Historie.

Obec má polohu slovanské vesnice, neboť staří Slované zakládali své vesnice tak, aby byly položeny proti východu slunce. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1320. Název obce nebyl vždy jednoznačný, nýbrž se vyvíjel. Původní jméno také nebylo "Martinkov", ale "Martinice". Pojmenování vsi bylo asi odvozeno od křestního jména Martin nebo Martínek. Velmi často se objevuje vedle názvu obce přívlastek „"Červený"“. Tento přívlastek získala ves pravděpodobně od červené hlíny v obci a okolí, popřípadě od charakteristického zabarvení střechy tvrze. Název obce se v historických pramenech často měnil. Například v roce 1368 – municionem in "Ruffo Martinicz", v roce 1415 "Martynkow czerwena", 1421 "de Rotmartinitz", 1447 "villam Rubeam Martinkow", 1672 "Roth Martinkaw", 1872 "Martrinkau", 1881 "Červený Martinkov" a v roce 1924 "Martínkov". Obec Martínkov (Martinkow) je též zakreslena na Fabriciově mapě Moravy z roku 1575 a Komenského mapě Moravy z roku 1627.  Není zcela zřejmé, kdy se Martínkov poprvé objevil v dějinách. Existuje několik verzí: mohlo se to stát roku 1260, kdy měl být kostel v Martínkově filiální ke kostelu v Jakubově; v další verzi se Martinice (Martínkov) poprvé uvádí v roce 1225, kdy byly darovány klášteru v Oslavanech; jedna z variant pak předpokládá, že Martinkov patřil do budějovické provincie. Moravské Budějovice vstupují do historie roku 1231.  Majitelé vsi se velmi často střídali a Martinkov byl několikrát rozdělen mezi několik feudálů. např. Oldřich z Martínkova, Václav z Červených Martinic, Záviš z Martinkova, Fric z Předína, Jan z Leskovce, Martinkovští z Rozseče, Adam Hrubčický z Čechtína, Jiří Klouzal z Rynárce, Vilém z Roupova, Martin Sieghofer ze Sieghartsbergu a další.  Zdejší tvrz se poprvé uvádí v roce 1368. V roce 1409 se o tvrzi píše, že byla pobořena. Nepochybně se tak stalo za domácích válek mezi markrabaty Joštem a Prokopem. Pro svou strategickou polohu byla krátce nato obnovena, neboť Martinkov měl velký význam i za husitských válek v dějinách Moravy. Došlo zde k tuhým bojům, ale historické prameny nenaznačují, že by byl Martinkov tehdy pokořen. V roce 1650 byl statek Martinkov připojen k panství Lesonice, jehož osudy dále sdílel. Martinkov se tomuto panství „odvděčil“ tím, že byl jednou z nejvýbojnějších vsí během nevolnického povstání na lesonickém panství v roce 1775.  I po druhé světové válce zůstalo hlavním zaměstnáním zdejších obyvatel zemědělství. JZD zde bylo založeno v roce 1957, v roce 1959 mělo 156 členů a obdělávalo 556 ha členské zemědělské půdy. Usnesením členské schůze ze dne 14. března 1960 se JZD Martínkov sloučilo se sousedním JZD v Jakubově a společně přijaly nové pojmenování: "JZD Nový život". Po roce 1945 zde byla nově postavena prodejna s hostincem a hasičská zbrojnice. První zmínky o školní výuce jsou z roku 1713, ovšem po několika přestavbách a úpravách školní budovy došlo v roce 1977 nakonec ke zrušení školy. V minulých letech došlo také k zásadním úpravám návsi a okolí.  K Martínkovu se váže velmi zajímavé proroctví. Dle pověsti totiž Sibyla předpověděla u Červeného Martínkova konec poslední největší krvavé bitvy – války na světě. Po této válce by mělo zůstat tolik lidí, kolik se jich vejde pod formanskou plachtu.

Současnost.

Na základě zpracovaných a předložených návrhů obdržel Martínkov dne 18. prosince 2000 od předsedy Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky Parlamentu ČR nový prapor a znak, který byl dne 19. srpna 2001 slavnostně vysvěcen.  Do roku 2018 vykonával funkci starosty Josef Svoboda, od roku 2018 vykonává funkci starosty Josef Pléha.  V obci pracuje několik organizací: Sbor dobrovolných hasičů, Tělocvičná jednota Sokol, "Mocní kačeři" – oddíl kopané, Klub přátel historie Martínkova, Pěvecký sbor chrámu Navštívení Panny Marie, Martínkovské ryze amatérské divadlo, krojované soubory Džbánek, Džbáneček a Rozmarýnek, pěvecký sbor Jordán Myslivecké sdružení, pobočka Českého svazu včelařů a další.

Ocenění.

Obec Martínkov v roce 2012 obdržela ocenění v soutěži Vesnice Vysočiny, konkrétně získala ocenění bílá stuha, tj. ocenění za činnost mládeže. Obec Martínkov v roce 2013 obdržela ocenění v soutěži Vesnice Vysočiny, konkrétně získala ocenění Cena naděje pro živý venkov. Obec v roce 2014 získala ocenění v rámci soutěže Vesnice Vysočiny 2014, tj. konkrétně obdržela Modrou stuhu za společenský život. V roce 2015 Martínkov zvítězil v krajském kole této soutěže a stal se „Vesnicí Kraje Vysočina roku 2015“. Současně s tím postoupil do celostátního kola. V roce 2019 získala obec ocenění v soutěži Vesnice Vysočiny 2019, konkrétně obdržela Diplom za rozvíjení lidových tradic.

Pamětihodnosti.

V obci se nachází několik památek. K těm nejvýznamnějším patří farní kostel Navštívení Panny Marie, pomník Václavu Kosmákovi a pomník padlým v první světové válce (v roce 2006 byl opraven). Dále řada pamětních desek: Václavu Kosmákovi, Ottu Albertu Tichému (regenschori chrámu sv. Víta v Praze) a Josefu Štefanovi (řídící učitel, který byl v roce 1942 umučen nacisty). Za pozornost také stojí rybník Jordán, kde husité křtili své děti.  V roce 2018 zakoupila obec rodný dům Václava Kosmáka, kdy v něm má vzniknout muzeum o historii obce a rodácích z obce. Největší část expozice má být věnována Václavu Kosmákovi. V roce 2019 bylo oznámeno, že na jaře roku 2020 budou provedeny drobné stavební úpravy rodného domu Václava Kosmáka, následně bude do budovy nastěhována expozice a na konci května při oslavách 700 let od založení obce bude expozice otevřena. Náklady na zakoupení domu dosáhly 860 tisíc Kč, opravy budou stát 500 Kč, investorem je obec Martínkov. V muzeu bude připomenut i Otto Albert Tichý, František Bauer Martinkovský nebo Josef Štefan.

Obec Martínkov se nachází v okrese Třebíč v kraji Vysočina, zhruba 9 km na severozápad od Moravských Budějovic. Žije zde obyvatel.

Martínkov est une commune du district de Třebíč, dans la région de Vysočina, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Pozadí.

V roce 1812 Napoleon vytáhl do Ruska, ale byl donucen odtud utéci a z celé jeho půlmilionové armády s níž své tažení začal, se zachránilo sotva 30 tisíc mužů.  Ruská armáda se nezastavila ani na hranicích své říše a brzy vznikla šestá koalice. Napoleon ji však dokázal porazit u Lützenu Budyšína a Drážďan, ale všechna tato vítězství promarnil a mezi 16.- 19. říjnem 1813 utrpěl porážku u Lipska. Nyní se mohl jen bránit.  Dařilo se mu sice koalici porážet bitvách, ale jiní francouzští velitelé tak úspěšní nebyli. Napoleon tak musel ustupovat. Koalice tak začátkem ledna 1814 překročila francouzskou hranici a postupovala na Paříž. 28. března se u Paříže objevila armáda koalice. Bitva začala 30. března ráno.

Pozice a síla armád.

Koalice obsadila severovýchodní čtvrtkruh od Paříže ohraničený na severu městečkem Saint-Denis a na východě Vincenneským lesíkem. Levé křídlo koaliční armády tvořilo 30 000 Würtemberčanů a Rakušanů vedených würtemberským korunním princem Vilémem. Střed 50 000 Rusů jimž velel Barclay de Tolly. Pravé křídlo tvořilo 90 000 příslušníků slezské armády, jimž velel maršál Blücher.  Samotná obrana Paříže byla svěřena do rukou Josefa Bonaparta, bratra císaře Napoleona, ale francouzské armádě veleli maršál Mortier a maršál Marmont.  Mortier stál v čele 12 000 mužů na severu, kde měl za zády pahorek Montmartre a předměstí La Villette a La Chapelle. Marmont velel 11 000 mužů a stál na severovýchodě, v sektoru Vincennes-Pantin.

Bitva.

Bitva začala Marmontovým útokem na výšiny Romainville, které byly obsazeny Rajevského sborem. Odtud byli Rusové sraženi na Pantin. Barclay de Tolly zahájil protiútok, který donutil Marmonta Romainville vyklidit. Ruský postup byl zastaven kolem desáté na čáře Belleville-Bagnolet. U Mortiera se zatím nebojovalo.  Josef Bonaparte tehdy poslal oběma maršálům lístek v němž jim vzkazoval, že pokud nebudou moci své pozice udržet, jsou zplnomocněni jednat s ruským carem a maršálem Schwarzenbergem, kteří velí koaliční armádě a hned poté utekl z Paříže. Brzy poté zahájil Blücher útok na Mortiera. Kolem půldruhé útočila koalice na celé frontě. Marmont se zuřivě bránil, ale nemohl zastavit postup koaličních sil, které ho tlačily k místu, kde se mělo stavět Pařížské opevnění. Ve tři hodiny obsadili Rusové Belleville a začali Marmonta obkličovat, ten se probil a zaujal postavení za barikádami postavenými v Paříži.  Mortier zatím bránil úspěšně bránil La Chapelle, ale do La Villette se Prusové prodrali, i když odtud pak byli vytlačeni. Hrabě Langeron se dostal až k Montmartru a zaútočil na bránu Clichy, zde však byl zastaven národními gardami, jimž velel maršál Junot.  V půl čtvrté vypadala situace pro obránce beznadějně a Marmont se rozhodl zahájit vyjednávání, o čemž však neinformoval Mortiera, ten se tehdy též rozhodl zahájit vyjednávání. Marmont požadoval od ruského cara příměří, ale ten to odmítl s tím že bude jednat pouze o kapitulaci.  Marmont nakonec souhlasil jednáním a tak boje začaly utichat. Začalo se jednat v hostinci nedaleko brány Pantin. Nakonec se ve dvě hodiny ráno 31. března obě strany dohodly na tom že Mortierovy a Marmontovy jednotky opustí Paříž do sedmé hodiny ranní.

Následky.

Napoleon nyní nemohl ve válce pokračovat a byl donucen k abdikaci. Poté byl poslán na ostrov Elba, z kterého později uprchl a zahájil válku sedmé koalice, ale byl poražen u Waterloo.  Po bitvě u Waterloo byl Napoleon vyhnán na ostrov Svatá Helena, kde roku 1821 zemřel.  Maršál Marmont byl obviňován ze zrady že vydal Paříž spojencům (údajně bez boje) a slovo „RAGUSER“, (podle Ragusa viz vévodský titul Marmonta), se stalo ve Francii synonymem pro zradit.

Bitva o Paříž byla bitva napoleonských válek. Střetla se v ní vojska napoleonské Francie a šesté koalice. Bitva skončila vítězstvím koalice a kapitulací Paříže.

La bataille de Paris s'est déroulée le. Ultime bataille de la campagne de France, elle oppose l'armée impériale française aux forces européennes alliées. La défaite française marque la fin du règne de Napoléon Ier, qui abdique à l'issue de la capitulation.


Osobní život.

Narodila se v malajsijském městě Ipoh do čínské rodiny. V patnácti letech odjela do Anglie, kde díky pohybovému nadání začala studovat Královskou akademii tance v Londýně se zaměřením na balet. Poté se věnovala rozvoji bojovým uměním, jejichž dovednost zúročila ve svých filmových rolích. V některých dřívějších filmech vystupuje jako "Michelle Khan".  Roku 1983, ve svých dvaceti jedna letech, se stala Miss Malajsie, následně se zúčastnila soutěže Miss World v Londýně. V roce 1997 jí časopis "People" zařadil mezi 50 nejkrásnějších lidí světa.  Poprvé se ve filmu objevila v roce 1984. Jednalo se o snímek "The Owl and Dumbo" hongkongské produkce, se kterou pak natočila řadu dalších projektů. Akčně zaměřený film přišel rok poté. "Yes, Madam" znamenal začátek její kariéry v tomto odvětví kinematografie. Následovala minisérie dvou snímků "Red Force" a "Red Force 2", na kterou navázala spoluprací s Jackie Chanem ve filmu "Police Story III: Supercop" z roku 1992. O čtyři roky později ztvárnila Bond girl Wai Lin v bondovce "Zítřek nikdy neumírá", kde odmítla zastupování kaskadérkou v nebezpečných scénách. Druhou známou postavou pak byla šermířka Jü Šu Lien ve snímku "Tygr a drak" z roku 2000. Pro časovou kolizi filmů odmítla roli Seraf v "Matrixu". V roce 2002 produkovala její společnost Mythical Films první anglický film "The Touch".  V televizi se začala objevovat až v roce 2015. Ten rok hrála v seriálu "Protiúder", v roce 2016 se objevila v seriálu "Marco Polo". V letech 2017–2018 hrála v seriálu "".  Jejími příbuznými jsou dlouholetý předseda singapurského parlamentu Yeoh Ghim Seng a britský spisovatel Benjamin Yeoh. V letech 1988–1992 byla provdána za hongkongského podnikatele Dicksona Poona. Současným partnerem je bývalý výkonný ředitel Scuderia Ferrari Jean Todt.  Dne 23. dubna 2007 jí francouzský prezident Jacques Chirac udělil Řád čestné legie.

Michelle Yeoh Choo-Kheng (čínsky: 楊紫瓊; čínské znaky: 杨紫琼; pinyin: "Yáng Zǐqióng", kantonsky: "yeung4 ji2 king4"; * 6. srpna 1962, Ipoh, Malajsie) je malajsijská herečka a tanečnice. Jejími nejvýraznějšími rolemi se staly postavy Bond girl Wai Lin v bondovce "Zítřek nikdy neumírá" (1997) a postava Jü Šu Lien ve snímku "Tygr a drak" (2000), za kterou získala nominaci na britskou cenu BAFTA v kategorii Nejlepší herečka.

Yeoh Choo-Kheng dite Michelle Yeoh (), également appelée Michelle Khan et surnommée « la Jackie Chan au féminin », est une actrice et productrice malaisienne de cinéma d'arts martiaux née le à Ipoh en Malaisie. Elle est considérée comme « la reine du cinéma d'action asiatique ». Elle fut James Bond Girl dans "Demain ne meurt jamais".


Popis.

Zástupci čeledi jsou nejčastěji stromy, méně často keře, výjimečně i byliny (některé druhy vřazené bývalé čeledi "Scytopetalaceae"). Kůra je vláknitá. Rostliny jsou ponejvíce bez chlupů, zřídka jsou přítomny jednoduché chlupy, hvězdovité pouze u rodu "Couratari". Palisty chybějí nebo jsou drobné a opadavé. Listy jsou střídavé, jednoduché, u některých zástupců nahloučené na koncích větví nebo dvouřadě uspořádané, celokrajné nebo zubaté, se zpeřenou žilnatinou.  Květy jsou oboupohlavné, často velké a nápadné, pravidelné nebo vlivem uspořádání souboru tyčinek souměrné. Květy jsou v úžlabních nebo vrcholových květenstvích různých typů, někdy redukovaných na jediný úžlabní květ. Kalich je obvykle ze 4 až 6 lístků, volný nebo srostlý a pohárkovitý. Koruna je složena obvykle ze 4 až 6 (nebo až 18) volných plátků. Výjimečně koruna chybí. Tyčinek je obvykle mnoho (10 u rodu "Couratari") a srůstají na bázi v prstenec či dutý sloupek, který je u mnohých rodů charakteristicky vyhnutý ven a opět zpět k semeníku a vytváří jakousi kápi, dávající květům osobitý vzhled. Semeník je spodní, řidčeji polospodní či svrchní, srostlý ze 2 až 10 plodolistů a se stejným počtem komůrek. V každé komůrce je 1 až mnoho vajíček. Nektária chybí nebo je nektar produkován staminodii. Plody jsou různých typů, často mohutné, nejčastěji tobolky otevírající se kruhovitým švem, případně nepukavé plody s dřevnatým obalem nebo dužnaté a bobulovité plody. Semena jsou velká, často křídlatá nebo s dužnatým míškem, uvnitř s velkým olejnatým embryem, bez nebo s endospermem.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 25 rodů a přes 300 druhů. Jsou rozšířené v tropické Americe, v Africe, na Madagaskaru, v tropické Asii a v severní Austrálii. Charakteristickým stanovištěm jsou nížinné deštné lesy na nezaplavovaných půdách, kde hrnečníkovité rostou jako podrostové dřeviny i jako obrovské, až 55 metrů vysoké stromy převyšující okolní korunní patro pralesa. Největší rody jsou "Eschweilera" (120 druhů), "Gustavia" (50 druhů), "Lecythis" (50 druhů) a "Barringtonia" (40 druhů)

Ekologické interakce.

Nejčastějšími opylovači hrnečníkovitých jsou včely, některé druhy hrnečníků ("Lecythis") jsou opylovány netopýry. Okřídlená semena jsou rozšiřována větrem, bezkřídlá celou paletou různých zvířat zahrnující prasata pekari, opice, veverky, netopýry, ptáky.

Obsahové látky.

Charakteristické obsahové látky jsou zejména triterpenoidní saponiny a taniny.

Rozlišovací znaky.

Pro zástupce z tropické Ameriky jsou ve sterilním stavu charakteristická zejména pevná vlákna v kůře nebo větévkách, listy často na okraji nenápadně zoubkované a charakteristický pach při rozemnutí. Postranní žilky na čepeli listů se často charakteristickým způsobem stáčejí nahoru a posléze se ztrácejí.

Taxonomie.

Čeleď v původním smyslu měla pouze 10 rodů s areálem výskytu výhradně v tropické Americe. Na základě molekulárních studií byla rozšířena o rody z čeledí "Asteranthaceae", "Barringtoniaceae", "Foetidiaceae", "Napoleonaceae" a "Scytopetalaceae".  Dnes je rozlišováno 5 podčeledi:

Význam.

Největší ekonomický význam má brazilský druh juvie ztepilá ("Bertholletia excelsa", poskytující para ořechy. Příbuzný druh, juvie "Bertholletia nobilis" poskytuje menší ořechy a nemá takový význam. Jedlá semena srovnatelné kvality mají i některé hrnečníky, např. taktéž brazilský "Lecythis pisonis". Jedlá je také dužnina (mezokarp) plodů některých druhů rodu "Grias" a "Gustavia". Extrakt z kůry "Cariniana domestica" používají jihoameričtí indiáni pro přípravu jedu na hroty šípů a oštěpů, neboť má protisrážlivý účinek.  Některé druhy hrnečníkovitých, zvláště rodu "Cariniana", jsou těženy pro dřevo.  Lončatník guyanský ("Couroupita guianensis"), tzv. dělový strom, je v tropech pěstován jako zajímavost a okrasná dřevina. Vyznačuje se velkými kulovitými plody vyrůstajícími přímo z kmene. Pro velké květy jsou pěstovány i další druhy hrnečníkovitých, např. z rodu baringtonie ("Barringtonia").

Seznam rodů.

"Abdulmajidia", "Allantoma", "Asteranthos", "Barringtonia", "Bertholletia", "Brazzeia", "Careya", "Cariniana", "Chydenanthus", "Corythophora", "Couratari", "Couroupita", "Crateranthus", "Eschweilera", "Foetidia", "Grias", "Gustavia", "Lecythis", "Napoleonaea", "Oubbanguia", "Petersianthus", "Pierrina", "Planchonia", "Rhaptopetalum", "Scytopetalum"

Hrnečníkovité ("Lecythidaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu vřesovcotvaré ("Ericales"). Jsou to převážně stromy s jednoduchými střídavými listy a nápadnými květy, rozšířené v tropech téměř celého světa. Nejvýznamnějším druhem je juvie ztepilá, poskytující para ořechy. Lončatník guyanský, baringtonie a další druhy jsou v tropech pěstovány jako okrasné dřeviny.

La famille des Lécythidacées regroupe des plantes dicotylédones.Selon Watson & Dallwitz, elle comprend environ 325 espèces réparties en 10 genres : "Allontoma", "Bertholletia", "Cariniana", "Corythophora", "Couratari", "Couroupita", "Eschweilera", "Grias", "Gustavia", "Lecythis".


Stavba těla.

Paježura Bruijnova je středně velký vejcorodý živočich, jehož blízkým a známějším příbuzným je i ježura australská. Ta je ale o něco větší a má i více ostnů, než paježura. Tělo paježury měří 45 až 77 cm, ocas je zakrnělý. Má na dotek hrubou, vlnitou srst, z které ční krátké a tupé, menší bodliny. Ty jsou často jen slabě patrné. Čenich je delší než u ježury, tvoří dvě třetiny délky hlavy a je mírně zahnutý dolů. Na jazyku má jemné háčky pro chytání potravy. Na každé noze má pět prstů, ale na zadních jsou drápy jen na prostředních prstech. Samci mají na zadních nohou rohovité ostruhy. Pravděpodobně se jedná o největšího ptakořitného savce.

Způsob života.

Je to převážně noční tvor, který pátrá po hmyzu v lesní půdě. Živí se hlavně žížalami, larvami, mravenci a termity. Samici se v době rozmnožování vytváří dočasný záhyb na břiše, ve kterém přechovává vajíčka i mláďata, která se zde v bezpečí vyvíjejí a jsou krmena mlékem. O životě tohoto skrytě žijícího živočicha víme jen málo, ale předpokládá se, že má podobné zvyky jako Ježura australská.

Vyhynutí v Austrálii.

Původně se předpokládalo, že paježury na území Austrálie vyhynuly zhruba před 10000 lety. Avšak při studiu vycpaných ježur v londýnském přírodovědném muzeu, si Kristofer Helgen všiml exempláře téměř dvojnásobně většího než ostatní ježury. Jednalo se o paježuru Bruijnovu, přivezenou Johnem T. Tunneyem z Austrálie, kde pobýval mezi lety 1901 až 1903. O ještě nedávném výskytu těchto paježur v Austrálii, svědčí i výpovědi místních obyvatel. Díky svému nočnímu a skrytému způsobu života je tedy možné, že by mohlo několik jedinců přežívat v austrálských horách dodnes.

Chov.

V zajetí se nechová, pouze ZOO Moskva vlastní 1 samce (stav k 31.01.2008).

Paježura Bruijnova ("Zaglossus bruijni") je druh paježury z rodu "Zaglossus". Druh žije ve vnitrozemí Nové Guineje a na ostrově Salawatti ve vlhkých horských lesích 1000-3000 m n. m. Populace paježury klesá kvůli kácení lesů a nadměrnému lovu. Podle klasifikace IUCN je tento druh kriticky ohrožený. Poprvé jej popsali Peters a Doria v roce 1876.

L'Échidné de Bruijn (Zaglossus bruijni), appelé aussi Échidné à long nez ou Échidné à longue trompe, est l'un des quatre échidnés (et l'une des trois espèces de "Zaglossus") encore existant en Nouvelle-Guinée. On trouve des fossiles de cette espèce en Australie.


Historie.

Vznik obchodních domů je spojen s rozvojem průmyslově vyráběného, levnějšího zboží, zejména látek, a modernizací měst v 19. století a jejich přeměny ve velkoměsta s bulváry. Za první obchodní dům bývá považován "Au Bon Marché" v Paříži, který r. 1852 zavádí moderní principy obchodního domu: široký sortiment zboží je rozdělen do různých prodejních oddělení, zboží je vystaveno a opatřeno cenovkami s pevnými cenami, nízké marže i ceny, záruka vrácení peněz, atraktivní prezentace a reklama. Mimořádný obchodní úspěch tohoto nového kapitalistického podnikání a jeho sociální dopad zpracoval spisovatel Émile Zola v románu "U štěstí dam", který svým názvem vystihuje zaměření i filosofii podniku.

Česko.

Nejstarší obchodní dům v Praze je Haasův obchodní dům Na příkopě 4 (čp. 847) z roku 1871 s kamennou fasádou ve stylu pozdní italské renesance.  V meziválečném období se návrhům obchodních domů věnoval mj. architekt Ludvík Kysela, který postavil na Václavském náměstí dům pro obuvnickou firmu Baťa, která i jinde stavěla své specializované obchodní domy. Obchodní domy s širokým sortimentem stavěla firma Brouk a Babka, jejichž vrcholem byl v roce 1939 tehdy nejmodernější obchodní dům Bílá labuť.  V období socialistického Československa byly pod značkou "Prior" postaveny některé reprezentativní obchodní domy významné z hlediska vývoje architektury (Kotva, Ještěd, Máj). Po roce 1989 se začaly zejména na periferiích měst objevovat supermarkety a hypermarkety a specializované obchodní domy. Vedle toho postupně vznikají obchodní centra, která pod jednou střechou skrývají samostatně provozované prodejny. Nákupní centra pronikají i do historického středu města (Palladium). Termín "obchodní dům" je dnes díky naznačenému vývoji a snaze provozovatelů o atraktivní neotřelé názvy na ústupu.

Klasický obchodní dům.

Klasický obchodní dům má jednotnou organizaci řízení a provozu. Podle prodejní plochy rozdělujeme obchodní domy na:  Plnosortimentní obchodního dům má komplexní nabídku potravin (pro všechny velikostní kategorie), stravovací služby (občerstvení pro všechny velikostní typy, restaurace pro střední a velké typy), nepotravinářské zboží (pro všechny velikostní typy, s výjimkou nábytku, který se neprodává v nejmenších velikostních typech).  Pro obchodní dům jsou typické následující provozní a dispoziční principy:  Rozmístění hlavních provozních celků obchodního domu:  Inkaso je většinou decentralizované podle sortimentních úseků a skupin zboží.  Kromě prodeje nabízejí obchodní domy rozvážkovou a poradensku službu, opravy, balení a úpravy zakoupeného zboží, úschovna, atd..  Vertikální dopravu zajišťují velkokapacitní rychlovýtahy a eskalátory. Schodiště jsou využívána zejména pro pohyb návštěvníků směrem dolů a jako únikové cesty.  Praktickým opatřením k vyloučení časové nerovnoměrnosti počtu návštěvníků je dostatečné dimenzování ploch pro pohyb a pobyt návštěvníků jak na jednotlivých podlažích, tak i v komunikačních prostorách.

Samoobslužné obchodní domy.

Při charakteristice samoobslužného obchodního domu je třeba uvést, že jde pouze o modifikaci klasického obchodního domu o velikosti přibližně 4000 až 6000 m prodejní plochy. Nové prvky jeho koncepce ale není možné použít u klasického typu, protože to neumožňují jeho prostorové a stavebně technické podmínky.  Základ stavebně dispozičního řešení koncepce samoobslužného obchodního domu tkví v tom, že objekt je rozdělen na hlavní halové části (obvykle na více podlažích), které slouží pouze pro prodej a skladování, a na ostatní části, v nichž jsou umístěna vertikální komunikační jádra návštěvníků, zaměstnanců a ostatní pomocné provozy. Toto řešení umožňuje vysoký stupeň flexibility mezi prodejními a skladovacími plochami i uvnitř těchto ploch. Dalším novým prvkem je zavedení tzv. etážové samoobsluhy, to znamená vždy jedné velké samoobsluhy v rámci celého prodejního podlaží obchodního domu.  Soustředěným seskupením vertikálního komunikačního jádra do blízkosti hlavního vchodu se vytvoří stavební i dispoziční předpoklady pro uplatnění uzavřené samoobsluhy v rámci celého podlaží. Hlavní zásady prodeje zboží touto samoobslužnou formou:  V současnosti jsou obchodní domy na ústupu. Mnohem častěji se setkáváme s novodobými typy prodeje, jako jsou např. hypermarkety, supermarkety a rozlehlá nákupní centra. Čím dále, tím více se prosazuje nákup přes internet. Vývoj jde nezastavitelně dále, obchodní domy zůstanou výrazným prvkem architektury našich měst. Typickým příkladem je například bývalá síť obchodních domů Prior v Praze, nebo obchodní dům Dunaj v Bratislavě (první obchodní dům na Slovensku).

Obchodní dům, především jeho prodejní budova, je subjekt, který uskutečňuje maloobchodní prodej. Z architektonického hlediska je to samostatný typologický druh, zařazující se do skupiny občanských budov.

Un grand magasin est un commerce de détail multispécialiste exploité par une société commerciale unique. L'assortiment des marchandises proposé est large : celles-ci sont exposées dans des rayons spécialisés répartis sur une grande surface allant de.


Cesta k samostatnosti.

Roku 1532 začala portugalská kolonizace brazilského pobřeží a později i vnitrozemí. Koloniální Brazílie byla knížectvím zcela podřízeným správě Lisabonu. Stěžejním rokem pro brazilskou nezávislost se stal rok 1807.

Utvoření Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarves.

V říjnu 1807 po obsazení Lisabonu vojskem Napoleona Bonaparta uprchl portugalský regent princ Jan spolu se svou matkou královnou Marií I. a dvorem s asi 15 000 dvořany do tehdejšího portugalské kolonie Brazílie. Po tomto přesunu královského rodu do Brazílie, bylo učiněno zrovnoprávnění brazilské kolonie s Portugalským královstvím a bylo utvořeno Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves. Toto nově vytvořené Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves byl jednotný jediný stát tří rovných celků (de facto jen 2), jehož panovník měl nový titul: "král Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarves". V roce 1816 zemřela královna Marie I. a králem se stal její syn Jan VI. Portugalský. Po Napoleonově pádu zasedla v Portugalsku prozatímní vláda, která v roce 1820 vyzvala krále Jana VI. k návratu. Ten byl po svém příjezdu nucen uznat novou ústavu, která nastolila konstituční monarchii. Králův syn Dom Pedro zůstal v Brazílii a převzal v ní regentství a funkci místokrále.

Vyhlášení brazilského císařství.

Po návratu královské rodiny do Portugalska, v Lisabonu následně cortesy (lidové shromáždění) zrušily rovnoprávnost Portugalska a Brazílie a snažily se obnovit její koloniální status, což v Brazílii vedlo k hnutí za nezávislost, do jehož čela se postavil právě Dom Pedro, jenž byl vždy nakloněn liberálním myšlenkám. Dom Pedro nakonec vyhlásil nezávislost Brazílie na Portugalsku a 12. října 1822 byl jako Pedro I. prohlášen císařem Brazílie. Titul císaře namísto krále, měl zdůraznit rozmanitost Brazílie a částečně emulovat Napoleona, jako liberála a revolucionáře.

Zlatá léta brazilského císařství.

Území Uruguaye bylo zpočátku okupováno Brazílií, ale v roce 1825 v důsledku Argentinsko-brazilské války v letech 1825-1828, jíž Brazílie prohrála, vznikla nezávislá Uruguayská republika. Svoji suverenitu musela Uruguay bránit hned po svém vzniku ve válce se sousední Argentinou v letech 1839-1851.  V roce 1826 se císař Pedro I. (Petr I.) stal portugalským králem Petrem IV., ale ještě téhož roku byl donucen k abdikaci ve prospěch své sedmileté dcery Marie. V roce 1831 nastala podobná situace v Brazílii, kde byl císař Pedro I. donucen brazilským parlamentem k abdikaci a císařem se stal jeho teprve pětiletý syn Pedro II. Brazilský (1825-1891), který se ovšem vlády oficiálně ujal až v roce 1840, kdy byl parlamentem prohlášen za plnoletého. 18. července 1841 byl Pedro II. korunován brazilským císařem.

Vyhlášení republiky.

Pedro II. vládl jako brazilský císař 49 let. Přinesl Brazílii ekonomickou stabilitu a pokrok. Na konci jeho vlády bylo v Riu de Janeiru 118 škol. Pedro také podnikal kroky ke zrušení otrokářství. Neočekávaně dlouhá a nákladná Paraguayská válka z let 1865-1870 značně zmenšila jeho popularitu. Vojenský převrat 15. listopadu 1889 svrhl monarchii. Císař a jeho rodina odešli do exilu v Evropě. Nová brazilská vláda utvořila novou federativní Brazílii po vzoru USA.

Seznam Brazilských císařů.

"Dynastie Braganza"

Titulární císařové po roce 1889.

"Dynastie Braganza a později Dynastie Orléans-Braganza - legitimní větev, oficiální nárok."

Brazilské císařství (portugalsky "Império do Brasil") je označení pro bývalý stát na území Brazílie v letech 1822–1889. Brazilské císařství je přímým předchůdcem dnešní Brazílie. Císařství vzniklo v roce 1822 oddělením od Portugalska pod vedením korunního prince Pedra I. a zaniklo vojenským převratem v roce 1889 jenž svrhnul jeho syna císaře Pedra II.

L’empire du Brésil (en ) ou, abusivement, l’Empire brésilien est une entité politique qui occupe, au, sensiblement les territoires qui constituent le Brésil actuel. Il s'agit alors d'une monarchie constitutionnelle parlementaire et représentative dont les souverains successifs sont les empereurs Pierre et Pierre II, tous deux membres de la maison de Bragance, une branche de la dynastie capétienne vieille de mille ans. D'abord colonie du royaume de Portugal, le Brésil devient le siège de l'empire colonial portugais en 1808, lorsque le futur roi Jean VI, alors régent de Portugal, s'enfuit de son pays après son invasion par les troupes de Napoléon. La famille royale s'installe alors avec son gouvernement dans la ville brésilienne de Rio de Janeiro. Quelques années après la libération du Portugal, Jean VI retourne en Europe en 1821, mais laisse son fils aîné et héritier, l'infant Pierre, à la tête du Brésil en qualité de régent.


Představení.

Brera byla poprvé představena jako koncept v roce 2002 na autosalonu v Ženevě. Karoserie byla navržena Guigiarem. Motor v konceptu byl osmiválcovým motorem s výkonem 295 kW (400 koní). Výroba byla naplánována na rok 2005.

Výroba.

Výroba tohoto vozu začala roku 2005 téměř ve stejné podobě, v jaké byl poprvé představen. Od roku 2006 se vyrábí i kabriolet Brera spider, od roku 2008 Brera S a v roce 2009 byla uvedena limitovaná edice Brera Italia Independent ve spolupráci s italským módním domem Independent. K dispozici původně byla se dvěma benzínovými motory a jedním turbodiesel, později přibyl nový benzinový motor a dva nové dieselové a výroba původního byla zrušena.

Spider.

Alfa Romeo Spider je dvousedadlový kabriolet odvozený od klasické Brery. Vůz byl poprvé představen také na ženevském autosalonu, tentokrát v roce 2006, kde také získal ocenění „Kabriolet roku 2006“. Začal se vyrábět ve stejný rok. Roku 2006 byla také ukončena výroba jeho předchůdce, Spideru odvozeného od modelu GTV

Brera Italia Independent.

Alfa Romeo Brera Italia Independent byla představena v létě roku 2009. Jde o speciální, limitovanou edici o počtu 900 kusů ve spojení s italským módním domem Independent. Tato verze se liší řadou změn, nejen kosmetických. Brzdové destičky jsou vyrobeny s použitím uhlíkových vláken. Na zadním konci vozidla je logo značky Independent a části interiéru i exteriéru jsou barevně odlišeny v odstínu matný titan a kola z lehkých slitin jsou matně černá o rozměru 18 palců. Přepracovaná je také krytka nádrže a brzdové, hliníkové třmeny jsou lakovány červeně. Interiér může být obohacen o čalounění od Poltrona Frau tmavé barvy s červeným prošíváním. Vůz Brera Italia Independent byl uveden do prodeje v září 2009. K dispozici byly dvě motorizace vznětové 2,2 a 3,2 JTS a později i nové 1,75TBi a 2.0JTDm.

Alfa Romeo Brera je sportovní automobil vyráběný italskou automobilkou Alfa Romeo od prosince roku 2005 do 15. října 2010. V prodeji byly jednotlivé kusy i v průběhu roku 2011 a ze skladových zásob se mohou prodávat dodnes (2012). Jde o přímého nástupce modelu GTV, který s nástupem modelu Brera skončil.

L'Alfa Romeo Brera est un coupé sportif de la marque automobile italienne Alfa Romeo. Cette Alfa Romeo est un coupé 2+2, 3 portes produit entre 2005 et 2010, qui se décline également en version Spider (Cabriolet) depuis 2006. Elle a par ailleurs été élue plus belle voiture de l'année 2006.


Système européen de transfert et d'accumulation de crédits

Kreditní systém studia.

Na rozdíl od vysokoškolského studia, které přesně předepisovalo, které kurzy (přednášky, semináře, cvičení atd.) musí student během studia absolvovat, dává jim kreditový systém daleko větší volnost. Přitom ale nespoléhá úplně jen na vlastní píli studenta a zhruba měří objem jeho práce. Kromě toho se při rostoucí složitosti a specializaci vědních oborů nedá celý obor rozumně pokrýt ve stejné hloubce a studenti se musí více nebo méně specializovat už během studia. Na větších univerzitách si studenti mohou také volit z několika podobných kurzů podle toho, jaké podání a zaměření jim lépe vyhovuje.  Moderní vysokoškolské studium se obvykle skládá z několika povinných kurzů, resp. předmětů (někdy též tzv. "Áčkové předměty"), a velkého množství povinně volitelných kurzů (někdy též tzv. "Béčkové předměty") a také volitelných kurzů (někdy též tzv. "Céčkové předměty"), přičemž povinný objem práce, kterou musí student vynaložit, se měří právě kredity.

ECTS.

Studentská mobilita pomáhá přenášet nové poznatky, myšlenky a přístupy a je tak z hlediska kvality studia i širšího rozhledu studentů žádoucí. V evropských zemích byla také od středověku až do poloviny 20. století běžná a v současnosti je pro prestižní univerzity nezbytná. Aby i v současných podmínkách mohl student část studia absolvovat na jiné univerzitě, bylo třeba zavést srovnatelné měření a hodnocení studentova výkonu.  Boloňská deklarace z roku 1999, k níž se (k 31. 12. 2012) připojilo 47 evropských i mimoevropských zemí, doporučila - vedle děleného studia - mezinárodně srovnatelný kreditní systém ECTS (z anglického "European Credit Transfer and Accumulation System"), který stanovuje, že požadovaný objem práce studenta za rok (asi 1500 až 1800 hodin) má odpovídat zhruba 60 kreditním bodům, takže jeden kreditní bod představuje studijní zátěž zhruba 25-30 hodin. Studijní zátěž přitom zahrnuje jak hodiny strávené v posluchárně nebo v laboratoři, tak vlastní studium v knihovně nebo doma. Student, který kurz úspěšně absolvoval, získává příslušný počet kreditních bodů bez ohledu na to, jakou dostal známku. Konkrétní přiřazení kreditů kurzům, modulům a jiným částem studia je v pravomoci vysoké školy a zavedení ECTS je na vůli jednotlivých signatářských zemí. Evropská unie ani většina zemí včetně ČR ECTS nenařizuje, ale dobré vysoké školy samy se jej snaží zavádět a získávat tak osvědčení "ECTS label" právě kvůli podpoře mobility.  Roku 2010 se účastnické státy dohodly na vytváření "Evropského vysokoškolského prostoru" ("European Higher Education Area", EHEA).

Klasifikace.

ECTS měří pracovní zátěž, neklasifikuje ale její výsledky. Do roku 2009 klasifikační systém ECTS doporučoval klasifikovat výsledky studentů v sedmi stupních, které se podobají nejběžnějšímu známkování v USA a definují se jednak slovně, jednak tím, kolik procent studentů má být zhruba v jednotlivých stupních.  V roce 2009 došlo ke změně v pohledu klasifikaci v systému ECTS. Příručka ECTS uvádí, že je nutné zohlednit velmi odlišné kulturní i akademické tradice v jednotlivých evropských zemích a současně zajistit, aby bylo možné známky získané v různých akademických institucích vzájemně a transparentně porovnat. Proto každá instituce zapojená do systému ECTS používá svůj lokální klasifikační systém a jako doplňující informaci ke němu poskytuje tabulku, která informuje o statistickém rozdělení jednotlivých klasifikačních stupňů. Takovou tabulku rovněž obsahuje Dodatek k diplomu (Diploma Supplement)  V Česku se tímto způsobem zpravidla hodnotí na vysokých školách zkoušky. Zápočty se pak mohou hodnotit jako "Splnil", či "Nesplnil".

Kredit, přesněji kreditní bod, je jednotka náročnosti, kterou se měří a oceňuje objem práce, který musí vysokoškolský student průměrně vynaložit na úspěšné zvládnutí kurzu, modulu nebo jiné části studia.

Le Système européen de transfert et d’accumulation de crédits ou ECTS (pour European Credit Transfer and Accumulation System), est un système de points développé par l'Union européenne dans le cadre du processus de Bologne. Il a pour objectif de faciliter la lecture et la comparaison des programmes d'études au sein d'un pays et dans les différents pays européens. Le système ECTS s'applique principalement à la formation universitaire.


Mládí.

Narodil se 25. března 1767 ve vesnici La Bastide-Fortunière (přejmenované později na Labastide-Murat podle Joachima) v departmentu Lot na jihu Francie, jako poslední – jedenácté dítě hostinského jménem Pierre Murat-Jordy a hostinské Jeanne Loubières. Rodiče byli ve službě vlivného šlechtického rodu Talleyrandů a zbožnými podporovateli dvou sousedních klášterů, proto dali Joachima studovat do Cahorského semináře na kněze a dále k lazaristům do Toulouse.  Ve 22 letech sběhl ze studií a dal se k jezdectvu, kde mu vojáci přezdívali "abbé Murat". V roce 1791 vstoupil do královské ústavní gardy, vytvořené pro ochranu krále, vzápětí ji však nahradila Národní garda). Brzy na to své místo opustil a nastoupil do běžné armády, kde se v roce 1792 stal důstojníkem. Byl zarytým zastáncem revolučních ideí Jeana Paula Marata, věřil v nadřazenost filozofie a silnou centralizovanou vládu ve formě republiky.

13. Vendémiaire.

Na podzim roku 1795, tři roky po popravě krále Ludvíka XVI., uspořádali roayalisté a kontrarevolucionáři vzpouru proti Republice. Generál Napoleon Bonaparte, tou dobou sídlem v Paříži byl 3. října jmenován do čela jednotek bránících Národní konvent. Bonaparte jej pověřil shromážděním artilérie z předměstí kontrolovaného vládními jednotkami. Muratovi se podařilo přivést děla do centra Paříže aniž by přišel do kontaktu se vzbouřenci. Použití kanónů Napoleonovi pomohlo zachránit členy Národního konventu. Za svůj úspěch byl povýšen na velitele brigády do hodnosti plukovníka a navíc se stal jedním z Bonapartových nejlepších mužů.

Tažení do Itálie a Egypta.

Roku 1796 se situace v hlavním městě částečně stabilizovala, nicméně válka se ubírala špatným směrem (viz Francouzské revoluční války). Napoleon nabádal, aby se armády spojily proti intervenčním silám monarchistů, kteří jen čekali na moment slabosti, aby v příštím okamžiku vtrhli do Francie a nastolili starý řád. Proto s ním odjel do severní Itálie, kde působil zpočátku jako pobočník, později během tažení proti Rakušanům a jejich spojencům, byl jmenován velitelem jezdectva. Svou odvahou a odhodláním s jakým se vrhal se svými jezdci do boje si vysloužil hodnost generála. Napoleon proslul rychlým pohybem vojska a nečekanými manévry a za nimi stál často právě on sám se svým jezdectvem. Přispěl tak nejenom k Napoleonově proslulé vojenské genialitě, ale také k jeho oblíbenosti na domácí půdě.  Velel kavalérii i během "Francouzské expedice do Egypta" v roce 1798, opět pod taktovkou Bonaparta. Strategickým cílem expedice bylo zastavit nebo alespoň zpomalit britské výpravy do Indie. Nicméně úkol zcela splněn nebyl, a to zejména díky porážce francouzského loďstva Brity, což vedlo k nedostatečnému zásobování a přinutilo Napoleona k návratu do Francie.  Krátce poté sehrál životně důležitou roli v Napoleonově převratu 9. listopadu 1799, kdy se vůbec poprvé pokusil chopit moci nad národem, úspěšně. Krátce nato (20. ledna 1800) pojal za manželku Bonapartovu sestru Caroline, zatím však pouze v civilním obřadu. Oddáni byli znovu, tentokrát před Bohem, 4. ledna 1802 v Paříži. Stal se zetěm Letizie Ramolino, a švagrem Josefa, Napoleona I., Luciena, Elisy, Louise, Pauline a Jeroma Bonapartových.

Napoleonské války.

Roku 1804 jmenoval Napoleon Murata maršálem Francie. V roce 1805 se stal císařským princem, roku 1806 velkovévodou z Bergu a Kleve, a tento titul si podržel až do roku 1808, kdy se stal z Napoleonovy vůle králem v Neapoli a panovníkem Sicilského království. Sicílii ovšem prakticky nikdy celou neovládl.  Při Napoleonově tažení do Ruska (1812) byl maršál Murat císaři Francouzů zprvu velice prospěšný. Přesto, že byli Francouzi v bitvě u Lipska v roce 1813 nakonec poraženi, byl Murat i tam pro Napoleona velkou oporou. Po prohrané bitvě se však dohodl s Rakouským císařstvím, aby zachránil svůj vlastní sicilský trůn. Uspěl a byl uznán králem i po Napoleonově pádu. Jeho moc však stála na vratkých základech.  Když se Napoleon vrátil z Elby do Francie, dozvěděl se Murat, že evropské mocnosti se na Vídeňském kongresu dohodly na navrácení Království Neapolského a Sicilského do rukou jeho předchozího vládce. Murat se proto odvrátil od svých nových spojenců a zahájil Neapolskou válku, ve které chtěl bojovat s Rakouskem a posílit tak svou moc v Itálii. Byl však poražen generálem císaře Františka I. Frederikem Bianchim v bitvě u Tolentina ve dnech 2.-3. května 1815).  Po prohrané válce uprchl na Korsiku a později do Francie, odkud se ještě jednou pokusil dobýt zpět své království, a to během povstání v Kalábrii. Byl zatčen vojáky svého rivala, Ferdinanda IV. Neapolského, a byl nakonec zastřelen popravčí četou v Castello di Pizzo v Kalábrii.  Pochován byl na hřbitově Père Lachaise v Paříži.

Joachim-Napoléon Murat (25. března 1767, La Bastide-Fortunière – 13. října 1815) byl francouzský maršál, kníže Murat, velkovévoda z Bergu a Kleve, v letech 1808–1815 neapolský král. Své tituly obdržel zejména jakožto Napoleonův švagr – oženil se s jeho nejmladší sestrou Caroline. Proslul svými okázalými oděvy a byl proto také znám jako „král švihák“.

Joachim Murat, né le à Labastide-Fortunière (Quercy) et mort le à Pizzo (royaume de Naples), est un militaire français, haut dignitaire du Premier Empire. Fait maréchal d'Empire et prince français par Napoléon, il est également grand amiral de l'Empire, grand-duc de Berg et de Clèves, puis roi de Naples à partir de 1808 sous le nom de Joachim.


Použití.

Chlormethan se široce používal jako chladivo, toto použití však je již minulostí kvůli toxicitě a hořlavosti plynu. Používal se i při výrobě olovnatých aditiv (tetramethylolova) do automobilového benzinu, ve většině průmyslového světa se však již olovnaté benziny nepoužívají (významnou výjimkou jsou však některé státy bývalého Sovětského svazu).  Nejdůležitější dnešní oblastí použití je jako surovina pro výrobu silikonových polymerů. Malá množství se používají jako rozpouštědlo butylové pryže a při rafinaci ropy.  Chlormethan se využívá jako methylační a chlorační činidlo v organické chemii. Používá se i na řadě dalších míst – při extrakci vazelin, olejů a pryskyřic, jako propelent a nadouvadlo při výrobě pěnového polystyrenu, jako lokální anestetikum, při výrobě léčiv, jako nosič katalyzátorů při nízkoteplotní polymeraci, jako tekutina pro měření a regulaci teploty nebo jako herbicid.

Bezpečnost.

Vdechování plynného chlormethanu má na centrální nervový systém podobné účinky jako při opilosti. Postižený může cítit ospalost, závratě a otupělost, ztížené dýchání s dušením a lapáním po dechu, motorický neklid a hovornost. Při vyšších koncentracích může nastat paralýza, křeče a kóma.  Při požití se může objevit nausea a zvracení. Kontakt kůže se zkapalněným plynem může způsobit omrzliny. Kontakt s očima může způsobovat zhoršené vidění a široce roztaženou duhovku, která jen pomalu reaguje na změnu světla.  Chronická expozice chlormethanu je spojována s vrozenými poruchami u myší. U člověka může expozice chlormethanu v těhotenství způsobit, že se u plodu nesprávně vyvíjí dolní část páteře, pánev a nohy, ale nebylo to dostatečně prokázáno.  Při opětovném vyšetřování (1997) tragického požáru v bostonském nočním klubu Cocoanut Grove (492 mrtvých, stovky zraněných) byl za hlavní příčinu neštěstí označen únik chlormethanu z chladicího zařízení.

Chlormethan (též monochlormethan nebo methylchlorid) je organická sloučenina (nejjednodušší chlorovaný uhlovodík). Používal se jako chladivo známé pod označením R-40 nebo HCC 40. Je to bezbarvý, velmi hořlavý plyn s mírně nasládlou vůní, která je však cítit až při úrovních, které již mohou být toxické. Kvůli obavám z jeho toxicity se již ve výrobcích pro spotřebitele nepoužívá.

Le chlorométhane, également appelé chlorure de méthyle, Fréon 40 ou R40, est un composé chimique de formule. Il s'agit d'un fluide frigorigène également utilisé comme réactif pour de nombreuses synthèses.


Stavba.

"Sankt Georg" postavila loděnice v Pule. Kýl plavidla byl založen 11. března 1901. Loď byla na vodu spuštěna 8. února 1903 a do služby vstoupila v roce 1905.

Konstrukce.

Veškerou dělovou výzbroj lodi vyrobila Škoda Plzeň. Na přídi lodi byla dvoudělová věž s 240mm kanóny, v zadní dělové věži ale byl pouze jeden 190mm kanón a další čtyři kanóny stejné ráže byly po dvou na každém boku v kasematech. V kasematech byly také čtyři 150mm kanóny. Lehkou výzbroj představovalo devět 70mm kanónů a osm 47mm kanónů. Loď nesla jeden torpédomet.  Boční 210mm silný pancéřový pás chránil boky lodi od přídě až po zadní dělovou věž, kde byl ukončen přepážkou. Mezi věžemi byl nad ním ještě 90mm pancéřový pás, který chránil boky až po dělovou palubu se 190mm a 150mm kanóny.

Operační nasazení.

V polovině roku 1907 podnikl "Sankt Georg" v doprovodu malého křižníku "Aspern" zámořskou cestu dobré vůle při příležitosti 300. výročí založení Jamestownu – první trvalé anglické kolonie v Severní Americe. V rámci cesty navštívil americká města New York, Baltimore a Roanoke. Byl tak poslední válečnou lodí rakousko-uherského námořnictva, která navštívila USA.  Během první světové války byl "Sankt Georg" velice aktivní, přičemž zejména kryl lehké síly Rakousko-uherského námořnictva. Hned druhý den po vstupu Itálie do války 24. května 1915, podniklo rakousko-uherské námořnictvo velký útok na italské pobřeží, kterého se křižník také účastnil. Jím vedená skupina ostřelovala přístav Rimini.  Jiný útok na italské pobřeží provedly "Sankt Georg" a starý křižník SMS "Szigetvár" v noci ze 17. na 18. června 1915. Ostřelovaly opět přístav Rimini a další cíle, přičemž je kryly lehké křižníky SMS "Helgoland" a SMS "Saida" s osmi torpédoborci.  "Sankt Georg" se 14–15. května 1917 účastnil bitvy v Otrantské úžině, tedy úspěšného napadení spojenecké protiponorkové bariéry Otrantského průlivu. Samotného útoku na blokádu úžiny se neúčastnil, kryl ale ústup vlastních lehkých křižníků a torpédoborců. Těm se podařilo blokádu úžiny na několik týdnů narušit.  Právě na palubě "Sankt Georgu" vypukla 1. února 1918 rozsáhlá, ale neúspěšná vzpoura v boce Kotorské. Jerko Sisgorič, který na "Sankt Georgu" sloužil jako kulometčík, byl jedním ze čtyř námořníků, popravených po potlačení vzpoury.  Po skončení války byl "Sankt Georg" předán Velké Británii, která ho v roce 1920 nechala sešrotovat.

SMS Sankt Georg byl třetí a poslední postavený pancéřový křižník rakousko-uherského námořnictva. Jako nejmodernější rakousko-uherský pancéřový křižník byl velice aktivní za první světové války, přičemž především kryl operace lehkých sil. Po skončení války byl předán Velké Británii, která jej nechala sešrotovat.

Le SMS "Sankt Georg" était un croiseur cuirassé de la Marine austro-hongroise. Celui-ci fut construit sur le chantier naval de l'arsenal de Pula avant la Première Guerre mondiale.


První restaurace (1814).

Ludvík XVIII. (1814–1824).

Ludvík XVIII. vděčil za svůj trůn a v podstatě i za návrat své rodiny do Francie zejména jedné osobě. Nebyl jí nikdo jiný než bývalý Napoleonův ministr zahraničí Talleyrand, který přesvědčil vítězné mocnosti, že návrat Bourbonů na francouzský trůn je životně důležitý pro přežití a stabilizaci Francie. Ludvík byl nucen předem schválit novou ústavu (z roku 1814), jež Francii dala dvoukomorový parlament. Do horní komory, nesoucí název Sněmovna pairů, její členové svůj titul buď dědili nebo byli jmenováni králem. Dolní komorou byla Poslanecká sněmovna, do níž byli voleni občané z lidu, a to pouze majetnými občany. Řada právních, úředních a ekonomických reforem z dob revoluce zůstala nedotčená, stejně tak Napoleonův občanský zákoník pomáhající obyčejným lidem k držení půdy, a v neposlední řadě také rozčlenění země na departementy. Vztahy mezi církví a královstvím se i nadále řídily konkordátem z roku 1801.  Po krátké době plné sentimentu a vzrůstající popularity začala postava krále, zejména díky svým negativním postojům k výsledkům revoluce, již se snažil potlačit (v podstatě se pokoušel zlikvidovat to dobré, co revoluce přinesla), ztrácet na úctě a prestiži, a to hlavně mezi lidem bez volebního práva. Během následujícího roku (1815) opustil spěšně Paříž před navracejícím se Napoleonem, jenž uprchl z Elby. Nicméně po jeho porážce u Waterloo a konci Stodenního císařství se vrací zpět.

Druhá restaurace (1815).

"Druhá restaurace" se nesla ve znamení neuvěřitelných krutostí Bílého teroru (bílá byla barva francouzských králů a monarchie). Nejvíce byl postižen jih Francie, který Napoleona podporoval od prvního momentu, kdy vkročil znovu na francouzskou půdu. Ačkoli král a jeho ministři odsuzoval vraždy, jichž se dopouštěli stoupenci monarchie, nikdy nepodnikl žádné kroky, aby je zastavil.  Ludvíkovi ministerští předsedové byli zprvu umírnění, a to jak Talleyrand, tak vévoda z Richelieu, Élie Decazes. Všichni včetně Ludvíka samotného byli v politice velice opatrní. Komora nedosažitelných (nový zákonodárný orgán Druhé restaurace) založená roku 1815 byla zcela pod kontrolou ultra-roajalistů, načež Richelieu prohlásil, že je absolutně nemožné s někým takovým spolupracovat. V roce 1816 pak po zmanipulovaných volbách vzniká sněmovna s liberálnějším smýšlením. Téhož roku byly znovu zakázány rozvody, ale liberálové se ukazují být stejně tak nezvladatelní jako ultra-roajalisté. Proto v roce 1820 král společně se svým prvním ministrem hledá cestu, jak znovu upravit volební zákony tak, aby byla sněmovna poddajnější a konzervativnější. Nicméně zdařený atentát na vévodu du Berry, syna Ludvíkova bratra, budoucího krále Karla X., způsobil Dacazesův pád a triumf ultra-roajalistů. Po krátkém období, v němž se Richelieu opět vrací k moci (1820-1821), je sestaven nový kabinet, vedený hrabětem de Villèle, předsedou extrémistů. I on však byl velice zdrženlivý a za Ludvíkova života byla reakční politika omezena na minimum.  Ludvík XVIII. umírá 16. září, 1824 a na trůn nastupuje jeho bratr, hrabě Artois, který vešel ve známost jako král Karel X.

Karel X. (1824–1830).

Během vlády svého bratra vedl hrabě Artois ultra-roajalistickou opozici, která se dostala k moci po atentátu na vévodu du Berry. Nutno podotknout, že se král nikdy skutečně nevzpamatoval ze smrti svého syna.  Villèlův kabinet rezignoval v roce 1827 pod tlakem liberálního tisku, mj. Žurnálu debat, do něhož přispíval Chateaubriand. Nový premiér vikomt de Martignac se pokoušel udržet svou politiku ve středu, nicméně i on byl v roce 1829 nahrazen, a to knížetem de Polignac, ultra-reakcionářem. Polignac odstartoval kolonizaci Alžírska, rozpustil Poslaneckou sněmovnu a jeho Červencové reformy, jež mimo jiné potlačovaly svobodu tisku a omezovaly volební právo, vyústily v Červencovou revoluci v roce 1830. Polignac byl oblíben u aristokracie i u církve a venkovanů, nicméně za jeho pádem stála nízká podpora dělníků a buržoazie.  Karel abdikoval ve prospěch svého vnuka, hraběte de Chambord, a odjel do Anglie. Liberální, buržoazií kontrolovaná Poslanecká sněmovna odmítla potvrdit nástupnictví hraběte, který se měl stát králem Jindřichem V. a místo toho ve volbě bojkotované zástupci konzervativců prohlásila francouzský trůn za prázdný. K moci se dostává Ludvík Filip, hrabě Orleánský, jediný francouzský král z orléanského rodu.

Po Napoleonově vypuzení z Francie v roce 1814 Spojenci (Rakouské císařství, Prusko, Rusko a Spojené království) dosadili na prázdný francouzský trůn Ludvíka XVIII. s cílem obnovit starou monarchii. Následující éra je nazývána Restaurací (obnovou), a je charakteristická ostrými reakcemi konzervativců a obnovením moci římskokatolické církve ve Francii.

La Restauration, appellation courante, est la période de l'histoire de France correspondant à la restauration de la monarchie en tant que régime politique en France, ou plus exactement dans ce qu'il restait de l'Empire napoléonien. Elle se subdivise en :


Původ slova.

Termín "eurobeat" byl poprvé použit ve Velké Británii, aby popsal písně produkované britskou Motown verzí Stock, Aitken & Waterman, kteří psali hity kapelám a hudebníkům jako například Dead or Alive, Bananarama, Jason Donovan, Sonia, či Kylie Minogue. Tento "britishebeat" byl méně Hi-NRG orientován, než japonsko-italská verze.  Termín "Eurobeat" se v Británii také používal pro konkrétní Italo Disco typu Sabrina Salerno a další.

Termín "Eurobeat" v Japonsku.

V Japonsku se slovo "eurobeat" používalo na italo-disco produkované v Německu či Itálii. Italo-disco importy se brzy spojovaly s noční Para Para kulturou, která vznikla v brzkých osmdesátých letech.  Tento nový styl se jevil jako velice populární v Japonsku, ale ve zbytku světa byl prakticky neznámý. V Japonsku tato hudba byla nazývána jako "eurobeat".  Jelikož trh s eurobeat hudbou velice v Japonsku vycházel, italští producenti se tedy soustředlii především na něj a pro něj také vytvářeli hudbu.  Eurobeat je v Evropě málo známý žánr, přestože je produkován právě v Itálii.  V anime seriálu "Intial D", jež je založen na manga komiksu od Shuichiho Shigena, se, především během závodních scén, rozezní Eurobeat hudba, což upoutalo pozornost ne-japonských anime fanoušků.  Eurobeat (v Japonsku) připomíná původy italo-disca, se kterými se synteticky experimentovalo. Typické znaky: stalá, přímočará, měnící se bass oktáva (Hi-NRG element), syntezátory (některé z nich představují například smyčce či dechy), perkuse v pozadí. Tyto zvuky jsou prokládané vokály a "přírodními" akustickými nástroji typu piáno, či kytara (nejběžnější). Celý mix přináší střídavý melodický energický komplex.  V roce 1998, BEMANI, sesterská větev KONAMI vytvořila video taneční hru "Dance Dance Revolution". Tato hra nabízí Eurobeat hudbu z labelu Dancemania (patří firmě Toshiba-EMI). KONAMI ještě vytvořila "Para Para Paradise", video taneční hru plnou Eurobeat písní. Arkáda/Akční hra "Sonic the Fighters" od firmy SEGA obsahuje soundtrack ovlivněný eurobeatem.

Eurobeat z japonského úhlu pohledu.

Eurobeat se vyvinul z různých stylů od Hi-NRG, Space Disca, Italo-Disca, kanadského Disca a elektronické hudby, stylů které vznikly na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let. V té době kdy Disco hudba přestávala být populární v USA vlivem velkého odporu. Zatímco moderní hudba se většinou rozlišuje podle jejich textů, Eurobeat se nerozlišuje jenom podle textů, ale podle synthetizovaných refrenů známých též jako Sabi (zkráceně pro Sabishagaru, což znamená "připomenout si něco, někoho").  Podle tzv. sabi se Eurobeat dá rozložit na další podžánry, které mají typické znaky od rytmu po harmonii. Někdy může připomínat staré disco, někdy může být velmi "rychlé a veselé" jako Happy Hardcore nebo Speed Music, nebo používat více el. kytar.  Další typická věc na Eurobeatu je ta, že hudebníci obvykle používají více pseudonymů, závisejících na "náladě" konkrétní písně, atd. Například Ennio Zanini, jehož písně jsou obvykle úderné a rychlejší, si obvykle zvolí jméno jako "Fastway", u těch vážnějších písní vybírá jména jako například "Dusty".  Některé písně Eurobeat mohou připomínat známé "klasiky": "Like a Virgin", "Goodbye Yellow Brick Road", "What is Love", či "Station to Station". Tyto písně mají stejné jména, ale nejsou to coververze.

Eurobeat: Stylizace (pro Japonsko).

Jako většina hudebních stylů, i (moderní) Eurobeat má svůj typický "vzorec", podle kterého je složena píseň:  Intro je úvodní část písně, "riff" je hudební část bez vokálů. "Melo"(die) je první sloka písně, to samé "melo"(die)2.  Zvláštní je, že ten "typický vzorec" má každá nahrávací společnost jiná:

A Beat C.

A-Beat C je zřejmě nejznámější label vůbec. A-Beat C byla v Japonsku uvedena kompilací "VA – Super Eurobeat 9" (Avex Trax) v roce 1994. Producenti a hudebníci z tohoto labelu pracovali s Eurobeatem a Italo-Discem ještě předtím, než tento label vznikl, takže je možné tu "narazit" na některé "známé tváře". Nejznámější autoři A-Beat C: Dave Rodgers, Powerful T, Norma Sheffield and Futura. Po roce 2007 spousta producentů a hudebníků tento Eurobeat label opustila, mezi nimi jsou Domino, Sandro Oliva, Matt Land, Mega NRG Man, Lolita, the Go Go Girls, Neo, Nuage, Annerley Gordon, Kiko Loureiro, Mickey B., atd. V současnosti je A-Beat C kritizován ze strany fanoušků, jelikož se domnívají, že nejnovější nahrávky jsou "špatně produkovány, chabé, opakující se a bez inspirace".  Významné A-Beat C písně: "Fever the Night" – Matt Land  Současné významné písně:

Delta.

Delta patří mezi starší eurobeat labely. Byla vytvořena v roce 1995, kdy producent A. Leonardi z "A-Beat C", L. Newfield & C. Moroni z "Time" spojili své síly, aby vytvořili nový Eurobeat label. První "Super Eurobeat" album, které mělo i "Delta" skladby, bylo "Vol, 64". Delta také měla jeden velký hit, tím byl Marko Polo – "Money Go! So", postupně Delta měla víc a víc hitů. Do Delty spadají Marko Polo, Niko, Vicky Vale, Cherry, Pizza Girl, Suzy Lazy, Max Coveri, Dr. Love.  Významné Delta písně: "Doctor Love" – Dr. Love "Killing My Love" – Leslie Parrish "Running In the 90's" / "Golden Age" – Max Coveri "Crazy For You" – Pizza Girl Současné významné písně: "Full Metal Cars" – Daniel "Burning Up The Night (Total Fire)" – 2 Fast "Set Me Free" – Cherry

Eurobeat kompilace.

Existuje spousta Eurobeat kompilací, tou nejznámější je " Super Eurobeat " a různé ""Super Eurobeat presents..."" kompilace, publikované společností Avex Trax.

Eurobeat je převážně italský žánr pocházející z 90. let. Je to podžánr Italo Disca a Hi-NRG. V USA se někdy Eurobeat hudba kategorizovala jako ""Hi-NRG"" (společně s některými freestyle music hity).

L'Eurobeat est un genre musical et variante dance-pop britannique dérivé de l'Italo disco et de la hi-NRG, développé puis popularisé au milieu et à la fin des années 1980.


Popis.

Obvykle keře či malé stromy, výjimečně též liánovitého habitu. Keřovité druhy jsou vysoké obvykle do 2 metrů; stromovitá "Callicarpa yunnanensis" ale dorůstá výšek 12–18 m. Tropické druhy jsou stálezelené, druhy subtropů a mírného pásu opadavé. Listy jsou jednoduché, vstřícné, řapíkaté, eliptické, vejčité nebo obvejčité, dle druhu 5–25 dlouhé; letorosty lysé nebo hustě chlupaté. Květy vyrůstají v proti sobě stojících stopkatých vrcholících. Kalich i koruna jsou téměř pravidelné, 4–5cípé; kalich je vytrvalý, koruna poměrně drobná, trubkovitá, barvy bílé, žluté, světle modré, růžové nebo fialové. Žláznaté tyčinky vyčnívají ven z květu, čnělka pestíku obvykle též. Plody jsou drobné, kulaté, červené, bílé, fialové nebo černé bobule s dužnatým exokarpem, obsahující několik semenných přihrádek. Mají trpkou a svíravou chuť a na rostlině vytrvávají dlouho do zimy.

Rozšíření a ekologie.

Centrem druhové diverzity rodu krásnoplodka je tropická východní a jihovýchodní Asie (jih Číny, Indočína, Indonésie, Papuasie, Filipíny), poměrně hojný je také na Indickém subkontinentu a v subtropech východní Asie. Několik druhů roste v Austrálii, Japonsku, na Madagaskaru, na ostrovech Indického a Tichého oceánu, v tropech Jižní a Střední Ameriky a v Karibiku, zahrnuje též jižní oblasti Spojených států amerických; druh "Callicarpa americana" zde na severu zasahuje až po stát Maryland. Rostou obvykle jako podrost či příměs světlejších lesů, ať už na horských svazích či v údolích, a také v křovinách a houštinách kolem vodních toků.

Taxonomie a systematika.

Krásnoplodka patří mezi skupinu taxonů řazených původně do čeledi sporýšovitých ("Verbenaceae"), které byly fylogenetickými revizemi taxonomického systému rostlin na počátku 21. století přeřazeny mezi hluchavkovité. Vnitřní struktura rodu i jeho pozice v nové čeledi nebyly dlouho zcela vyjasněny; teprve rozsáhlými studiemi druhé dekády 21. století byl rod potvrzen jako monofyletický a formující v rámci hluchavkovitých samostatnou podčeleď "Callicarpoideae" v sesterské pozici k podčeledi "Prostantheroideae", přičemž tyto dvě společně tvoří bazální klad čeledi sesterský ke všem ostatním hluchavkovitým. Uznáváno je více než 160 druhů, lektotypem je "Callicarpa americana", druh vyskytující se na jihu a jihovýchodě USA.

Význam.

Některé druhy jsou pro obsah aromatických silic užívány v lokální medicíně při onemocnění dýchacích cest a jako repelent; testuje se též jako účinné antivirotikum. Krásnoplodka americká byla tradičně vysazována okolo pastvin, aby její vůně odpuzovala hmyz dotírající na dobytek; terpenoidů izolovaných z jejích pletiv (borneol, callicarpenal, intermedeol, spathulenol) je užíváno i na průmyslovou výrobu repelentního přípravku proti komárům. Z plodů, byť za syrova obtížně poživatelných, se v některých krajích připravují vína, rosoly a džemy. Krásnoplodky jsou také oblíbenými okrasnými dřevinami především pro své nápadně barevné a přes zimu vytrvávající plody a částečně také pro podzimní zbarvení listů, jež je žluté, načervenalé nebo nafialovělé.

Pěstování v ČR.

Většina druhů krásnoplodek není vhodná pro pěstování v mírném středoevropském klimatu; do úvahy zde přichází pouze otužilé druhy krásnoplodka americká ("Callicarpa americana"), vidličnatá ("C. dichotoma"), japonská ("C. japonica") a asi nejčastěji pěstovaná krásnoplodka Bodinierova ("C. bodinieri"). Při pěstování v mírném pásmu vyžadují plné slunce, teplé a chráněné stanoviště a zimní přikrývku kořenů. Vhodná je propustná, humózní až hlinitá půda, vlhká, nebo dobře zásobená vodou a živinami, především vápníkem. Snáší pH půdy 5,6–7,5, tedy kyselé až neutrální, i průmyslové exhalace. Dobře snáší řez, ale většinou jej nevyžaduje, s výjimkou případného prořezu namrzlých výhonů po zimě. Obvykle netrpí škůdci. Rozmnožuje se řízkováním bylinnými nebo dřevitými řízky. Pro získání plodů je třeba vždy pěstovat několik keřů pohromadě, aby se mohly navzájem opylit.

Krásnoplodka ("Callicarpa") je poměrně široký rod dřevin náležící do čeledi hluchavkovitých ("Lamiaceae"). Vyskytuje se převážně v tropech a subtropech Asie a Ameriky, mnohé druhy mají význam jako okrasné rostliny. V Česku je příležitostně pěstována krásnoplodka Bodinierova ("Callicarpa bodinieri")

Les Callicarpes forment le genre Callicarpa : ce sont des arbustes de la famille des Lamiacées originaires d'Amérique du Nord ou d'Asie : Chine, Corée, Japon. Les horticulteurs apprécient notamment leurs baies décoratives de couleur rose, violet, mauve, plus rarement blanches, qui sont à l'origine de leur nom vernaculaire d'arbustes aux bonbons bien qu'elles ne soient pas comestibles par les humains, car très astringentes.


Popis.

Medděd je neobyčejně vysoký a svalnatý muž s černými vlasy. Je to "kožoměnec", to znamená, že má schopnost proměňovat se dle vůle ve velkého zuřivého medvěda. Medděd obýval svůj veliký dřevěný dům na okraji Temného hvozdu, kde choval množství neobyčejně velkých včel a mluvící koně. Zvířata nezabíjel, a proto si vyráběl jídlo a potraviny zejména z nadojeného mléka a svého medu.

Role v Hobitovi.

Medděd byl náčelníkem severského lidu, kteří byli podle něj označováni jako Meddědovci. Obývali území mezi Anduinou a Temným Hvozdem a strážili před skřety Vysoký průsmyk v Mlžných horách a Skalnatý brod přes Velkou řeku, za což často vybírali nemalé výkupné. V roce 2941 Třetího věku hostil Medděd ve svém domě čaroděje Gandalfa, hobita Bilbo Pytlíka a trpaslíky Thorina Pavézu, Balina, Dvalina, Doriho, Oriho, Noriho, Óina, Glóina, Kíliho, Fíliho, Bifura, Bofura a Bombura, kteří byli na cestě k Osamělé hoře. Při odchodu jim dal mnoho rad a obdaroval je zásobami na cestu a na cestu k temnému hvozdu půjčil poníky.V průběhu bitvy pěti armád přispěchal Medděd na pomoc trpaslíkům, elfům a lidem z Jezerního města. V boji na sebe vzal medvědí podobu, pobil mnoho skřetů a vlků a vynesl z bitevní vřavy umírajícího Thorina Pavézu. Poté, co Medděd usmrtil skřetího vůdce Bolga, se skřeti dali na útěk a spojenci zvítězili. Po bitvě doprovázeli Medděda do jeho domu Gandalf s Bilbem, kteří u něj strávili Vánoce a na jaře pokračovali dál na západ.

Adaptace.

Ve filmové trilogii Hobit, kterou v letech 2012 až 2014 natočil režisér Peter Jackson ztvárnil postavu Medděda švédský herec Mikael Persbrandt.

Medděd je postava z fiktivního světa J. R. R. Tolkiena. Vystupuje v jeho knize "Hobit aneb cesta tam a zase zpátky", kde pomáhá výpravě trpaslíka Thorina Pavézy a účastní se také bitvy pěti armád. Je o něm zmínka i v Tolkienově trilogii Pán Prstenů.

Beorn est un personnage du roman "Le Hobbit" de. Cet homme vit en solitaire dans le val d'Anduin et possède la capacité de se changer en ours. Il offre le gîte à Thorin et à ses compagnons durant leur voyage vers la Montagne solitaire, puis réapparaît durant la bataille des Cinq Armées où son intervention décisive permet la défaite des gobelins. Il devient par la suite seigneur du val d'Anduin, régnant sur le peuple des Béorniens ("" en anglais, « Beornides » dans l'ancienne traduction), et meurt à une date inconnue, avant les événements relatés dans "Le Seigneur des anneaux", la suite du "Hobbit".


Historie.

Osada v místě byla již kolem roku 1350. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1480. V letech 1528, 1555, 1606, 1654, 1720, 1757 a 1758 je zmiňována jako městečko, resp. neopevněné městečko ("Hora Swate Katherziny", "Kathrnbergk", "Swate Katerziny hora", "hornj Swata Katerzina", "Katarinberg", "Catharinaberg", "St. Chatarinaberg", "Katharinaberg", "Katerberg", "Mons S. Catharinae"). V letech 1802, 1842, 1847 a 1921 je zmiňována jako město (1802 jako královské město bez trhu).  Od roku 1528 byla Hora Svaté Kateřiny svobodným horním městem. Hlavním rudním dolem byl důl Mikuláš na stejnojmenné žíle. Zrudnění této žíly představovalo jemnozrnnou směs sulfidů. Mezi minerály zde převažoval sfalerit, dále se zde vyskytoval chalkopyrit a arsenopyrit a v menším množství také pyrit, galenit a tetraedrit. Díky průzkumu štoly Mikuláš v letech 1998–2004 byly nalezeny vzorky rudy, z jaké bylo v 16. až 18. století získáváno stříbro a měď.  Od roku 1654 patřila do Žateckého kraje. V roce 1850 byla okresním městem. V roce 1868 byla součásti politického okresu Most. V letech 1938–1945 byla jako součást Sudet připojena k Německé říši. Od roku 1949 byla součástí okresu Litvínov, od roku 1960 patří do okresu Most.  V roce 1654 měla 142 domů, 1757 – 162 domů, 1843 – 247 domů, 1921 – 302 domů, 1930 – 306 domů. Obec byla postižena vysídlením Němců v roce 1945, v roce 1991 měla 116 domů.  V roce 1713 bylo evidováno 622 duší, v roce 1843 1512 obyvatel (všichni Němci), v roce 1921 1533 obyvatel, z toho 1476 Němců a 10 Čechů, v roce 1930 již 1544 obyvatel, z toho 1454 Němců, 30 Čechů a 57 cizinců. Do druhé světové války včetně obec byla městem a výrazně převažovalo německé obyvatelstvo. Po vysídlení Němců v roce 1947 se v obci usadili Češi a počet obyvatel poklesl na méně než čtvrtinu původního počtu, obec měla 373 obyvatel, v roce 1950 338 obyvatel, v roce 1991 260 obyvatel a v roce 2000 341 obyvatel. Obci se nepodařilo naplnit cíl zvýšit v rámci rozvoje do roku 2010 počet obyvatel na 600.  Dne 11. března 2008 byl obci obnoven status města.

Obyvatelstvo.

Při sčítání lidu v roce 1921 zde žilo 1533 obyvatel (z toho 757 mužů), z nichž bylo deset Čechoslováků, 1476 Němců a 47 cizinců. Kromě 37 evangelíků patřili k římskokatolické církvi. Podle sčítání lidu z roku 1930 mělo město 1544 obyvatel: třicet Čechoslováků, 1454 Němců, tři příslušníky jiných národností a 57 cizinců. Výrazně převažovala římskokatolická většina, ale žilo zde také padesát evangelíků, jeden člen církve československé, dva členové jiných církví a osm lidí bez vyznání.

Objekty na území města.

Jiné.

Severozápadně od města je SKI areál Hora Svaté Kateřiny se sjezdovkou, přírodní sáňkařskou dráhou a vlekem o převýšení 103 metrů. Lyžařský areál je nástupním místem Krušnohorské lyžařské magistrály.  Ve městě je 46 svítidel veřejného osvětlení.

Doprava.

Do obce vede od jihovýchodu silnice od Litvínova přes Horní Jiřetín a Novou Ves v Horách. Od jihozápadu vede silnice od Chomutova a Jirkova přes Boleboř a přes horosvatokateřinské části Rudolice v Horách a Malý Háj. Na severozápad vede silnice do Brandova a Olbernhau.  Autobusovou linku jedoucí přes Horu Svaté Kateřiny (572521), v trase Brandov – Litvínov, provozuje dopravce Autobusy KAVKA a. s. Do Chomutova a Jirkova přímé autobusové spojení není. Dopravní podnik Ústeckého kraje a. s. formálně provozuje do obce linku Brandov–Hora Svaté Kateřiny–Nová Ves v Horách–Záluží–Litvínov–Most (570550), na níž však po výpovědi smlouvy ze strany kraje jezdí jen jeden spoj ročně pro udržení licence.

Život města.

Významným oborem podnikání ve městě je turistika, zejména lyžařská a horská turistika a agroturistika, včetně ubytovacích služeb v malých penzionech. Ve městě je základní škola.  Německý sbor dobrovolných hasičů „Dobrovolní hasiči královského horního města Hora Svaté Kateřiny“ byl založen na generálním shromáždění Kateřinského spolku pro další vzdělávání dne 31. 7. 1875. Okresní hasičský sbor Hora Svaté Kateřiny čítající 5 sborů byl založen 21. května 1891. Ve městě podle záznamů hořelo v letech 1807, 1810, 1820, 1845, 1866, 1870 a 1871. Při ničivém požáru roku 1904, kdy vyhořela celá dnešní Dlouhá ulice, asi 44 domů, a kostel byl zachráněn za cenu stržení jednoho z domů. Při poslední velkém požáru 20. září 1947 v tehdejší Kamenné (dnes Spálené) ulici hořelo 15 domů najednou a zasahovalo 25 požárních sborů, z toho 2 z NDR. Domy byly vesměs hrázděné a kryté šindelem, mnoho jich bylo po válce neobydlených.  Roku 1946 byl založen "Sportovní klub Hora Svaté Kateřiny". Na jeho činnost později navázala tělovýchovná jednota. Roku 1980 byl v obci založen Klub důchodců.  Roku 1997 starousedlíci a přistěhovalci společně založili občanské sdružení s názvem "HOSKA", znamenajícím "Horosvatokateřinká Sportovní a Kulturní Agentura". Pořádá závody, zábavy a karnevaly, recesní akce (lampiónový a prvomájový průvod), dětský den, mikulášskou nadílku, úklid obce i další akce.  V roce 2002 se aktivovalo sdružení Horal, které založili Lubomír Šlapka, Pavel Šabek a Zdeněk Sirotek. Sdružení má za cíl dosáhnout změny v hospodaření s obecním majetkem, jeho průhlednější kontrolu a také vrátit věci veřejné mezi obyvatelstvo. Horal vydává nepravidelný občasník "HORAL", který se soustřeďuje zejména na nešvary v obci. Významnou propagační i popisnou úlohu má dvouměsíčník "AMB".

Boj o rozdělování státních peněz.

Z podnětu obce "Hora Svaté Kateřiny" podalo v červnu 2006 28 senátorů ústavní stížnost na nerovnoměrné a nespravedlivé rozdělování finančních prostředků ze státního rozpočtu, které vede k zadlužování až likvidaci malých obcí, například tím, že obce jsou nuceny se v zájmu zařazení do jiné kategorie slučovat. Šlo o návrh na zrušení části ustanovení § 4 odst. 2 a přílohy č. 2 zákona č. 243/2000 Sb., o rozpočtovém určení daní. Součástí podnětu byly i úvahy o uzákonění tzv. „životního minima obce“. Návrh od 29. června 2006 do ledna 2007 podpořilo 443 obcí uvedených v dokumentu na webu obce, celkem asi 650.  Na začátku ledna 2008 zastupitelstvo obce jednomyslně schválilo, že se obec chce připojit k Praze. Praha totiž dostává na jednoho občana ze státního rozpočtu přes 37 000 Kč ročně, Hora Svaté Kateřiny jen 8600. Radní poté vyjádřili přání, aby o připojení k Praze požádalo i dalších 650 obcí, které protestovaly proti způsobu rozdělování peněz ze státního rozpočtu obcím. Toto rozhodnutí přijali zastupitelé v bezprostřední reakci na přijetí novely zákona o rozpočtovém určení daní. Zákony však jako podmínku slučování obcí uvádějí sousedství, což tyto dvě obce nesplňují, jsou vzdáleny asi 120 kilometrů.  V přípravě i mediální prezentaci obou aktivit byl aktivní zejména místostarosta Petr Pakosta, který uvedl, že daně se v ČR přerozdělují na rozdíl od mnoha jiných zemí podle počtu trvale bydlících, ačkoliv infrastruktura slouží i chatařům, jichž je v obci asi polovina. Náměstkyně pražského primátora Markéta Reedová (SNK ED) naopak uvedla, že v Praze se vytvoří čtvrtina republikového hrubého domácího produktu a zpět se jí vrací necelá třetina, takže peníze z Prahy dostává i Hora Svaté Kateřiny.

Angažmá proti prolomení limitů těžby.

V lednu 2015 se starosta Lukáš Pakosta nechal slyšet do médií, že pokud by byly prolomeny limity těžby hnědého uhlí, čímž by zanikla klíčová silnice na Most a nejspíš i na Litvínov, tak se z praktického hlediska nabízí jako řešení připojení obce k Německu, kam je to již dnes blíže na nákupy i do nemocnice. Podpora starostovu nápadu však v městečku nebyla jednoznačná, proti byl například starosta místních hasičů Jiří Žilka, který pracuje jako horník v dole ČSA. Bývalý český ministr zahraničí Karel Schwarzenberg označil tento nápad za jedinečnou volovinu a uvedl, že navíc takové nápady považuje za nebezpečné. Uvedl, že v Evropě neexistuje žádný legální legislativní aparát či mechanismus, jak se připojit k jinému státu, a že když nemůže Doněck a Luhansk odejít od Ukrajiny, nemůže ani Hora Svaté Kateřiny z Česka do Německa.

Horské (dříve též horní) město Hora Svaté Kateřiny leží v Krušných horách na státní hranici mezi ČR a SRN, zhruba 12 km severozápadně od Litvínova v okrese Most v Ústeckém kraji. Nejbližšími obcemi v okolí jsou Nová Ves v Horách (ČR), Deutschneudorf (Sasko, Německo) a Kurort Seiffen (Sasko, Německo). Hora Svaté Kateřiny je členem mikroregionu Svazek obcí v regionu Krušných hor (SOVRKH). Před druhou světovou válkou bylo město převážně německé. Žije zde obyvatel.

Hora Svaté Kateřiny est une ville du district de Most, dans la région d'Ústí nad Labem, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Mládí.

Kürten pocházel ze 13 dětí. Jeden čas početná rodina žila pouze v jedné místnosti. Jeho otec byl alkoholik a násilník a byl trestán vězením za znásilnění jedné ze svých dcer. Když přišel jednou opilý domů, přinutil svou ženu k souloži, na kterou se všechny děti musely dívat. Kürten ji však zhlédl jako docela zajímavou. V domě, ve kterém bydlel, se tehdy 8letý Kürten seznámil s mužem, který sbíral zaběhnuté psy a pak je trýznil. Kürtena dokonce naučil, jak se psi masturbují. Jako 9letý shodil z voru do Rýna svého kamaráda. Když druhý chlapec pro tonoucího kamaráda skočil, Kürten oba zatlačil pod vor o oni utonuli. Později se pokusil o pohlavní styk se sestrou, kterou znásilnil otec. První pohlavní styk provedl krátce nato - s další svou sestrou... Po dovršení 15 let se za krádež dostal poprvé do vězení. Za další trestnou činnost pobyl v kriminálech celkem 24 let - tedy plnou polovinu svého života. První vraždu v dospělosti spáchal 25. května 1913 v Kolíně. Při vloupání do hospody si v patře všiml spícího desetiletého děvčete. Znásilnil ji, škrtil a nakonec jí zabodl do krční tepny nůžky. Její rodiče přitom spali v přízemí. Na místě činu zanechal kapesník s iniciály "P. K". Policie měla jasno – do vězení šel strýc nebohé holčičky Peter Klein.

Polepšení.

V roce 1921 se po posledním propuštění z vězení usadil Kürten v Altenburgu, oženil se a budil dojem spořádaného člověka. Později však tvrdil, že svou ženu nikdy nemiloval, oženil se jen, aby nebyl sám. Začal se dobře oblékat, svým vystupováním na veřejnosti budil důvěru, získal zaměstnání a dokonce se stal aktivním odborářem. Pravidelně dokonce navštěvoval bohoslužby. Po čtyřech letech se odstěhoval i se svou rodinou do Düsseldorfu. Opět si našel zaměstnání, získal si důvěru zaměstnavatelů a v místě bydliště měl pověst tichého muže s vybraným chováním.

Návrat.

Osm let držel Kürten své vášně na uzdě. Sérii sexuálních útoků však započal začátkem února 1929. V noci na osamělém místě napadl 50letou ženu, která se vracela domů. Nejdříve ženu sledoval, pak ji cestu zastoupil a příjemným hlasem ji pozdravil. Než žena stačila cokoliv říci, chytil ji za klopu kabátu a malými nůžkami ji bodl. Pak následovalo dalších 24 bodnutí. Díky náhodnému chodci, který přivolal lékařskou pomoc, žena útok přežila. Nebyla však schopna podat policii žádnou informaci k útočníkovi.  O několik dnů později bylo v blízkosti kostela, nedaleko od místa prvního útoku, nalezeno zohavené tělo malého děvčátka. Zemřelo na mnohačetná bodná zranění a lékaři zjistili, že se v tu dobu ještě neznámý pachatel pokusil děvčátko pohlavně zneužít. Po činu vrah polil její tělo hořlavinou a zapálil. Krátce nato - 12. února byla nalezena v příkopě u silnice mrtvola 45letého mechanika, který se vracel z hospody v podnapilém stavu domů. V jeho těle bylo nalezeno 24 bodných ran způsobených nůžkami.<br Tyto tři útoky byly živnou půdou pro tehdejší tisk, který ve Spekulacích neznal míru. Obyvatele Düsseldorfu bez rozdílu věku tak zachvátil strach, který se vystupňoval, když policie musela přiznat, že nemá jedinou stopu k odhalení pachatele. Pobouření veřejnosti vzrostlo 2. dubna, kdy byla napadena mladá žena. Neznámý muž ji zezadu hodil na krk laso a strhl ji k zemi. Její křik však uslyšeli náhodní chodci, kteří ji přispěchali na pomoc. Pachatel se příchozích zalekl a z místa činu utekl. I tito svědkové nemohli poskytnou policii popis pachatele. Uvedli pouze to, že byl mladý a uměl dobře utíkat...<br>  Z těchto skutečností policie vytvořila verzi, že pachatelem by mohl být mladý člověk, nejspíš maniak, který umí dobře utíkat. Tomuto profilu odpovídal duševně zaostalý epileptik, o kterém bylo známo, že když se k němu někdo přiblížil, okamžitě utekl. Mladý muž byl zatčen a ke všemu se s ochotou a radostí přiznal. Dokonce přiznal, že podpaloval stodoly a stohy slámy. Noviny pohotově informovaly své čtenáře o maniakovi, který děsil celé město. Jeden z titulků zněl: ""Düsseldorfský netvor se přiznal""... Mnoho věcí však nesouhlasilo a chyběly důkazy. Přesto ho pro jistotu nechala umístit do psychiatrické léčebny. Veřejnost se zklidnila. Po čtyřech měsících Peter Kürten zaútočil znovu, tentokrát s větší frekvencí. Vlna opětovného strachu zachvátila Düsseldorf po nálezu dvou děvčátek. Byly uškrceny a měly podřezaná hrdla. Den předtím byla napadena další žena, které tehdy ještě neznámý pachatel nabídl procházku. Když odmítla návrh k sexu, zasadil ji 14 ran nožíkem. Po půlroční léčbě se žena zotavila a policie ji zaměstnala jako písařku. Chtěla mít tuto ženu kdykoliv k dispozici, protože byla jediná, která byla schopna pachatele poznat. O několik měsíců později - 24. května 1930 skutečně při rekognici Petera Kurtena poznala a pomohla usvědčit.

Kürtenův pád.

Dne 14. května 1930 přicestovala do Düsseldorfu 21letá Marie Budlichová, původem Češka která si našla v tomto městě práci. Na nádraží byla obtěžována nevalně vypadajícím bezdomovcem a protože o Düsseldorfském netvorovi slyšela, přijala nabídku mile vypadajícího muže, který bezdomovce zahnal a sám ji nabídl doprovod. Když ji doprovázel k domu, kde měla pracovat, chytil ji za krk a pokoušel se ve stoje o pohlavní styk. Na úpěnlivé prosby od útoku ustoupil. Když se muž ujistil, že si žena vůbec nepamatuje, kde všude byli, ženu odstrčil a odešel. Svou příhodu napsala dívka své přítelkyni, ale protože popletla adresu, dopis skončil na oddělení nedoručitelných zásilek. Poštovní úředník dopis otevřel a po přečtení jeho obsahu dopis předal policii. Detektivům se podařilo Marii Budlichovou vypátrat a ta je 24. května 1930 přivedla k domu neznámého muže. V bytě byla zadržena Kürtenova manželka. Na policii pak vypověděla, že den předtím se jí Kürten svěřil, že je právě oním mužem, hledaným policií celého Německa. Ještě ten den byl 47letý Kürten zatčen. Obžaloba ho obvinila ze 48 zločinů, z toho 11 vražd dokonaných, 15 pokusů a 20 případů žhářství, včetně ublížení na zdraví. 23. dubna 1931 byl Kürten odsouzen k trestu smrti a 2. července mu srazila hlavu gilotina. Jeho poslední slova byla: ""Chci slyšet šplouchnutí vlastní krve"".

Film.

Julius Ševčík o Peteru Kürtenovi natočil film "Normal" (2009) s Milanem Kňažkem v hlavní roli.  Často se uvádí, že příběhem a společenskou atmosférou, kterou v Německu vyvolal, se inspiroval rakouský režisér Fritz Lang ve filmu "Vrah mezi námi" (v originále "M", 1931, v roli vraha Peter Loore), popisujícím společenskou paniku v době řádění sériového vraha. Lang však inspiraci jakýmkoli konkrétním případem popřel a hovořil spíše o jiných německých vrazích té doby, např. o Fritzi Haarmannovi a Karlu Großmannovi.

Peter Kürten (26. května 1883, Kolín nad Rýnem, Německé císařství – 2. července 1931, Kolín nad Rýnem, Výmarská republika) přezdívaný "Düsseldorfský netvor" - byl německý sériový vrah.

Peter Kürten (, Cologne -, Cologne), surnommé le « Vampire de Düsseldorf » par les médias de l'époque, demeure l'un des plus célèbres tueurs en série d'Allemagne. Il fut l'auteur d'une série de meurtres et d'agressions à caractère sexuel, sur des enfants et des adultes, dont la plupart furent commis à Düsseldorf en 1929.


Selenografická šířka a délka.

Selenografická (měsíční) délka je určena úhlovou vzdáleností na východ nebo na západ od nultého poledníku na Měsíci, selenografická šířka je určena úhlovou vzdáleností na jih nebo na sever od měsíčního rovníku. Nultý poledník a rovník se na Měsíci protínají v oblasti Sinus Medii (Záliv středu) nacházejícím se přibližně uprostřed přivrácené polokoule Měsíce.  Západ a východ na Měsíci byl až do roku 1961 definován z pohledu ze Země. V tomto roce se Mezinárodní astronomická unie rozhodla, že východ bude určen z pohledu pozorovatelů na Měsíci, tzn. že slunce pro pozorovatele na měsíčním povrchu bude vycházet na východě. Protože v oblasti průsečíku měsíčního poledníku a rovníku se nenachází žádný význačný bod, v praxi vycházejí astronomové z místa na Měsíci nazvaného Mösting A, což je malý druhotný kráter u kráteru Mösting nacházejícího se poblíž Sinus Medii. Souřadnice tohoto malého kráteru jsou: selenografická šířka: 3° 12' 43,2" jižně od rovníku, selenografická délka: 5° 12' 39,6" západně od nultého poledníku.

Colongitudo.

Colongitudo (zkratka col.) je selenografická délka ranního terminátoru (rozhraní mezi dnem a nocí při „svítání“), která se počítá od základního (nultého) poledníku směrem k západu jako průsečík s měsíčním rovníkem. Jeho hodnota roste od 0° do 360° ve směru postupujícího terminátoru, dle ní lze poznat, nad kterými oblastmi na povrchu Měsíce vychází Slunce. Ranní terminátor vytváří na povrchu Měsíce polokružnici, kde začíná svítit Slunce. Jak Měsíc pokračuje ve své dráze, tato polokružnice (respektive s večerním terminátorem celá kružnice - kompletní terminátor) se pohybuje v selenografické délce. Pro večerní terminátor je třeba přičíst 180°.  Nízký úhel slunečního světla způsobuje to, že objekty na povrchu Měsíce vrhají ostré stíny, tudíž jsou tyto objekty poblíž terminátoru vhodné pro pozorování či fotografování s pomocí teleskopu. Pozorovatel tak musí znát polohu terminátoru, aby si mohl sestavit plán vybraných objektů, které hodlá zkoumat. K tomuto účelu slouží colongitudo.  První čtvrť je při při col. 0°, úplněk kolem col. 90°, poslední čtvrť při col. 180° a nov při col. 270°.

Selenografické souřadnice jsou souřadnice používané pro orientaci na měsíčním povrchu. Každý bod na měsíčním povrchu je určen dvěma číselnými údaji, které mohou být přirovnány k zeměpisné šířce a zeměpisné délce na Zemi.

Les coordonnées sélénographiques sont utilisées pour déterminer des emplacements à la surface de la Lune, de la même façon que les coordonnées géographiques permettent de le faire sur Terre.


Historie.

Zprávy o existenci vzkvétající osady sahají až k roku 967 našeho letopočtu, ale pravděpodobně existovala mnohem dříve. Významný zlom v jejím rozvoji nastal roku 1037, kdy byla pevnost dobyta rádžpútským klanem Kačhváha. Původní obyvatelé města patřili k dodnes početnému kmeni Mína. Velkého významu město dosáhlo po roce 1590, za vlády významného bojovníka, generála ve službách mughalského císaře Akbara, Man Singha I. (vládl do roku 1614), který nechal vybudovat větší část dodnes zachovalé palácové pevnosti.  Amber byl hlavním městem státu pod vládou hlavní větve Kačhváhů až do roku 1727. Tehdejší král Saváí Džaj Singh II. založil nové velkolepě naplánované město, které pojmenoval po sobě jako Džajnagara (dnes Džajpur). Po dokončení stavby města se do něj přestěhoval celý královský dvůr i všechny další důležité osoby, pouze bráhmani vázaní k chrámu bohyně Šila Deví žili v pevnosti dále. V pevnosti stále zůstávala silná vojenská posádka.  Palác se skládá z několika pozoruhodných budov, například Diwan-i-Khas a komplikovaně barevně vyzdobeného chrámu boha Ganéši, které nechal postavit proslulý válečník Mirza Rádža Džaj Singh I. (vnuk Man Singha).  Původní stará pevnost, jejíž základy položili už Mínové, je dnes známá jako pevnost Džajgarh a je to v podstatě spíše vojenská obranná stavba nežli palác a s dnešní amberskou pevností je spojena řadou opevnění.

Legendy.

Legenda o Mirzovi.

Jakmile Mirza (titul mughalských princů udělený Džaj Singhovi I.) dokončil stavbu Diwan-i-Khas, donesly se zprávy o její kráse k uším panovníka Džahángíra. Toho velmi rozčílilo, že by ho jeho vlastní vazal překonal v kráse nějaké stavby a že Mirzovo poslední dílo zastínilo všechny dosavadní divy Džahángírova impéria. Za nejpozoruhodnější byly označovány sloupy z červeného pískovce, které byly vytesány s mimořádným vkusem a citem pro detail. V záchvatu žárlivosti nařídil, že tyto mistrovsky vytesané sloupy musí být zničeny a vyslal do Amberu vykonavatele, kteří měli dohlédnout na vykonání jeho příkazu.  Ovšem Mirza, ve snaze zachránit svou krásnou stavbu nelenil a nařídil překrýt výzdobu sloupů štukem. Vykonavatelé jeho trik neodhalili a vrátili se zpět ke svému vládci do Ágry se zprávou, že nádhera, o které se tolik mluví, je pouhým výmyslem. Mirzovi nevšímavé nástupce bohužel nikdy nenapadlo, že by měli jeho nádherné dílo, které se pod omítkou zachovalo v perfektním stavu, opět odkrýt. Takže dodnes může člověk záblesk jejich tehdejší krásy obdivovat pouze v případě, že odstraní vrstvu omítky.

Legenda o dobytí Amberu.

Podle místního vyprávění, které spadá do 11. století, vůdce kmenového svazu Mínů, Ralun Singh, také známý jako Alan Singh Čanda z Khogongu, adoptoval rádžpútskou matku a její dítě, kteří na jeho panství hledali útočiště. Později náčelník poslal toto dítě (jménem Dhola Rao), do Dillí jako vyslance Mínského státu. Ten ovšem do Dillí nikdy nedorazil, místo toho se nevděčně vrátil s dalšími rádžpútskými spiklenci a během svátku Diválí zmasakrovali Míny ve chvíli, kdy prováděli obřady. Mínskou tradicí bylo, že při vykonávání obřadů o Diválí nesměl být nikdo ozbrojen a proto se nemohli účinně bránit. Podle pověsti tehdy rádžpúti naplnili nádrže, ve kterých se Mínové koupali, až po okraj jejich mrtvými těly a tak Khogong dobyli. [Tod, II, 281] Kačhváhové postupně dobyli i další oblasti v okolí a ovládali tuto část Rádžasthánu až do 20. století. Podle pověsti si potom Dhola Rao podrobil i mínské město Sihra Gotra (později známé jako Džamva Rámgarh, ležící nedaleko na východ od Džajpuru a přesunul hlavní město království do Amberu. Mínové byli původními obyvateli Amberu, který zasvětili Ambě - bohyni Matce, které říkali Gatta Rání. Bývali to divocí a znamenití bojovníci, nicméně po těchto bojích se stali spojenci rádžpútů.  Tuto východní oblast Rádžasthánu, která se nazývá Dhúndhár, neovládali jen Mínové, ale také rádžpúti z jiných klanů, např. Bargudžar a Čauhán. Kačhváhové se sem přistěhovali od města Gválijar v Madhjapradéši.  Toto vyprávění se neshoduje se zaznamenanou genealogií Kačhváhů. Podle ní se Amber stal jejich hlavním městem kolem roku 1037 za krále Kankala, který byl synem krále Dulhy. Ten vládl ve městě Dausa. Dulha, který žil do r. 1036, nedobyl Amber, ale pouze blíže ležící Džamva Rámgarh.

Amber je indické město, ležící ve státě Rádžasthán, asi 11km severovýchodně od Džajpuru a žije v něm přibližně 25 000 obyvatel. Býval samostatným městem, nyní ale spadá pod džajpurskou správu. Významnou památkou je Stará pevnost.

Amber ou Amer (आमेर en hindi et en rajasthani) est une petite ville de l'Inde, l'ancienne capitale de l'État de Dhundhar, renommée en 1727 Jaipur lors du déplacement de sa capitale, dans le Rajputana.


Popis.

Přivrácená strana Měsíce je pokryta světlými a tmavými oblastmi. Někteří astronomové 17. století věřili, že tmavé oblasti jsou pokryty vodou a tvoří tak na Měsíci moře. Světlé části měsíčního povrchu pak měly být pevninami. I když se později zjistilo, že se na povrchu Měsíce nenachází voda, název oblastí (moře, latinsky mare) jim zůstal. Měsíční moře jsou rozsáhlé impaktní pánve vyplněné měsíčními bazalty (čediči).  Na přivrácené části Měsíce se tak nachází 18 měsíčních moří a jeden oceán (lat. oceanus). Stejně jako u pozemských moří mají i měsíční moře zálivy (lat. sinus). Na přivrácené straně se nachází ještě dvě jezera (lat. lacus). Vůči odvrácené straně Měsíce je jeho přivrácená polokoule bohatší na měsíční moře. Poměr je 31,2 % na přivrácené polokouli ku 2,6 % na odvrácené.  Z vyvýšených částí jsou nejvýznamnější měsíční pohoří – Montes Apenninus (Apeniny), Montes Caucasus (Kavkaz), Montes Carpatus (Karpaty), Montes Jura. Že se na Měsíci nachází údolí a vrcholy, objevil již Galileo Galilei na začátku 17. století. Do té doby se lidé domnívali, že měsíční povrch je hladký. Měsíční pohoří však nevznikla horotvornou činností jako na Zemi, ale jsou to pozůstatky okrajů impaktních pánví nebo sesuvů vzniklých krátce po jejich vzniku. Proto se měsíční pohoří nacházejí na okrajích měsíčních moří.  Další z výrazných prvků přivrácené strany Měsíce jsou krátery a jejich paprsky, jedná se především o kráter Tycho v jižní části a kráter Koperník poblíž středu měsíčního disku.  Unikátním útvarem přivrácené polokoule je světlý objekt Reiner Gamma nacházející se v západní části Oceánu bouří (Oceanus Procellarum).

Přivrácená strana Měsíce je měsíční hemisféra (polokoule), která je trvale obrácena směrem k Zemi. Opačná polokoule se nazývá odvrácená strana Měsíce. Měsíc obrací k Zemi stále stejnou polokouli, protože doba jeho rotace osy je stejná jako doba jeho oběhu kolem Země. Tento stav se nazývá vázaná rotace. Díky osvětlení Sluncem se mění velikost viditelné části, dochází tzv. ke střídání měsíčních fází.

La tympanométrie est un examen médical utilisé pour déterminer les conditions de l'oreille moyenne, du tympan et de la conduction osseuse en créant des variations de pressions d'air dans le canal auditif.


Vývoj.

Klasický vojenský letoun, který se objevil koncem dvacátých let 20. století a v základních i odvozených verzích byl vyroben ve větším počtu než jakýkoliv jiný britský letoun v meziválečném období. Hart byl výsledkem specifikace 12/26 ministerstva letectví z roku 1926 na rychlý denní bombardér dosahující maximální rychlosti 257 km/h, který by nahradil Airco D.H.9A a Fairey Fawn.  Konstrukce vycházela z koncepce maximální aerodynamické účinnosti a prototyp prodělal vzdušný křest v červnu roku 1928. Specifikace 9/28 požadovala výrobu prvních patnácti kusů Hart Mk.I, které poháněl řadový pístový motor Rolls-Royce Kestrel IB o výkonu 239 kW, později Rolls-Royce XDR o 380 kW. Výzbroj tvořil jeden pevný kulomet Vickers ráže 7,7 mm na levé straně přídě trupu, jeden pohyblivý dozadu střílejíci kulomet Lewis stejné ráže v zadní kabině a náklad pum na závěsnících do 227 kg.  Následovalo 450 strojů Hawker Hart Bomber, 9 Hart Communications (=spojovacích) a 507 cvičných Hawker Hart Trainer do britské výzbroje, a také značný počet exportních letounů pro Egypt, Jugoslávii, Indii a Rhodésii.  Dvoumístná stíhací varianta pro Royal Air Force nesla zpočátku označení Hart Fighter, od července 1932 změněného na Hawker Demon. Dvoumístná stíhací modifikace bombardovacího stroje Hart vznikla na základě specifikace F.15/30 z roku 1930. Od svého předchůdce se Demon odlišoval zástavbou přeplňovaného motoru Rolls-Royce Kestrel II S o výkonu 362 kW, který zaručoval lepší výkony ve vyšších letových hladinách. Konstrukce draku byla částečně zesílena, stejně jako podvozek. Zadní kokpit byl upraven pro rozšíření palebného pole kulometu Lewis. Původní jeden synchronizovaný Vickers doplnil druhý stejného typu. Prvních šest sériových strojů převzalo RAF v květnu 1931 a zařadilo je k 23. peruti. Celková produkce dosáhla počtu 305 kusů včetně licenčních od leteckého výrobce Boulton Paul Aircraft. Letouny pozdější výroby poháněly motory Kestrel V DR o výkonu 435 kW, od roku 1936 byly Demony dodávány se střeleckou věží, které byly zpětně instalovány i na některé starší stroje. Takto upravené letouny jsou někdy označovány jako Turret Demon. V britském letectvu tvořily Hawker Demony výzbroj sedmi řadových perutí a pěti perutí pomocného letectva. Od roku 1938 do léta 1939 byly postupně nahrazovány stíhací verzí typu Bristol Blenheim. Poslední dosloužily v roli vlekání terčů pro nácvik střelby v roce 1944.  Mezi další varianty patřil námořní hlídkovací nebo průzkumný model Hawker Osprey, letoun pro spolupráci s armádou Hawker Audax, jeho verze modifikovaná pro nasazení v podnebí Blízkého východu Hawker Hardy, a Hawker Hartebeest, speciálně upravený pro létání v tropickém podnebí jižní Afriky, který byl licenčně vyráběný v Jihoafrické unii.  Licenční produkce probíhala také u společností Armstrong Whitworth, kde vzniklo 149 letounů a Vickers s celkovou výrobou 112 Hartů. Výroba u společnosti Avro kromě letounů pro RAF zahrnovala i exportní sérii letounů Audax poháněných hvězdicovými motory Armstrong Siddeley Panther pro Egypt, označených jako Avro 674. Švédská licenční výroba pro Flygvapnet dala celkem 42 strojů, které byly poháněny hvězdicovými motory Bristol Pegasus.

Nasazení.

První sériové letouny Hart převzala 33. peruť RAF v lednu 1930. Její posádky byly postupně dislokovány v Eastchurch, Bicesteru a Upper Heyfordu. Hart byl vyřazen od britských prvosledových útvarů v průběhu 1938, ale i potom měl svůj význam jako cvičný. Malý počet těchto letounů zůstal ve výzbroji bojových jednotek na Blízkém východě a ve východní Africe do roku 1943.  Čtyři švédské Harty se, s osádkami složenými z dobrovolníků, účastnily bojů proti sovětským ozbrojeným silám v zimní válce 1939-40 jako součást jednotky Flygflottilj 19.

Specifikace.

Údaje dle

Hawker Hart byl britský jednomotorový dvoumístný dvouplošník vyvinutý pro Royal Air Force firmou Hawker Aircraft. Kromě základní verze, určené k plnění role lehkého bombardéru, vznikly i odvozené varianty, určené pro spolupráci s armádou, průzkum, stíhání a výcvik. Autorem konstrukce letounu byl Sydney Camm.

Le Hawker Hart est un avion militaire de l'entre-deux-guerres biplace qui a servi dans la Royal Air Force comme bombardier léger.


L'Œuvre de Dieu, la Part du Diable (film)

Děj.

Děj filmu se odehrává v první polovině 40. let 20. století v době 2. světové války v Nové Anglii ve státě Maine. Homer Wells je sirotek, který vyrůstal v sirotčinci řízeném dr. Wilburem Larchem, poté, co jej jeho pěstouni dvakrát vrátili zpět. První pěstouni si mysleli, že byl příliš tichý a zamlklý a druzí ho bili. Dr. Larch tajně prováděl potraty a učil Homera nejen v oblasti gynekologie a porodnictví ale i potratů, a to navzdory tomu, že Homer nikdy neabsolvoval žádnou vysokou školu. Navíc Homerovi namluví, že má vrozenou srdeční vadu, pro kterou nemůže být odveden do Americké armády. Homera považuje za svého neoficiálního adoptivního syna a možného budoucího nástupce.  Homer se rozhodne opustit sirotčinec s mladým párem Candy Kendallovou a Wallym Worthingtonem, kteří pracují v Worthingtonově jablečném sadu a který přišel do sirotčince, aby jim dr. Larch udělal potrat. Wally je válečný dobrovolník, americký pilot, který za 2. světové války létá s letounem B-24 Liberator v oblasti Tichomoří a ve východní Asii. Zatímco je Wally pryč, Homer a Candy se spolu postupně velmi sblíží. Později je Wallyho letoun sestřelen a on se vrací domů od pasu dolů zcela ochrnutý. Candy se rozhodne se o něj postarat a proto Homera nakonec opustí.  Od té doby co opustil sirotčinec, žije na Worthingtonově jablečné farmě. Chodí česat jablka společně s pracovním týmem pana Rose, který je složen převážně z migrujících černošských sezonních pracovníků. V zimě loví s Candiným otcem humry. Druhý rok vyjde najevo, že jejich šéf pan Rose oplodnil svoji vlastní dceru. Homer přestože nesouhlasí s potraty, rozhodne se jí pomoci a potrat jí sám provede. Později, když chce dcera Rose odjet z farmy, jí chce pan Rose dát nůž, aby se mohla bránit na své cestě. Ona to ale pochopí, že jí chce ublížit, a tak vezme nůž a těžce jej pobodá a z jablečné farmy uteče pryč. Pan Rose je velmi těžce raněn, ale nechce, aby jeho dcera byla za to stíhána. Proto Homera před svou smrtí poprosí, aby policii řekli, že to byla sebevražda.  Po smrti dr. Larche se Homer rozhodne vrátit do sirotčince poté, co se dozví, že se dr. Larch nechtě otrávil éterem (na této látce byl závislý) a že teď by měl fungovat jako nový ředitel (jeho doklady o vzdělání doktor Larch předtím dovedně zfalšoval). Na konci filmu se Homer dozví, že Larch zfalšoval jeho lékařské záznamy, aby nemusel odejít bojovat do války a později, že i vyrobil i falešné diplomy pro Homera s cílem přesvědčit správní radu, aby Homera jmenovali jako dalšího ředitele. Na konci filmu Homer plní náhradní rodičovskou roli pro děti ze sirotčince stejně tak jako to dělal před ním jeho „adoptivní otec“ dr. Larch.

Pravidla moštárny, anglicky The Cider House Rules, je americké filmové drama z roku 1999, natočené režisérem Lassem Hallströmem podle stejnojmenného románu Johna Irvinga z roku 1985. Film získal 2 Oscary a na dalších 5 byl nominován. Autorem scénáře byl John Irving, ve snímku si osobně zahrál i malou roli přednosty stanice.

L'Œuvre de Dieu, la Part du Diable ("The Cider House Rules") est un film américain réalisé par Lasse Hallström, sorti en 1999.