji atd. Rushdie byl proto nucen se za pomoci Scotland Yardu skrývat. Překladatelé a nakladatelé díla jsou ohrožováni, někteří, jako Hitoši Igaraši, byli zavražděni.

Les Versets sataniques (titre original : "The Satanic Verses") est le quatrième roman de Salman Rushdie, publié en 1988, et pour lequel il a reçu la même année le prix Whitbread. Le, l'ayatollah Khomeini a publié une fatwa de mort contre lui en mettant en cause son œuvre, ce qui l'a forcé à entrer dans la clandestinité.


Klubová kariéra.

Sigma Olomouc.

Prvním velkým přestupem byl pro Ujfalušiho přestup do Sigmy Olomouc v 9. třídě základní školy. Do Olomouce se ale nestěhoval jen kvůli fotbalu, začal zde také studovat střední zemědělskou školu, která mu dovolila skloubit fotbal a studium.  Do prvního týmu olomoucké Sigmy se Ujfaluši dostal v roce 1996, první utkání za tento tým odehrál ale až v sezoně 1997/1998. V této sezoně se na trávník dostal celkem jedenáctkrát a dal 2 branky. Od následující sezony se prosadil do základní sestavy a v sezonách 1998/99 a 1999/00 chyběl pouze ve třech zápasech. V prosinci 2000 Ujfaluši přestoupil do německého týmu Hamburger SV.

Hamburger SV.

Ujfaluši se tak stěhoval na sever Německa, Sigma Olomouc za tento přestup vyinkasovala 50 milionů korun. V Německu nakonec strávil tři a půl roku, během kterých stihl také proniknout do české seniorské reprezentace. Po dobu působení v Hamburku se stal jedním z nejdůležitějších hráčů týmu, jediným negativem bylo jen zranění kolene v roce 2003, po kterém se ale dokázal rychle vrátit na trávník a nabrat výbornou formu, což vyústilo až v jeho nominaci na EURO 2004. V roce 2003 vyhrál Ujfaluši s týmem Hamburku německý ligový pohár, Hamburk ve finále porazil Borussii Dortmund 4:2.

ACF Fiorentina.

Začátky ve Fiorentině neměl nejjednodušší. Sezona byla bez zimní přestávky, tvrdší tréninky a nedůvěra trenérů – to byly věci, které Ujfalušimu přestup vůbec neusnadňovaly. První sezona v Itálii nebyla příliš úspěšná, klub hrál o záchranu. I tak Ujfaluši vydržel, a postupně se vypracoval na jednoho z nejlepších obránců v Itálii, s Fiorentinou obsadil před potrestáním za korupční aféru 4. místo, pro trest kvůli již zmiňované korupční aféře si ale evropské poháry nezahrál. V létě roku 2008 přestoupil do španělského klubu Atlético Madrid.

Atlético Madrid.

V první sezóně v Atleticu pomohl týmu ke 4. místu v lize. V následující sezóně 2009/10 skončilo Atlético v lize až deváté, ale tým s Tomášem Ujfaluši dokázal vyhrát nově založenou soutěž - Evropskou ligu UEFA i Superpohár UEFA.

Galatasaray Istanbul.

20. června 2011 podepsal Ujfaluši smlouvu na dva roky s opcí s tureckým velkoklubem Galatasaray Istanbul, přestoupil za 2 miliony eur a sešel se zde s českým útočníkem Milanem Barošem. Ve své první sezóně 2011/12 se mu podařilo s klubem získat titul. Získal zde rovněž ocenění klubového obránce sezóny 2011/12. Na začátku sezóny 2012/13 utrpěl zranění kolena a do konce ročníku se již na hřiště nedostal. Klub následně opci neuplatnil.

Sparta Praha.

8. srpna 2013 podepsal roční smlouvu s opcí v AC Sparta Praha. Svůj první zápas v dresu Sparty odehrál 5. září 2013 v přípravném utkání se Slovanem Bratislava, strávil na hřišti 60 minut. Sparta zvítězila 1:0. Debut v soutěžním zápase absolvoval 24. září ve 3. kole Poháru České pošty proti Zlínu (výhra 1:0 a postup do 4. kola). 1. prosince 2013 se z důvodu nedoléčeného kolena rozhodl ukončit hráčskou kariéru. Během podzimní části sezóny 2013/14 odehrál jen 4 zápasy, z toho ani jeden ligový (šlo o 2 pohárové a 2 přípravné zápasy).

Reprezentační kariéra.

V roce 1997 se Ujfaluši stal hráčem reprezentace ČR do 21 let. Zúčastnil se v roce 2000 mistrovství Evropy hráčů do 21 let na Slovensku, kde Češi získali stříbrné medaile, když ve finále podlehli Itálii 1:2. Druhé místo znamenalo kvalifikaci na Letních olympijských her 2000 v Austrálii, kde české mužstvo obsadilo se 2 body za dvě remízy poslední čtvrté místo v základní skupině C.  Jeho reprezentační debut v A-mužstvu Česka se odehrál v utkání Makedonie - Česko, které skončilo 1:1. Své první reprezentační góly dal Ujfaluši týmu Jugoslávie 6. září 2002 (přispěl k vysoké výhře na Letné 5:0). Během působení v Hamburku odehrál s reprezentací neúspěšnou kvalifikaci na MS 2002 a také kvalifikaci o Euro 2004. Stabilním hráčem reprezentace se ale stal až za trenéra Brücknera.

Euro 2004.

Na evropském šampionátu odehrál Ujfaluši ve čtyřech zápasech 375 minut, česká reprezentace zde společně s Nizozemskem obsadila 3. místo, když v semifinále podlehla pozdějším vítězům z Řecka 0:1 v prodloužení stříbrným gólem Traianose Dellase.  Díky výkonům na EURU a také v Hamburku se o Ujfalušiho začaly zajímat přední evropské týmy. Největší zájem projevila italské Fiorentina, pro kterou mluvil také fakt, že Ujfaluši vždy chtěl hrát italskou Serii A. Sám požádal šéfa Hamburku, aby mohl do Itálie přestoupit. Přestup vyšel, i když to nebylo jednoduché, neboť těsně před přestupem byl zvolen kapitánem Hamburku. I tak se stěhoval z Německa do Itálie.

MS 2006.

Společně se spoluhráči z reprezentace se Ujfaluši zúčastnil MS v Německu v roce 2006. Již postup na světový turnaj znamenal pro Českou republiku úspěch, bylo to poprvé, co se týmu podařilo na tento nejvýznamnější turnaj kvalifikovat. První zápas vyhrálo české mužstvo nad USA 3:0, ale po prohře s Ghanou 0:2 už postup ze skupiny tak reálný nebyl. V tomto utkání navíc dostal Ujfaluši za stavu 0:1 v 65. minutě červenou kartu, čímž oslabil český tým. V dalším utkání proti Itálii proto nemohl hrát. Po porážce s Itálií 0:2 se tak český tým rozloučili s turnajem už po základní skupině.

Euro 2008.

Na Mistrovství Evropy ve fotbale 2008 odehrál Ujfaluši všechny tři zápasy v základní skupině, v prvním utkání se Švýcarskem (výhra ČR 1:0) byl vyhlášen nejlepším hráčem zápasu. Poté přišla porážka 1:3 s Portugalskem a kolaps s Tureckem, kdy národní tým ztratil před koncem vedení 2:0 a prohrál 2:3, což jej stálo postup do čtvrtfinále.

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Tomáše Ujfalušiho v českém reprezentačním A-mužstvu

Osobní život.

Ujfaluši je rozvedený, s exmanželkou Kateřinou má dceru Kačenku. Jména svých dvou lásek má dokonce vyšitá na kopačkách. Kromě toho, že vystudoval střední školu, udělal i přijímací zkoušky na vysokou školu, kterou ale nezačal studovat z důvodu sportovního vytížení. Mezi jeho záliby patří golf a móda, věnuje se také charitě. Zúčastnil se například charitativní módní přehlídky pro nadaci Terezy Maxové, společně s bratrancem Robinem se také angažuje v projektech na pomoc africkému fotbalu.

Reprezentační aféry.

V roce 2007 skončila bouřlivá oslava Ujfalušiho 29. narozenin s reprezentačním týmem mediálním skandálem. V dubnu 2009 prošel další aférou, když se po prohraném kvalifikačním zápase o MS se Slovenskem skupina fotbalistů odebrala k „oslavě“ ve společnosti mladých prostitutek. To neuniklo pozornosti fotografů a sponzoři reprezentace poté tlačili na ČMFS, že takto by se reprezentanti neměli chovat, i když mají „po pracovní době“. Po propuknutí této aféry se Ujfaluši 8. dubna 2009 rozhodl ukončit své působení v reprezentačním týmu. Z aféry vzešla okřídlená hláška „nic jsem neplatil a ta částka taky nesouhlasí“ – podobně totiž Ujfaluši reagoval na dotazy novinářů, přičemž ovšem podle svého pozdějšího vyjádření neměl na mysli placení prostitutkám, nýbrž pouze za občerstvení, a to v nižší částce, než jakou novináři ve svých zprávách uváděli.

Tomáš Ujfaluši (* 24. března 1978 Rýmařov) je bývalý český fotbalový obránce a reprezentant, který naposledy hrál za český klub AC Sparta Praha. Ze zdravotních důvodů (nedoléčené koleno) se rozhodl 1. prosince 2013 ukončit hráčskou kariéru.

Tomáš Ujfaluši () né le à Rýmařov en Tchéquie, était un footballeur tchèque d'origine hongroise évoluant au poste de défenseur central.


Řazení skladeb v katalogu BWV.

Seznam není seřazen chronologicky, ale tematicky (podle druhu skladby). Hlavním důvodem je zřejmě fakt, že není možné přesně určit dobu vzniku většiny Bachových skladeb, protože se dochovaly pouze jejich nedatované rukopisy. Za Bachova života byl vydán tiskem jen malý zlomek jeho díla. Později, v polovině 19. století, začala společnost Bach-Gesellschaft postupně vydávat kompletní Bachovo dílo. Skladby zde byly seskupeny do jednotlivých svazků podle žánru. I toto souborné vydání mohlo hrát roli v úvahách o konečném seřazení skladeb v seznamu BWV.  Původní katalog z roku 1950 končí položkou BWV 1080 (Umění fugy). Od té doby bylo objeveno několik desítek dalších Bachových skladeb, které byly v aktualizovaných vydáních zařazeny na konec seznamu (již nezávisle na druhu skladby). U jiných skladeb bylo naopak Bachovo autorství zpochybněno, nebo dokonce vyloučeno; jejich čísla však v seznamu zůstávají. Díla, která jsou neúplná, nebo u kterých bylo Bachovo autorství již od počátku sporné, jsou řazena do zvláštního dodatkového seznamu ("BWV Anhang") a označována zkratkou BWV Anh. a pořadovým číslem.

Vokální díla.

Vokální díla tvoří přibližně polovinu Bachovy tvorby. Většinou jde o duchovní skladby určené pro nedělní bohoslužby a také pro svátky a zvláštní příležitosti (např. svatby, pohřby).

Kantáty, BWV 1–224.

Kantáty tvoří značnou část Bachova vokálního díla. Jedná se převážně o kantáty duchovní a mnoho z nich pochází z prvních let Bachova působení v Lipsku, kdy psal novou kantátu pro nedělní bohoslužbu každý týden. Vedle nich je známo také několik světských kantát, například Lovecká nebo Kantáta o kávě.

Moteta, BWV 225–231.

Dochovalo se pouze několik motet vytvořených pro zvláštní příležitosti. Jedná se o skladby pro sbor a basso continuo.

Mše a magnificat, BWV 232–243.

Nejvýznamnější je Mše h moll (v latině), kromě ní Bach napsal ještě několik kratších mší na německé texty.

Pašije a oratoria, BWV 244–249.

Oratoria se řadí mezi nejrozsáhlejší Bachova díla. Patří sem například Velikonoční či Vánoční oratorium, a především Janovy a Matoušovy pašije. Obě tyto skladby mají také formu oratoria. Ostatní Bachova zhudebnění pašijí se dochovala jen částečně.

Čtyřhlasé chorály, BWV 250–438.

Jedná se o harmonizace protestantských chorálů. Základní melodie jsou téměř vždy staršího původu, Bach provedl jejich úpravu pro čtyřhlasý sbor.

Písně, árie a quodlibet, BWV 439–524.

Do této skupiny patří duchovní písně z tzv. Schemelliho zpěvníku a různé árie a písně z druhé Knížky pro Annu Magdalenu Bachovou.

Instrumentální díla.

Bach byl za svého života známý především jako vynikající varhaník a virtuózní hráč na cembalo, a těmto dvěma nástrojům je také určena většina jeho instrumentální tvorby.

Varhanní skladby, BWV 525–771.

Nejpočetněji jsou zde zastoupeny chorálové předehry, tj. polyfonní zpracování chorálů pro varhany. Jsou uspořádány do několika sbírek, jako je Varhanní knížka, tzv. Schüblerovy chorály a další.  Vedle této liturgické hudby vytvořil Bach mnoho virtuózních kusů různých forem. Stěžejní jsou fugy, často předcházené kompozičně volnější skladbou, např. preludiem, tokátou nebo fantazií. Známými příklady jsou Tokáta a fuga v d moll či Passacaglia a fuga v c moll. Dále sem patří několik trio sonát a varhanních koncertů.

Skladby pro klavír, BWV 772–994.

Skladby pro klavír (resp. v době vzniku spíše pro cembalo nebo klavichord) tvoří další početnou část Bachova díla. Často jsou sestaveny do sbírek uspořádaných podle nějakého systému (např. sled tónin v Dobře temperovaném klavíru, výběr a pořadí tanců v suitách nebo kánony ve stoupajících intervalech v Goldbergových variacích).  Mezi významná klavírní díla patří Goldbergovy variace a dva rozsáhlé cykly Dobře temperovaný klavír 1 a 2, které obsahují vždy 24 preludií a fug ve všech durových i mollových tóninách. Dále Bach sestavil několik sbírek tanečních suit (Anglické a Francouzské suity, Partity) a například také Invence a sinfonie - krátké polyfonní skladby určené k výuce.

Skladby pro jiné sólové nástroje, BWV 995–1013.

Skladby (většinou suity) pro sólovou loutnu, housle, violoncello či flétnu zkomponoval Bach z velké části během svého zaměstnání na knížecím dvoře v Köthenu.

Komorní hudba, BWV 1014–1040.

V Köthenu vznikly také sonáty pro housle, violu da gamba či flétnu s cembalem nebo continuem.

Koncerty a orchestrální suity, BWV 1041–1071.

Z Bachových orchestrálních děl jsou nejznámější Braniborské koncerty. Dále napsal několik houslových koncertů a také koncerty pro jedno i více cembal a orchestr.

Kánony a pozdní kontrapunktická díla, BWV 1072–1080.

Katalog BWV uzavírají díla považovaná za vrchol barokní polyfonie - Hudební obětina a Umění fugy.

Později zařazená díla (různé druhy), BWV 1081–1128.

Od doby prvního vydání katalogu v roce 1950 bylo do katalogu zařazeno několik desítek dalších skladeb, jedná se převážně o varhanní chorály.

Zkratka BWV označuje souborný katalog děl J. S. Bacha. Jde o zkratku názvu katalogu v němčině „Bach Werke Verzeichnis“ (Seznam Bachových skladeb). Celý název katalogu je "Thematisch–systematisches Verzeichnis der Werke Johann Sebastian Bachs". Katalog vytvořil Wolfgang Schmieder a vydal jej u vydavatelství VEB Breitkopf und Härtel v Lipsku roku 1950.

Le Bach-Werke-Verzeichnis ("Catalogue des œuvres de Bach"), désigné couramment par le sigle BWV, est le catalogue thématique des œuvres de Johann Sebastian Bach établi dans les années 1950 par le musicologue allemand Wolfgang Schmieder.