Krasobruslení na Zimních olympijských hrách 2014 – jednotlivkyně

Patinage artistique aux Jeux olympiques de 2014 - Femmes

Kontroverze.

Po skončení volných jízd vyvstaly otázky, zdali si Adelina Sotnikovová zasloužila vyšší bodové hodnocení, než jaká po svých jízdách obdržely Kim Ju-na a Carolina Kostnerová. Diskutovanými tématy se staly bodovací systém, anonymní hodnocení i rozhodčí.

Stanovisko ISU.

Mezinárodní bruslařská unie (ISU) vydala den po skončení závodu, 21. února 2014, prohlášení, v němž vyslovila důvěru "„ve vysokou kvalitu a integritu bodovacího systému“". Dále uvedla, že "„rozhodčí byli vybráni náhodným losem z osudí 13 potenciálních porotců“", a všech devět v panelu pro volnou jízdu pocházelo z devíti různých zemí. Všechna pravidla byla během závodu dodržena. Současně nedošlo ke vznesení žádného oficiálního protestu, včetně námitek vůči bodové klasifikaci.  Měsíc po soutěži, 21. března 2014, naznačovaly mediální zprávy, že měl Korejský olympijský výbor v úmyslu podat oficiální stížnost k Mezinárodní bruslařské unii ve věci porušení etického chování (článek 24 předpisu ISU). Zdůvodnění vycházelo ze složení panelu rozhodčích, v němž také zasedli Ruska Alla Šechovcevová a Ukrajinec Jurij Balkov. Soulský deník "Korea JoongAng Daily" vydal 24. března zprávu, že ačkoli Korejský olympijský výbor podal oficiální stížnost k ISU ohledně složení sboru rozhodčích, vyjádřil ústy mluvčího výboru také přesvědčení, že daný podnět nepovede ke změně bodového hodnocení Kim Ju-na a přehodnocení výsledného pořadí. Stížnost mimo jiné "„požadovala důkladné vyšetření ze strany ISU a naléhala na reformu“".

Reakce ve prospěch výsledku.

Deník "The New York Times" publikoval 20. února 2014 technický rozbor soutěžních jízd nazvaný „How Sotnikova Beat Kim“ ("Jak Sotnikovová porazila Kimovou"), v němž rozklíčoval každý získaný bod a provedl srovnání skoků těchto dvou závodnic. Současně vydal článek, kde vyhodnotil "„vyšší bodové ohodnocení Sotnikovové jako výsledek technicky náročnějšího programu. Kimová se například nepokusila o kombinaci trojitého Rittbergera nebo dvojitého axela s trojitým toeloopem, kterou Sotnikovová zvládla“".  Dvojnásobná olympijská medailistka a pětinásobná mistryně světa Michelle Kwanová sdělila: "„Ohledně bodování, vyhrála nepochybně Adelina.“" Trojnásobný mistr světa a dvojnásobný olympijský medailista Elvis Stojko reagoval slovy: "„Všechno v pořádku. Adelina byla připravená. Kimová neměla dostatek technického náboje.“" Také americká olympijská vítězka Tara Lipinská s bronzovým olympijským medailistou Johnym Weirem se souhlasně vyjádřili k rozhodnutí poroty u jízdy Sotnikovové. Další olympijský šampión Scott Hamilton uvedl, že zatímco styl Rusky není tak esteticky atraktivní jako u Jihokorejky, její sportovní pojetí "„je vším, co rozhodčí očekávají“".  Ruský krasobruslařský kouč Alexej Mišin, jenž měl dlouholeté neshody s choreografkou nové olympijské šampiónky Taťjanou Tarasovovou, prohlásil: "„Mohu říct jednu věc: vítězství Adeliny Sotnikovové je zcela přirozené a objektivní.“"

Reakce v neprospěch výsledku.

Deník "USA Today" uvedl, že "„geografické složení rozhodcovského panelu bylo zřetelně nakloněno směrem k... Sotnikovové.“" Sbor pro volnou jízdu zahrnoval dva ruské členy technického panelu (z toho ale jednoho v pomocné úloze operátora videozáznamu), ruskou rozhodčí a ukrajinského rozhodčího.  Novináři zpochybnili jmenování ruské rozhodčí Ally Šechovcovové, manželky bývalého prezidenta a úřadujícího generálního ředitele Ruského krasobruslařského svazu Valentina Pisejeva, stejně jako nominaci ukrajinského rozhodčího Jurije Balkova, jenž měl v minulosti roční zákaz výkonu, když byl na zvukové nahrávce přistižen ze snahy nekale ovlivnit krasobruslařskou soutěž na Zimních olympijských hrách 1998 v Naganu. Mimoto byla Šechovcevová přímo po soutěži vyfotografována, jak se v hale objímá se Sotnikovovou, což zesílilo podezření z podjatosti. Detailní rozbor výsledkové listiny ukázal, že jeden z rozhodčích udělil, až na jednu výjimku, provedení všech prvků Sotnikovové hodnocení +3.  Část novinářů a odborníků označila bodový zisk nové olympijské šampiónky za nadhodnocený. Dvojnásobný olympijský vítěz a analytik Dick Button to komentoval slovy: "„Sotnikovová byla energická, silná a chvályhodná, nikoli však komplexní bruslařka.“" Ruska také neměla čistý výjezd posledního rittbergera v kombinaci trojitý flip–dvojitý toeloop–dvojitý rittberger. Naopak Carolina Kostnerová odskákala stejný počet sedmi trojitých skoků bez velké chyby, a přesto obdržela nižší známku za technické provedení než tato soupeřka. Sotnikovová byla rovněž lépe oceněna za programové komponenty, i když někteří považovali vyznění jízdy Kostnerové za umělečtější a choreograficky propracovanější. Rozhodčí Sonia Bianchettiová Garbatová se zkušeností ze sedmi olympijských her napsala: "„Žádné spravedlivé hodnocení... by nemohlo Adelině přiřknout vyšší známku v choreografii, provedení a procítění hudby.“"  Média napsala, že i dvojnásobná olympijská vítězka Katarina Wittová byla konečným pořadím ohromena. Na Twitteru měla napsat: "„Jsem tím šokována, výsledku nerozumím, královnou je Kim,“" brzy se ale na Twitteru vyjádřila, že po světě se šíří "tweet", který není její a nevyjadřuje její názor. Později nicméně dodala, že se o výsledku musí diskutovat. Americký národní šampión z roku 2011 Ryan Bradley se na adresu ruské krasobruslařky tázal: "„Opravdu budeme přehlížet, že zpackala dopady tří skoků, a předstírat, že byla dokonalá?“"  V reakci na závod vznikla petice žádající vyšetření kontroverzního bodování, kterou podle časopisu "Reflex" mělo do pátku 21. února podepsat okolo 1,5 miliónu osob.

Výsledky.

Krátký program.

Krátký program se uskutečnil 19. února 2014.

Volné jízdy.

Volné jízdy se konaly 20. února 2014.

Celkové pořadí.

Celkové pořadí soutěže žen.

Soutěž žen v krasobruslení na Zimních olympijských hrách 2014 se konala v sočské hale Ajsberg. Krátký program proběhl 19. února a volné jízdy následovaly 20. února 2014. Soutěže se zúčastnilo 30 krasobruslařek z 20 národních výprav.

L'épreuve des femmes des Jeux olympiques d'hiver de 2014 a lieu les 19 et au centre de patinage artistique Iceberg, à Sotchi (Russie). La Russe Adelina Sotnikova (17 ans) est championne olympique devant la tenante du titre Kim Yu-na et Carolina Kostner.


Životopis.

Perlman se narodil v Brně. Když mu byly čtyři roky, emigrovali jeho rodiče před příchodem nacismu v roce 1938 do Cochabamby v Bolívii. V roce 1945 se rodina přestěhovala do amerického Kentucky. V letech 1953-55 studoval Perlman na Kalifornské univerzitě v Los Angeles. V dalších čtyřech letech pokračoval ve studiu na Columbia University, kde potkal svou životní družku Lorraine Nybakken. Zabýval se nejprve anglickou literaturou, ale brzy rozšířil svůj zájem na literaturu evropskou, filozofii a politologii.  V letech 1966-69 žil Perlman se svou ženou v Kalamazoo ve státě Michigan a vyučoval sociální vědy na Western Michigan University. V posledním roce svého pobytu v Kalamazoo z univerzity odešel a s několika dalšími lidmi, většinou studenty, zahájil vydávání časopisu "Black and Red". V lednu 1969 také dokončil své dílo "Reprodukce každodenního života" (The Reproduction of Daily Life). Zabýval se v ní mj. tím, jak se z původně tvořivé činnosti v kapitalistickém systému stává práce, která je "„užitečná pro společnost pouze tehdy, je-li činností prodanou"". Lidem se tak odcizuje a stává se "„vyděláváním peněz“".  V srpnu 1969 se Perlman přestěhoval do Detroitu. Zde pokračoval ve vydávání "Black and Red" a stal se členem organizace Industrial Workers of the World.  V letech 1971 až 1976 pracoval na několika knihách, jednak vlastních dílech, jednak překladech. V téže době se začal věnovat hře na violoncello. V roce 1976 podstoupil operaci srdeční chlopně.  V dalších třech letech se zabýval studiem světové historie. S Lorraine cestoval za poznáním historických míst do Turecka, Egypta, evropských států i různých částí USA. Oba se také angažovali při vydávání anarchisticky zaměřeného časopisu "Fifth Estate". V letech 1982 až 83 se začal věnovat práci na svém díle "Against His-story, Against Leviathan!", kritické analýze současné společnosti.  Zemřel v Detroitu ve věku 50 let po operaci srdce.

Fredy Perlman (20. srpna 1934, Brno, Československo – 26. července 1985, Detroit, USA) byl americký spisovatel českého původu, radikální kritik současného společenského uspořádání. Nejvíce jej proslavila kniha "Against His-Story, Against Leviathan!" z roku 1983, v níž jako první definoval anarchoprimitivismus. Dílo se stalo inspirací pro anarchistické hnutí, ovlivnilo i dalšího anarchistického filozofa Johna Zerzana.

Fredy Perlman est un écrivain, éditeur et militant né le à Brno en Tchécoslovaquie et mort le à Détroit aux États-Unis. Son œuvre la plus populaire, "Against His-Story, Against Leviathan!", détaille la hausse de la domination de l'État avec un récit de l'Histoire à travers la métaphore du Léviathan de Thomas Hobbes. Le livre reste une source d'inspiration majeure pour les perspectives anarcho-primitivistes dans l'anarchisme contemporain. Bien que Perlman déteste l'idéologie et prétende que le seul « -iste » auquel il répondrait était « violoncelliste », son travail à la fois comme un auteur et éditeur est très influent sur la pensée anarchiste moderne.


Étiquetage pour l'entretien des textiles

Historie a použití.

Péče doporučovaná symboly je maximální povolené zatížení a není ani vyžadováno, ani doporučováno. GINETEX uvádí, že jemnější forma péče a nižší teploty praní, než ty uvedené na etiketě, jsou také povoleny. Například, jestliže symbol doporučuje praní v horké vodě a sušení v sušičce, praní ve studené vodě a sušení na šňůře je také akceptovatelné.  GINETEX, se sídlem ve Francii, je Evropská asociace pro symboly údržby a byla zformována v roce 1963 po několika konferencích ke konci 50. let zaměřených na údržbu textilu a definování jednoho způsobu značení údržby. Právě poválečná doba byla pro vznik symbolů významná a to z důvodu obrovského rozvoje chemického průmyslu a s ním spojený vznik syntetických vláken používaných pro výrobu textilu. Do té doby byly používány převážně přírodní materiály, jejich údržba je zcela odlišná od umělých. Proto docházelo k častému poškození, které bylo nevratné.

Prací symboly v Evropě.

Symboly údržby popisují maximální možné zatížení při údržbě bez nevratného poškození textilního výrobku. Je-li vynaložená péče nezbytná, nebo dostačující však není zcela zaručeno. Jemnější, než uvedená péče, je vždy přípustná.  Symboly údržby jsou chráněny ochrannou známkou a pro jejich užívání je třeba vyhovět licenčním podmínkám. Nesprávné používání symbolů je zakázáno. Pokud je symbol podtržený, znamená to, že je třeba výrobek udržovat jemněji, než je běžné a dvojité podtržení znamená velmi jemnou péči.

Praní.

Stylizovaná vanička je symbolem pro praní. Uvedené číslo ve vaničce znamená maximální možnou teplotu prací lázně (stupně Celsia). Podtržení symbolu znamená, že má být v pračce zvolena jemnější péče. Dvojité podtržení znamená velmi jemnou manipulaci. Ruka ve vaničce znamená, že je doporučováno jen (jemné) ruční praní (ne více než ve 40 °C). Přeškrtnutá vanička znamená, že textil nemá být prán v domácích podmínkách.  V Evropské normě je stupeň namáhání při praní doporučován pomocí podtržení symbolu praní (vaničky). Pokud symbol není podtržený, znamená to, že může být mechanicky namáhán na maximální úroveň (např. bavlněné prádlo), jedno podtržení naznačuje střední mechanické namáhání (např. jako pro syntetické textilie) a dvojité podtržení znamená velmi jemné namáhání (jako např. pro hedvábné nebo vlněné textilie). Podtržení současně znamená i stupeň namáhání při odstřeďování, čím více podtržení, tím by mělo být prádlo odstřeďováno na nižší otáčky.

Bělení.

Prázdný trojúhelník (dříve označený Cl) povoluje bělení chlorovými nebo nechlorovými bělicími prostředky. Dvě diagonální linie přes trojúhelník znamená zákaz bělení chlorovými prostředky. Přeškrtnutí trojúhelníku znamená zákaz bělení celkově.

Sušení.

Kruh ve čtverečku symbolizuje sušení. Jedna tečka doporučuje sušení na nižší teplotu, dvě tečky na normální teplotu. Přeškrtnutý symbol znamená, že oblečení není vhodné sušit v bubnové sušičce.

Žehlení.

Žehlička s maximálně třemi puntíky povoluje žehlení. Počet puntíků pak značí teploty, za kterých může být textil žehlen: jeden puntík znamená 110 °C, dva puntíky znamená 150 °C a tři puntíky znamená 200 °C. Přeškrtnutá žehlička znamená zákaz žehlení.

Profesionální péče.

Kruh značí možnosti profesionálního čištění. Podtržení symbolu opět znamená jemnou péči, dvojité podtržení znamená velmi jemné profesionální čištění.

Chemické čištění.

Písmena P a F v kruhu jsou užívána pro rozdílné druhy rozpouštědel, které jsou používány v chemických čistírnách.

Mokré čištění.

Písmeno W v kruhu je používáno pro profesionální mokré čištění. Mokré čištění je postup, který byl vyvinut v posledních dvaceti letech jako alternativa k chemickému čištění, při kterém jsou používána rozpouštědla, jež jsou zátěží pro životní prostředí. Mokré čištění je způsob využíván v moderních čistírnách. Tento způsob však není možné aplikovat na všechny textilie. Proto byl doplněn symbol, který značí vhodnost tohoto postupu.

Národní a mezinárodní normy.

Výše zmíněné informace jsou ukotveny v mezinárodní normě ČSN EN ISO 3758, která je platná v Evropě. Symboly údržby jsou využívány i mimo evropské země. V nedávné době začalo využívat symbolů údržby Japonsko, do jednání vstoupily také U.S.A..  Norma ČSN EN ISO 3758 informuje o symbolech, jejich významu a také jejich správném použití.  GINETEX vyvinul mezinárodní systém symbolů nezávislý na jazyku. Symboly jsou v mnoha zemích chráněny jako mezinárodní obchodní značky. Jsou registrovány u WIPO (Světová organizace pro duševní vlastnictví) v Ženevě. Přestože GINETEX obhajuje obchodní značky jako takové, včetně jejich ekonomického využití, souhlasil, že ISO převezme tento systém a začlení ho do mezinárodní normy. V zemích GINETEXu musí být použito minimálně 5 symbolů - pro praní, bělení, sušení v bubnové sušárně, žehlení a profesionální ošetřování textilií.  Na národní úrovni zajišťuje správu symbolů údržby asociace Sotex GINETEX CZ.

Prací symbol, také zvaný symbol údržby, je piktogram, který naznačuje jak prát, sušit, chemicky čistit a žehlit oblečení. Tyto symboly jsou natištěny na etiketě, známé jako symboly údržby, připevněné k oděvu z důvodu informování, jak by měl být jednotlivý kus čištěn/prán. Existují různé normy na značení údržby pro různé regiony světa. Některé způsoby označování jsou používány s doprovodným textem.

L’étiquetage pour l’entretien des textiles se présente sous forme d’étiquettes, souvent cousues sur les textiles. Il comporte des indications d’entretien ou de lavage en clair ou symbolisées. En France, il est.


Mládí.

James Dyson se narodil ve městě Cromer v anglickém hrabství Norfolk jako jedno ze tří dětí. V letech 1956 až 1965, poté, co jeho otec zemřel na rakovinu, navštěvoval James internátní školu Gresham's School ve městě Holt v hrabství Norfolk. Vynikal zde v běhu na dlouhé vzdálenosti: „"Byl jsem v tom celkem dobrý. Ne, že bych byl nějak obzvlášť fyzicky zdatný, ale proto, že jsem měl víc vůle a odhodlání. Běhání na dlouhé vzdálenosti posílilo mojí schopnost vytrvalosti a odhodlání."“ Jeden rok (1965–1966) navštěvoval uměleckou školu Byam Shaw School of Art, potom studoval obor nábytek a bytová architektura na škole Royal College of Art (1966–1970). Pak se však začal plně věnovat studiu techniky.

První vynálezy.

V roce 1970, během svého studia na Royal College of Art, spolupracoval James Dyson na návrhu tzv. Sea Truck (speciálního vyloďovacího plavidla). Jeho první vlastní vynález, kolečko s koulí, bylo upravenou verzí kolečka, které však namísto kola využívalo k jízdě kouli. Tento vynález se objevil v pořadu britské televize BBC Svět zítřka ("Tomorrow's World"). Dyson rozvinul původní myšlenku koule, kterou ho inspiroval jeho bratr, a vynalezl tzv. Trolleyball, vozík vypouštějící čluny na vodu. Poté navrhl tzv. kolový člun, který se mohl pohybovat rychlostí až 64 km/h po souši i na vodě.

Vysavače.

Vysavač Dyson DC07.

Ke konci 70. let napadlo Jamese Dysona použít cyklonovou separaci částic ve vysavači, který by pak neztrácel sací výkon s přibývajícím množstvím vysátých nečistot. Nebyl spokojen se svým vysavačem Hoover Junior, který ztrácel sací výkon s tím, jak jemný prach ucpával póry jeho sáčku. Myšlenkou cyklonové separace se inspiroval v technické místnosti pro povrchovou úpravu ve své továrně na výrobu koleček s koulí, kde byl používán vzduchový filtr na tomto principu.  V roce 1983, po pěti letech výroby prototypů, kdy byl částečně podporován učitelským příjmem své ženy, představil vysavač „"G-Force"“. Žádný z výrobců ani distributorů ve Velké Británii však neměl o tento výrobek zájem, protože představoval hrozbu pro lukrativní trh s náhradními sáčky do vysavačů. Z toho důvodu jej Dyson uvedl na trh v Japonsku, a to prostřednictvím katalogového prodeje. Byl vyráběn v sytě růžové barvě a prodával se za (v přepočtu) 2 000 britských liber. V roce 1991 vyhrál tento výrobek v Japonsku mezinárodní cenu Design Fair. První americký patent na svůj koncept získal Dyson v roce 1986 (U.S. Patent 4,593,429).  Poté, co neuspěl ve snaze prodat svůj vynález předním výrobcům, založil James Dyson svou vlastní výrobní společnost, kterou nazval Dyson Ltd. V červnu 1993 otevřel výzkumné centrum a výrobní závod v Malmesbury v anglickém hrabství Wiltshire.  Průlom na britský trh se podařil po více než 10 letech od původní myšlenky díky televizní reklamní kampani, ve které bylo zdůrazňováno, že (na rozdíl od většiny konkurenčních výrobků) vysavače Dyson nevyžadují neustálé dokupování náhradních sáčků. V té době byla hodnota trhu s náhradními jednorázovými sáčky do vysavačů 100 milionů britských liber. Slogan „"řekněte sáčkům sbohem"“ se ukázal být pro veřejnost přitažlivější, než původně zdůrazňovaná účinnost sacího výkonu této technologie. Předchozí významnou změnou na poli konstrukce vysavačů v Británii bylo paradoxně představení sáčku na jedno použití. Vymoženost, za kterou si byli uživatelé připraveni připlatit. Vysavače Dyson Dual Cyclone (s dvojitým cyklonovým separátorem) se staly nejprodávanějšími vysavači a překonaly i modely některých společností, které původně tuto myšlenky odmítly. Staly se také jednou z nejpopulárnějších britských značek. Na začátku roku 2005 se vysavače Dyson staly taktéž nejprodávanějšími vysavači ve Spojených státech z hlediska hodnoty tržeb (nikoli však v počtech prodaných kusů).  Po úspěšném nástupu této technologie začali i další výrobci uvádět na trh své vlastní vysavače na principu cyklonové separace nečistot. Společnost Dyson zažalovala společnost Hoover UK za porušení patentového práva a získala zhruba 5 milionů liber jako odškodné.  Vysoce kontroverzním a tvrdě kritizovaným krokem byl přesun výroby z Anglie do Malajsie, ke kterému došlo z ekonomických důvodů, ale také v souvislosti s obtížemi při získávání pozemků pro rozšíření provozu. Jeho následkem se v roce 2002 ocitlo 800 zaměstnanců bez práce. Ústředí společnosti a výzkumné centrum zůstává nadále v Malmesbury. Dyson později uvedl, že díky úsporám na nákladech souvisejících s převodem výroby do Malajsie byl schopen zainvestovat do střediska výzkumu a vývoje v Malmesbury, avšak další propouštění bylo ohlášeno v Malmesbury v roce 2008.  V roce 2005 začlenil Dyson svou původní myšlenku pojezdové koule (pocházející z jeho vynálezu kolečka s koulí) do konstrukce vysavačů a vznikla technologie pojezdové koule Dyson Ball, jejímž cílem bylo dosažení lepší manévrovatelnosti vysavačů.

Nedávné vynálezy.

V roce 2000 rozšířila společnost Dyson škálu svých výrobků o pračky, které se nazývaly ContraRotator a vyznačovaly se dvěma bubny otáčejícími se v proti sobě jdoucím směru. Tyto pračky se též vyznačovaly pestrými barvami, typickými pro výrobky Dyson, a lišily se tak od tradičního barevného provedení (bílá, šedá, černá) používaného většinou ostatních výrobců. Tento spotřebič však nezaznamenal komerční úspěch a přestal se vyrábět.  V roce 2002 vytvořila společnost Dyson optickou iluzi na základě litografie holandského umělce M. C. Eschera. Po roce práce se podařilo inženýru Dereku Phillipsovi vytvořit vodní skulpturu, ve které voda jakoby proudila směrem nahoru. Voda zdánlivě stoupá až na horní okraj každé ze čtyř ramp uspořádaných do čtverce, odkud se pak kaskádou spustí na spodní stranu následující rampy. Tento výtvor nazvaný "Obrácená zahrada" byl vystaven na zahradnickém veletrhu Chelsea Flower Show v roce 2003. Této optické iluze je dosaženo tím, že voda obsahující vzduchové bubliny je pumpována skrz komoru umístěnou pod platformami z průhledného skla do štěrbiny umístěné na vrchní straně instalace, ze které se kaskádovitě spouští dolů. Tím vzniká iluze vody proudící nahoru. Ve skutečnosti však malé množství vody odvedené od horní štěrbiny proudí v tenké vrstvě po rampách směrem dolů.  V říjnu 2006 uvedla společnost Dyson na trh výrobek nazvaný Dyson Airblade – rychlosušič rukou.  Nejnovějším přírůstkem do rodiny výrobků Dyson je ventilátor bez vnějších oběžných lopatek, který byl nazván Air Multiplier.

Evropská jednotná měna.

James Dyson dlouhodobě podporuje myšlenku jednotné evropské měny a byl jedním z předsedů představenstva a generálních ředitelů 20 tzv. FTSE 100 společností (sto britských společností s nejvyšší tržní kapitalizací), kteří podepsali prohlášení zveřejněné v deníku Financial Times v roce 1998, ve kterém vyzývají britskou vládu, aby se Británie co nejdříve stala členem Eurozóny. Tvrdil, že nepřijetí eura by vedlo k likvidaci britské výrobní základny, a dále uvedl: „Nejde o to, že pracovní příležitosti by zmizely hned zítra, spíše se budou pozvolna vytrácet v delším časovém horizontu. Británie tak časem ztratí svou pozici země se silnou výrobní tradicí. Ministři by si měli uvědomit, že čím déle budeme s přijetím eura otálet, tím větší budou ztráty a může se stát, že již pak nebude co zachraňovat.“  V únoru 2000 James Dyson prohlásil, že silná libra snižuje zisky jeho společnosti z vývozu do Francie a Německa a pohrozil, že se v reakci na nepřijetí eura ze strany britské vlády více zaměří na nově budovaný závod v Malajsii na úkor stávajícího závodu v Malmesbury. V této souvislosti uvedl: „"Během následujících dvou let očekáváme zdvojení kapacit. Bavíme se zde o investici ve výši 100 milionů liber a až 2 000 pracovních místech. Rád bych tuto investici učinil ve Velké Británii. Avšak zdá se, že to nebude možné. Současná hodnota libry znamená, že na domácím trhu těžce bojujeme s levným importem z Evropy a Asie. Každý rok vyvážíme do Francie a Německa zboží v hodnotě kolem 40 milionů liber, avšak nevyděláváme na něm. Pokud bychom přijali euro, byli bychom na stejné startovní čáře s našimi největšími obchodními partnery."“ Úvodní článek deníku The Times na toto prohlášení reagoval takto: „"Pan Dyson, výrobní obdoba Sira Richarda Bransona, si rád stěžuje. Včera si stěžoval, že britské nepřijetí eura a vysoká hodnota britské libry ho donutí převést výrobu jinam. Minulý týden naopak svaloval vinu na ceny pozemků a odklady v procesu územního plánování v hrabství Wiltshire. Nu což. Kam ale přesune výrobu? Do Portugalska, Itálie nebo do Polska - kandidátské země členství v EU? Nikoliv. Pan Dyson hrozí odchodem do Asie. Stejně tak jako mnoho jiných podnikatelů, i on touží po levné měně, nízkých úrokových sazbách, ale zároveň nízké inflaci, nízkých mzdách, pružném pracovním trhu a nízké míře regulace. V Eurozóně však kombinaci těchto faktorů nenalezne."“ Norman Tebbit, bývalý britský ministr obchodu a průmyslu, motivy Jamese Dysona také zpochybnil a uvedl: „"Nejde mi do hlavy, proč takový euro-nadšenec jako je pan Dyson neuvažuje o založení nového výrobního závodu v Evropě, pokud jej tedy nemůže mít v Británii."“  V listopadu 2000 James Dyson znovu pohrozil přesunem výroby do ciziny a uvedl: „"Nepřijetí eura je pro Británii sebevražedným rozhodnutím. Proč máme prodělávat na vývozu? Dochází tu k nerovné soutěži."“ V únoru 2002 James Dyson oznámil, že s konečnou platností převádí výrobu do Asie a připustil, že „hnací silou“ je finanční aspekt. Mzdy v Asii jsou v porovnání s těmi britskými poloviční. Výroba jednoho vysavače vyjde o 30 % levněji. Roger Lyons, generální tajemník svazu výrobců Amicus, uvedl: „"Dyson podvedl 800 zaměstnanců, jejichž pracovní místa byla vyvezena do zahraničí, a stovky dalších osob zaměstnaných ve společnostech dodavatelského řetězce této výroby. Podvedl britský výrobní sektor a britské spotřebitele, díky kterým se on i jeho výrobky dostali až tam, kde nyní jsou."“

Osobní život a mimopodnikatelské aktivity.

James Dyson se oženil s Deirdre Hindmarsh v roce 1968. Mají spolu tři děti, jejichž jména jsou: Emily, Jacob a Sam.  James Dyson zaplatil 15 milionů liber za sídlo Dodington Park, 300akrovou (1,2 km2) usedlost v Georgiánském stylu v hrabství Gloucestershire, nedaleko města Chipping Sodbury. Spolu se svou ženou vlastní zámek ve Francii v hodnotě 3 miliony liber a dům v městské části Londýna Chelsea. Jeho loď Nahlin je se svými 91 metry největší super jachtou v britském vlastnictví a v průzkumu z roku 2013, jehož cílem bylo identifikovat 100 největších jachet, se umístila na 36. místě.  James Dyson byl předsedou správní rady Muzea designu, „"prvního muzea na světě, které ukazovalo proces navrhování a designu vyráběných předmětů."“ V září 2004 však neočekávaně rezignoval, k čemuž uvedl, že muzeum se stalo „výkladní skříní stylu“ namísto toho, aby se drželo své původní mise, kterou byla podpora vážně míněného návrhářství a designu vyráběných předmětů.

Nadace Jamese Dysona.

James Dyson založil tuto nadaci v roce 2002 ve snaze podpořit vzdělávací obory související s designem, návrhářstvím a inženýrstvím. Cílem nadace je přivést mladé lidi ke studiu technických oborů, podpořit je v kreativním myšlení a ukázat, že dělat chyby je přirozené. Nadace podporuje školy zejména v hrabství Wiltshire a zdravotnický a vědecký výzkum v partnerství s charitativními organizacemi. Svého cíle dosahuje také financováním netradičních zdrojů, jako jsou například tzv. „Vzdělávací balíčky“ – balíčky se vzdělávacími pomůckami určenými pro školy. Nadace je bezplatně zapůjčuje školám po dobu 4 týdnů. Jsou vhodné pro vzdělávací fázi Key Stage 4 (tj. studenti ve věku 14 – 16 let) a výše, lze je používat i na univerzitách. Vzdělávací balíček umožňuje studentům rozebrat a prozkoumat teleskopický vysavač Dyson DC22. Navíc si škola může ponechat učitelský balíček Nadace Jamese Dysona, plakáty související s designem a inženýrstvím a kopii pořadu Britští Géniové ze seriálu televizní stanice Channel 4, ve kterém je představen James Dyson. K dispozici jsou i jiné zdroje.  Nadace také podporuje mladé návrháře udílením ceny Jamese Dysona. Jedná se o mezinárodní cenu za design, která ""oslavuje, podporuje a inspiruje budoucí generace designérů a konstruktérů."" Tuto cenu uděluje a řídí Nadace Jamese Dysona a je určena pro absolventy (nebo čerstvé absolventy) oborů designu, návrhářství, průmyslového designu a inženýrství.

Ocenění a pocty.

V roce 1996, při novoročním udělování cen Řádu britského impéria byl jmenován Komandérem Řádu britského impéria (CBE). V roce 1997 získal James Dyson cenu Prince Filipa za Design. V roce 2000 získal cenu Lorda Lloyda z Kilgerran. V roce 2000 získal čestný titul (doktorát v oboru inženýring), který mu udělila univerzita the University of Bath. V roce 2005 byl zvolen členem Britské královské inženýrské akademie. V roce 2007, při novoročním udělování cen Britského impéria byl poctěn titulem Knight Bachelor (rytíř). Od roku 2011 je děkanem Britské královské akademie umění.

Sir James Dyson, Komandér Řádu britského impéria (CBE) (* 2. května 1947) je britský vynálezce, průmyslový návrhář a zakladatel společnosti Dyson. Nejvíce známým se stal díky svému vynálezu cyklonového bezsáčkového vysavače, který funguje na principu cyklonové separace nečistot. Podle žebříčku nejbohatších osob v roce 2013 publikovaného týdeníkem Sunday Times, dosáhlo jeho čisté jmění v roce 2013 hodnoty 3 miliard britských liber.

Sir James Dyson, né le à Cromer au nord du Norfolk, est un écrivain scientifique, inventeur et designer industriel anglais, fondateur de la société Dyson et directeur de département « recherche et développement » de son entreprise.


Dějiny.

Muzeum bylo založeno roku 1811, jakožto třetí nejstarší taková instituce v rámci habsburských zemí (tj. unie Rakouského císařství a Uherského království). Pro toto muzeum bylo výhodou, že byť bylo soukromého založení, mělo podporu arcivévody Jana, člena panovnické rodiny, jenž sám byl velkým sběratelem a „své“ instituci věnoval rozsáhlé sbírky mincí a přírodnin i finanční zajištění. Arcivévoda, jenž se stal doživotním (†1859) ředitelem instituce, dokázal pro ni získat některé významné rakouské učence: jako spoluzakladatelé působili např. právník a historik Joseph von Hormayr (o pár let později pomáhal též při zakládání Františkova muzea v Brně) či historik a literát Johann von Kalchberg; výzkumu a výuce se v muzeu věnoval např. mineralog Friedrich Mohs nebo botanik a paleontolog Franz Unger a další. Sídlo Joannea bylo ustaveno v barokním paláci tehdy nedávno vymřelých hrabat Lesliů, zvaném "Lesliehof", v centru Štýrského Hradce.  Od počátku bylo Joanneum výjimečné svým spojením muzejní a vědecko-výukové funkce. Součástí instituce byla i technická škola, kde se nejprve vyučovaly fyzika, chemie, astronomie, mineralogie, botanika a technologie; později přibyly i zoologie, matematika, technické kreslení, mechanika, hornictví, metalurgie a další. Narůstající rozsah jak sbírek, tak školní výuky (21 oborů k roku 1861) vyústil z rozhodnutí štýrského sněmu roku 1864 v proměnu technické školy ve Štýrskou zemskou techniku při Joanneu ("Steiermärkische landschaftliche Technische Hochschule am Joanneum") a následné její plné postátnění o 10 let později, kdy se stala c. k. technickou vysokou školou. Joanneum bylo dále reorganizováno a nakonec roku 1887 se sbírková část oddělila od té výzkumně-školní, přičemž i muzeum bylo převedeno do rukou státu. Obě části se nadále vyvíjely odděleně.  Z důvodu již nedostačujících prostor musela být o 18 let později část sbírek přestěhována do tzv. Nového Joannea ("Neues Joanneum"), nově postaveného (1890–95) hned vedle západní (dvorní) strany dosavadního paláce. Původní budova tak obdržela název Staré Joanneum ("Altes Joanneum").

Universalmuseum Joanneum, do roku 2009 nazývané Landesmuseum Joanneum („Zemské muzeum Joanneum“), je muzeum sídlící ve Štýrském Hradci. Je pojmenováno po svém zakladateli, arcivévodovi Janu Baptistovi Habsbursko-Lotrinském (1782–1859), mladším bratru císaře Františka I. Je to nejstarší muzeum v Rakousku a po Uměleckohistorickém muzeu ve Vídni také druhé největší. Podává ucelený obraz o vývoji (nejen) štýrské přírody, historie, umění a kultury. Obsahuje 4,5 milionu sbírkových předmětů, rozdělených do 13 oddělení a rozmístěných na různých místech v Š. Hradci, Stainzu, Pürggu-Trautenfelsu a u Wagny.

Le musée universel de Joanneum est localisé à Graz, dans le land de Styrie, dans le Sud de l'Autriche. Il s'agit d'un musée pluridisciplinaire possédant un vaste rayonnement culturel au sein de l'Europe ; c'est un complexe muséographique et patrimonial se subdivisant en treize départements répartis sur l'ensemble de la province de Styrie, en Autriche. Le musée styrien possède un statut et une renommée d'ordre international. Le musée universel, grâce à ces multiples établissements et sites patrimoniaux, abordent de nombreux domaines culturels et scientifiques. Différentes disciplines, telles que l'histoire, allant de l'antiquité jusqu'à l'époque moderne ; la minéralogie ; les arts plastiques ; l'architecture ; l'histoire militaire autrichienne ; la numismatique ; le folklore autrichien ; la botanique ; ou encore la zoologie et la paléontologie, sont ainsi largement représentées et approfondies au travers d'expositions permanentes ou temporaires.


Partenariat transatlantique de commerce et d'investissement

Ekonomický aspekt.

Dvojice partnerských zemí dohromady generuje 60 % světového HDP, 33 % celosvětového obchodu se zbožím a 42 % trhu se službami. Otázka růstu evropské ekonomiky vedla k mnoha konfliktům mezi smluvními stranami, ty se však týkaly jen 2 % z celkového obsahu. Zóna volného obchodu mezi těmito dvěma subjekty by představovala potenciálně největší dohodu o volném obchodu v historii pokrývající 46 % světového HDP. V této tabulce jsou uvedeny detaily obchodních toků:  Objem amerických investic v EU je 3krát větší než objem amerických investic v celé Asii a evropské investice ve Spojených státech jsou osmkrát vyšší než evropské investice v Indii a Číně dohromady. Odhaduje se, že převody uvnitř společností tvoří třetinu veškerého transatlantického obchodu. USA a EU jsou největšími obchodními partnery ve většině ostatních zemí na světě a jsou zdrojem třetiny obchodních toků světa. Vzhledem k již relativně nízkým celním tarifům (pod 3 %) je pro úspěch dohody nutné dosáhnout odstranění netarifních překážek.

Pozadí dohody.

Ekonomické bariéry mezi EU a USA jsou relativně nízké, a to nejen kvůli dlouhotrvajícímu členství ve Světové obchodní organizaci, ale i díky nedávným dohodám, jako je smlouva o „otevřeném nebi“ mezi EU a USA, a práci Transatlantické hospodářské rady. Evropská komise předpokládá, že vznik transatlantické obchodní dohody by mohl zvýšit celkový obchod mezi oběma subjekty až o 50 %. Nicméně ekonomické vztahy jsou napjaté a existují četné obchodní spory mezi oběma ekonomikami, které mnohdy končí před Světovou obchodní organizací. Ekonomické zisky TTIP byly předpovězeny ve společné zprávě vydané Bílým domem a Evropskou komisí.  Jistá forma transatlantické zóny volného obchodu byla navržena už v roce 1990 a později, v roce 2006, německou kancléřkou Angelou Merkelovou, v reakci na zhroucení jednání o celosvětovém obchodu v Dauhá. Protekcionismus na obou stranách nicméně může být překážkou pro jakoukoli budoucí dohodu. Poprvé byla vyjednávání zahájena v roce 1990, kdy krátce po konci studené války Evropské hospodářské společenství (12 zemí) a USA podepsaly „Transatlantickou deklaraci“. Ta vyzvala k pokračování existence Severoatlantické aliance, stejně jako ke konání ročních summitů, zasedání ministrů států jednou za dva roky, a k častějšímu setkávání politických představitelů a vyšších úředníků. Následné iniciativy evropských vůdců a americké vlády zahrnovaly např. vytvoření lobbistické skupiny podnikatelů s názvem Transatlantický obchodní dialog (TABD) v roce 1995; vytvoření poradního výboru Transatlantické hospodářské partnerství v roce 1998; vytvoření Transatlantické hospodářské rady, ve které se setkávají zástupci firem působících na obou stranách Atlantiku za účelem poskytování rad Evropské komisi a vládě Spojených států, v roce 2007; a konečně vytvoření skupiny odborníků, z jejichž závěrů předložených 11. února 2013 vyplývá doporučení zahájit jednání o rozsáhlé dohodě o volném obchodu. 12. února 2013 prezident Barack Obama takovou dohodu podpořil ve své výroční zprávě o stavu Unie. Následující den předseda Evropské komise José Manuel Barroso oznámil, že k přijmutí této dohody budou probíhat vyjednávání. Do dnešní doby (15.11.2014) proběhlo sedm vyjednávacích kol, po každém kole zveřejňuje Evropská komise podrobné zprávy pro stakeholdery. Kolem vyjednávání se vyrojila řada mýtů a zavádějících tvrzení, které se Evropská komise snaží vysvětlovat na svém informačním serveru..

Navrhovaný obsah.

Struktura a jisté vybrané části návrhů textu dohody ze strany Evropské komise byly zveřejněny na webu. Dohoda je rozdělena na tři hlavní části: Přístup na trh, Regulační spolupráce a Pravidla. Zatímco mandát vyjednavačů Evropské komise byl zpřístupněn veřejnosti, obdobný text americké strany nebyl nikdy zveřejněn, bylo vydáno pouze veřejné prohlášení o potenciálních výhodách dohody.  Další část dohody zahrnuje kapitoly o přístupu na trh pro zboží i služby, zboží má být osvobozeno od všech cel a služby od všech omezení tak, aby bylo dosaženo lepšího přístupu na veřejné trhy.  Článek 1 první kapitoly stanovuje za obecný záměr „prostředí vhodnější pro rozvoj obchodu a investic“, zejména „liberalizaci investování a spolupráci v oblasti elektronického obchodování“. Druhá kapitola obsahuje obecné principy pro investování, články 24 až 28 ze čtvrté kapitoly by umožnily volný pohyb obchodních ředitelů a dalších zaměstnanců firem za pracovním účelem mezi všemi státy dohody.  Pátá kapitola obsahuje několik částí s konkrétními pravidly pro různé hospodářské sektory. Články 29 až 39 určují principy, které státy musejí při povolování soukromých firem následovat, a určují, že požadavky, které nejsou úměrné přezkoumatelnému cíli veřejné politiky, jsou v rozporu s dohodou. Články 35 až 39 obsahují liberalizaci poštovních služeb.

Vyjednávání dohody.

Vyjednávání dohody probíhá za zavřenými dveřmi, takže dodnes není úplně jasné, co vše má dohoda zahrnovat. Argumentem uzavřených jednání je údajná snaha "neukázat soupeři hned všechny své karty". Např. EU říká k 1. části dohody ""Tyto dokumenty budeme uchovávat v tajnosti. Proč? Chceme ve finále dosáhnout nejlepší podmínky pro každého v EU...""  Důsledkem těchto tajných jednání je, že pouze pár povolaných ví skutečně, o co se jedná. Ostatní jsou odkázáni jen na různé dohady, tiskové zprávy a občasné "drobky z jednacího stolu", jejichž zveřejňování může být dáno pouze v rámci vyjednávacích taktik. Občas dochází k únikům některých textů z jednání – asi největší byl ten, který byl zveřejněný v deníku Die Zeit. Tato situace má potom za důsledek různé "fámy a vášně", jak ve prospěch dohody, kdy se říká, jak dohoda bude prospěšná pro celý svět, tak na druhou stranu vznikají i velmi silné tlaky proti dohodě, které tvrdí, že TTIP všechny omezí, všem přinese méně kvalitnější a zdraví škodlivé produkty a zakáže např. farmářské trhy v ČR.  Požadavky na zvýšenou transparentnost jednání vycházejí z širokého spektra zdrojů. V červenci 2014 vyzvala ombudsmanka EU, paní Emily O'Reilly, Evropskou komisi a Evropskou radu k zveřejnění dalších dokumentů k jednání a zahájila veřejnou konzultaci k problematice sjednávání TTIP. Výsledky těchto konzultací byly zveřejněny ve zprávě ombudsmanky. 6. ledna 2015 vydala ombudsmanka své rozhodnutí k této konzultaci, ve kterém vyzvala Evropskou komisi k 10 krokům, mj. také k zveřejnění co nejvíce informací k sjednávané dohodě.

Zveřejněné části návrhu smlouvy ze strany Evropské komise.

7. 1. 2015 zveřejnila Evropská komise sadu materiálů k dohodě TTIP – nejedná se ovšem o zveřejní celého textu vyjednávané dohody, ale pouze o vybrané části:

Protichůdné zprávy o stavu vyjednávání v srpnu 2016.

V srpnu 2016 se objevily problémy při vyjednávání, kdy nejprve měmecký vicekancléř a ministr hospodářství Sigmar Gabriel uvedl, že rozhovory prakticky zkrachovaly, načež mluvčího Bílého domu Josh Earnest uvedl, že prezident Obama je odhodlán vyřešit některá ožehavá témata. Plynulý postup vyjednávání pak potvrdil mluvčí šéfa Úřadu obchodního zmocněnce USA Michael Froman a mluvčí Evropské komise Margaritis Schinas. Nato vyšla po několika dnech zpráva Bílého domu, že USA nadále hodlají dosáhnout této dohody do konce letošního roku a následovalo vyjádření státního tajemníka pro zahraniční obchod na francouzském ministerstvu zahraničí, Matthiase Fekla, že jednání už nemají politickou podporu Francie a že francouzská vláda požádá v září Evropskou komisi, aby jednání zastavila.

Česko a TTIP.

Vláda ČR ve svém programovém prohlášení z 12. února 2014 k TTIP uvedla ""Ambiciózní obchodní a investiční dohody se třetími státy považuje vláda za nedílnou součást evropské konkurenceschopnosti a její prioritou je dokončení jednání o transatlantickém obchodním a investičním partnerství mezi Evropskou unií a USA."" Vyjednávání dohody za ČR má v gesci Ministerstvo průmyslu a obchodu (MPO), které vydává zprávy k TTIP v rámci sekce Obchodní vztahy EU se třetími zeměmi. Samostatnou sekci, věnovanou dohodě TTIP a odkazující se na MPO jako zdroj, lze nalézt na portále Businessinfo.cz. Tento web má ovšem jednostranné zaměření článků na podnikatele a exportéry, jak přímo uvádějí autoři: ""Server BusinessInfo.cz je primárně určený pro podnikatele a exportéry, čemuž odpovídá i koncept článků.""

Postoje jednotlivých českých politických stran.

ČSSD.

ČSSD nezaujala k dohodě jednotné stanovisko – na jednu stranu někteří přední členové strany dohodu podporují, jako například ministr Mládek, na druhou stranu někteří další k ní vyjadřují velké výhrady, jako např. šéf europoslanců Poc, další se k smlouvě vyjadřují velmi negativně – jako prof. Keller.

ANO.

ANO nevyjádřilo k smlouvě svůj jednoznačný postoj, podle vyjádření europoslankyně Dity Charanzové se dá soudit, že strana dohodu podporuje.

KDU-ČSL.

KDU-ČSL vyjádřila na svém sjezdu v roce 2015 smlouvě podporu slovy ""KDU-ČSL podporuje uzavření dohody o Transatlantickém obchodím a investičním partnerství mezi EU a USA za předpokladu, že bude plně dodržen mandát, který členské státy daly Evropské komisi jakožto vyjednavači této dohody."" Pavel Svoboda opravil názor Jana Kellera, že TTIP způsobí zákaz farmářských trhů.

TOP 09.

TOP 09 ve svém prohlášení k zahraniční politice ČR vyjadřuje opatrnou podporu TTIP: ""Při podpoře TTIP (Transatlantické partnerství pro obchod a investice) je nutné opravdu se důkladně zabývat jejími přednostmi a riziky, které jsou s touto klíčovou smlouvou spojené. V zásadě dohodu podporujeme, ale je třeba ještě zkoumat jednotlivá její ustanovení.""

ODS.

ODS dohodu podporuje ve svém programovém prohlášení.

Úsvit.

Úsvit vyjadřuje k dohodě velmi kritický postoj.

Piráti.

Piráti nesouhlasí s přijetím dohody a aktivně se zapojuje do organizace a propagace akcí zaměřených proti TTIP. Členové Pirátské strany rovněž poslali otevřený dopis ministrovi průmyslu a obchodu Janu Mládkovi, ve kterém vyjádřili obavy z TTIP.

SZ.

SZ vyjadřuje k dohodě velké výhrady.  Svobodní  Svobodní dohodu TTIP odmítají a nepovažují ji za smlouvu o skutečně volném obchodu. Jak poznamenal Petr Mach v Evropském parlamentu: "Dohoda o volném obchodu by se vešla na jednu stránku." TTIP je podle Svobodných spíše soubor regulací vyhovující různým subjektům. Velice negativně vůči TTIP se vyjadřují kolegové z frakce EFDD, především italské Hnutí Pěti Hvězd a britský UKIP,

KSČM.

Jednotliví představitelé KSČM vyjadřují k dohodě značné výhrady.

Kritika.

Podle jiných kritiků dá tato dohoda ještě větší moc korporacím a diktatuře trhu nad demokracií, občany a jejich vládami. Český politolog Petr Robejšek k TTIP řekl: <ref name="http://www.parlamentnilisty.cz/arena/politologove/Docent-Robejsek-k-budoucnosti-Prosti-lide-musi-zacit-tlacit-na-zapadni-elity-Evropa-nesmi-prijmout-dohodu-s-USA-Ne-uprchlikum-350498"></ref> "EU by smlouvu přijmout neměla, protože přinese pouze zanedbatelné růstové impulsy a zatíží evropské vlády závislostí na amerických nadnárodních firmách; heslo: smírčí řízení. EU by se měla rozhodnout k radikální konsolidaci eurozóny, s tím související restrukturalizací jihoevropských ekonomik a rozvíjet spíše spolupráci s Čínou a Ruskem, které na tom již také nejsou skvěle, ale pořád ještě (v Číně dosud reálně, v Rusku dnes spíše potenciálně) lépe než zbývající země BRICS, jejichž hvězda výrazně vybledla. Brazílie je pro to nejmarkantnější příklad."

Aktivisté.

V březnu 2013 vydala koalice organizací zabývajících se digitálním právem ve spolupráci s dalšími skupinami deklaraci, ve které vyzvala jednotlivé partnery dohody, aby proběhla otevřená debata v Kongresu USA, v Evropském parlamentu, v národních parlamentech a v dalších otevřených fórech místo vedení "uzavřených jednání, která dávají privilegovaný přístup korporacím", a také v deklaraci vyzvala, aby dohoda nezahrnovala otázky duševního vlastnictví.  V Německu vznikla iniciativa StopTTIP, která začala sbírat podpisy občanů Evropské unie proti dohodě. Za cíl si dala 2 000 000 podpisů, během jednoho roku bylo shromážděno více než 3 250 000 podpisů.

Transparentnost.

Velká kritika přípravy smlouvy TTIP se týká především nedostatku transparentnosti jednání. Například v prosinci 2013 Martti Koskenniemi, profesor mezinárodního práva na Helsinské univerzitě, kritizoval nedostatek transparentnosti probíhajících jednání. Varoval, že plánovaný systém ochrany zahraničních investorů v rámci smlouvy může ohrozit svrchovanost signatářských států tím, že malý okruh právních expertů arbitrážního soudu získá nebývalé pravomoci k výkladu a zrušení právních předpisů signatářských států. Filozof a lingvista Noam Chomsky také kritizoval tajnost jednání a řekl: "Text dohody není tajemstvím pro stovky korporátních právníků a lobbistů, kteří připravují detailní prováděcí předpisy. Můžete hádat, o čem jsou tyto prováděcí předpisy a proč jsou jednání tajná."  Na podobné výtky se snaží Evropská komise reagovat zveřejněním maximálního množství výstupů z jednotlivých kol jednání a záměrů, které hodlá prosazovat v těch příštích. Dále na svém webu anoncuje množství dalších dostupných dokumentů. Tamtéž vysvětluje nemožnost podání úplných a detailních dat obavou o ohrožení vyjednávacích pozic a tím, že zveřejněním pouze prozatímních částečných úmluv dochází pouze k dalším nedorozuměním.

Řešení sporů mezi státem a investorem - ISDS.

Za velmi problematickou je mimo jiné považována i část smlouvy ISDS (Investor State Dispute Settlement), která hovoří o řešení sporů mezi státem a investorem. Tak jak je představena v TTIP, umožňuje společnostem žalovat vlády pro jakýkoli vládní počin (zákon či předpis na jakékoli úrovni, včetně úrovně místní), který omezí budoucí zisky korporace. Korporace mohou žalovat za ztrátu nebo "vyvlastnění" svých budoucích zisků. Případy mají být řešeny prostřednictvím rozhodčího tribunálu obchodních právníků v jurisdikci volby korporace. Což de facto staví korporátní právo nad zákony a předpisy jednotlivých zemí a jejich soudnictví. V lednu 2015 zveřejnila Evropská komise výsledky veřejné konzultace k problému začlenění ISDS do TTIP. Konzultace se zúčastnilo 150 000 respondentů, z nichž drtivá většina měla vůči ISDS vážné výhrady. Komisařka pro obchod Cecilia Malmströmová k tomu uvedla: ""Výsledky konzultace jasně poukazují na to, že veřejnost je vůči nástroji ISDS velmi skeptická"".  Podle analytika Kruliše jsou, v případě České republiky, obavy z ISDS zbytečné, protože dohoda o ochraně investic, uzavřená mezi ČR a USA je v mnoha ohledech pro Českou republiku méně výhodná.

Princip předběžné opatrnosti a odlišné standardy v EU a v USA.

Různí analytici tvrdí, že samotná cla mezi USA a EU jsou již teď snížena na únosnou úroveň. To, co se podle nich dohoda snaží skutečně změnit, jsou netarifní bariéry, tedy srovnání rozdílů v podmínkách pro firmy na jednom či druhém trhu – tedy především regulace a vliv státu, normy na kvalitu služeb, značené zboží, ochrana spotřebitele, zdravotní nezávislost, chráněná zeměpisná označení atd. V některých ohledech jsou tyto podmínky obdobné, ale v jiných případech jsou rozdíly diametrální, jako například u chráněných zeměpisných označení. Kritici se proto obávají, že dohoda umožní přistoupit na "nižší" požadavek.  Dále namítají, že v mnoha oblastech jsou v USA nižší, nebo neexistující standardy, které by zajišťovaly bezpečnost potravin, bezpečnost silničních vozidel atd. Zvláště velké obavy jsou potom z toho, že dohoda umožní USA vyvážet do Evropy geneticky modifikované potraviny, často je také dávána za příklad v EU zakázaná americká praxe ošetřování kuřat chlorem, přičemž již v době vyjednávání se podařilo prosadit povolení kyseliny mléčné pro omývání hovězího. Tyto rozdíly jsou dány především tím, že zatímco v EU je tato bezpečnost zajišťována standardy a tzv. Principem předběžné opatrnosti (tento princip umožňuje odmítnout vstup na trh u takových produktů, u nichž dosud není vědecky nezpochybnitelně prokázána jejich nezávadnost), v USA je tato bezpečnost zajištěna právním systémem, který umožňuje přiznat poškozeným spotřebitelům i extrémně vysokou dodatečnou náhradu ve formě tzv. punitive damages.  Vyjednávací mandát pro vyjednávání TTIP dává v současné době jasně vymezené mantinely pro jednání a zdůrazňuje, že nepřipustí snížení standardů v oblasti životního prostředí, bezpečnosti či při ochraně zaměstnanců nebo zachování kulturní rozmanitosti v EU.  Evropská komise vždy deklaruje, že nepřipustí snížení evropských norem a standardů: "TTIP nebude mít větší právní sílu než právní předpisy EU, nebude je moci zrušit ani pozměnit. Jakékoli změny právních a správních předpisů EU pro účely liberalizace obchodu by muselo schválit 28 členských států EU společně s Evropským parlamentem." To zahrnuje i odpověď na výtky umožnění dovozu geneticky modifikovaných potravin či hormonálně ošetřeného masa, viz tamtéž.

Telekomunikace a práva duševního vlastnictví.

V této oblasti mají kritici obavy, že TTIP má nahradit dohodu ACTA, kterou Evropský parlament v roce 2012 odmítl.  Tuto obavu Evropská komise vylučuje.  Další obavou je, že má dohoda řešit odpovědnost poskytovatelů internetového připojení. Evropská komise toto tvrzení odmítá s tím, že EU i USA mají, na rozdíl od jiných signatářských zemí dohody ACTA vybudovánu ochranu duševního vlastnictví na dostatečné úrovni. Evropská komise v současném přehled základních skutečností také tvrdí, že odpovědnost poskytovatelů internetového připojení v dohodě řešena nebude. Kritici ale poukazují na fakt, že ve skutečnosti toto téma bylo projednáváno a bylo součástí textů uniklých v deníku Die Zeit, což nakonec jinde v textu Evropská komise nepřímo potvrdila.  Další oblastí, které dle kritiků vzbuzuje obavy je důvěrnost elektronické komunikace a údajů souvisejících s provozem (provozní a lokalizační údaje). Ty jsou v EU "zaručeny", zatímco dle některých uniklých informací by tato důvěrnost měla být pouze "zajišťována", což může podporovat komerční zájmy poskytovatelů. Obava je také z toho, že dohoda otevřela cestu k úplnému ovládnutí provozovatelů sítí a poskytovatelů telekomunikačních služeb.

Transatlantické obchodní a investiční partnerství (zkratka TTIP z anglického názvu "The Transatlantic Trade and Investment Partnership"; také známé pod názvem Transatlantická zóna volného obchodu se zkratkou TAFTA) je navrhovaná smlouva o volném obchodu mezi Evropskou unií a Spojenými státy americkými. Její zastánci očekávají, že dohoda bude pro ekonomiku států EU znamenat přínos 120 miliard €, 90 miliard pro tu americkou a pro zbytek světa 100 miliard € a pomůže vytvořit stovky tisíc pracovních míst, zatímco kritici říkají, že smlouva posílí pozici nadnárodních korporací, omezí demokracii a ztíží úlohu národních vlád při regulaci trhu ve prospěch občanů. Například podle nezávislé studie Tuftovy university ze Spojených států amerických by v důsledku přijetí dohody jen v Evropě došlo ke ztrátě zhruba 600 000 pracovních míst, snížení čistého vývozu, zpomalení růstu HDP, snížení mezd a státních příjmů a vzrůstu finanční nestability.

Le partenariat transatlantique de commerce et d'investissement (PTCI ;'en anglais), également connu sous le nom de traité de libre-échange transatlantique (' en anglais), est un projet d'accord commercial entre l'Union européenne et les États-Unis prévoyant la création d'une zone de libre-échange transatlantique souvent appelée grand marché transatlantique ou GMT.


Aéroport international Pierre-Elliott-Trudeau de Montréal

Historie.

Ve čtyřicátých letech 20. století první letiště Montrealu, "Saint Huberts Airport", již kapacitně nestačilo a Ministerstvo dopravy se rozhodlo zakoupit pozemky bývalého závodního okruhu, "Dorval Race Track" s cílem výstavby nového letiště. 1. září 1941 bylo letiště otevřeno pod názvem Mezinárodní letiště Montreal – Dorval a sloužilo i jako základna Royal Canadian Air Force. V prosinci 1960 byl otevřen nový terminál, v těch dobách jeden z největších terminálů světa. Kanadská vláda předpokládala, že 20 milionová kapacita letiště bude překročena v roce 1985 a na konci šedesátých let naplánovala výstavbu letiště nového, Montreal Mirabel Airport, které bylo otevřeno v roce 1975.  Letiště Mirabel přebralo část domácích a zahraničních letů letiště Dorval. Význam obou letišť ale v osmdesátých letech začal klesat, protože se letadla na transatlantických letech stala technicky dokonalejšími a už nepotřebovala dotankovat v Montrealu, jakož i z důvodu poklesu ekonomického významu města, což mělo za následek přesun části letů do torontského letiště. Plánovaná kapacita letiště se nenaplnila, část letů se vrátila na letiště Dorval a na letišti Mirabel v roce 2004 osobní letecká doprava skončila. V září 2007 bylo letiště přejmenováno na Mezinárodní letiště Pierra Elliotta Trudeau na počest Pierra Elliota Trudeau, významného kanadského státníka a dlouholetého ministerského předsedy Kanady.  Od roku 2007 je letiště schopno přijímat velkokapacitní Airbus A380.

Terminál.

Letiště má jeden terminál a v něm tři hlavní odbavovací haly. Hala A je určena pro domácí linky a má 26 východů, hala B pro mezinárodní linky, kromě USA má 13 východů a hala C pro linky do Spojených států má 18 východů (gates).

Mezinárodní letiště Pierra Elliotta Trudeau (, nebo Montreal – Trudeau, IATA: YUL, ICAO: CYUL) je mezinárodní letiště v druhém největším městě Kanady a největší v provincii Québec. Letiště je hlavním leteckým uzlem montrealské aglomerace, která je domovem přibližně 4 milionové populace, což představuje přibližně 12 procent obyvatelstva Kanady. Nachází se na ostrově Montreal ve vzdálenosti 12 km od centra Montrealu. Letiště nese název po kanadském politikovi Pierru Trudeau. Využávají ho i cestující ze severního Vermontu a severního New Yorku.

L'aéroport international Pierre-Elliott-Trudeau de Montréal ou simplement Montréal-Trudeau, anciennement l'aéroport de Dorval, est le principal aéroport international de la ville canadienne de Montréal, au Québec. Situé à Dorval, dans l'agglomération de Montréal, il accueille le trafic passager de la ville, l'aéroport international Montréal-Mirabel, autre aéroport de la Communauté métropolitaine de Montréal, n'étant plus desservi que par des vols cargo depuis 2004.


Rozšíření.

Druh pochází z oblastí jižní Evropy a jižního Ruska, Střední Asie a severozápadní Číny. Následně se rozšířil do Střední Evropy, Severní a Jižní Ameriky, Austrálie i na Nový Zéland. Je bylinou které prospívají polostínná místa s vlhkou a na živiny bohatou půdou. Tato lehce zplaňující, nenáročná okrasná rostlina je často vysazována v parcích a zahradách odkud se šíří do volné přírody. V současnosti vyrůstá mnohde na okrajích lesů a houštin, u břehů vodních toků, okolo silnic i železničních tratí a v různých ruderálních společenstvech.

Popis.

Obvykle dvouletá nebo krátkodobě vytrvalá s přímou, 50 až 100 cm vysokou lodyhou vyrůstající z dlouhého kořene s oddenky. Jednoduchá nebo rozvětvená, na průřezu oblá lodyha bývá někdy holá, jindy je porostlá jednoduchými, dolů ohnutými nebo odstávajícími chlupy do nichž jsou někdy vtroušeny vidlicovitě rozvětvené chlupy se žlázkami nebo bez. Přízemní i spodní lodyžní listy mají řapíky asi 2 cm dlouhé a v době kvetení již usychají, střední a horní střídavě rostoucí listy mají řapíky kratičké a směrem vzhůru se stávají přisedlými. Čepele všech listů, dlouhé 4 až 15 cm a široké 1 až 4 cm, jsou úzce podlouhlé, kopinaté nebo vejčité, báze mají uťaté, klínovité, vykrojené či jsou slabě objímavé, vrcholy mívají tupé nebo ostré, po obvodě jsou nejčastěji plytce zubaté a jsou různě porostlé chlupy obdobně jako lodyhy.  Na odstálých chlupatých stopkách, dlouhých jako kalich nebo delších, vyrůstají čtyřčetné vonné květy vytvářející rozvětvené hroznovité květenství. Bílé a někdy červenofialově lemované vztyčené kališní lístky jsou 6 až 12 mm dlouhé a úzce vejčité či kopinaté. Korunní lístky mají široce obvejčité čepele, velké 9 až 18 × 6 až 14 mm, s oblým nebo slabě vykrojeným vrcholem a krátkým hrotem uprostřed, jsou proti dlouhému nehtu rovnovážně odstálé a mohou být zbarvené od bílé přes fialovou až po tmavě purpurovou, někdy mají i červené proužky. Šest čtyřmocných tyčinek nese velké prašníky, krátká čnělka je zakončena plochou dvoulaločnou bliznu.  Květy rozkvétají v květnu až červenci, za pěkného počasí obvykle v podvečer a noci libě voní, vábí takto večerní motýly s dlouhým sosákem kteří jsou hlavními opylovači.  Plodem jsou oblé šešule sedící přímo na odstávajících, holých nebo chlupatých, někdy vzhůru ohnutých stopkách 1 až 3 cm dlouhých. Rovná, na průřezu kruhovitá, dvoudílná šešule dlouhá 6 až 12 cm je nejméně 10krát delší než širší a má na každé chlopni po jednom nervu. V oddílu jsou v jedné řadě uložena červenohnědá, podlouhlá, mírně zploštělá semena asi 3 mm dlouhá.

Taxonomie.

Večernice vonná, vyskytující se v rozlehlém zeměpisném areálu, je poměrně variabilní druh a odborníky v taxonomii je uznáván nestejný počet jejích poddruhů. Podle posledních údajů vyrůstají v České republice tři poddruhy: Morfologicky se od sebe odlišují zbarvením korunních lístků, velikosti i tvarem listů a typem chlupů kterými porůstají.

Význam.

Tento druh je, již od dob Říše římské, pěstován v zahradách i parcích jako nenáročná, květem ozdobná a příjemně vonící rostlina. Byly vyšlechtěny rostliny s květy různých odstínů, pěstují se i plnokvěté formy.

Reference.

Večernice vonná ("Hesperis matronalis") je až metr vysoká bylina která nejen hezky kvete, ale v souladu se svým druhovým jménem i voní. Je to introdukovaný druh rodu večernice, který se do přírody České republiky dostal lidským přičiněním.

La julienne des dames ("Hesperis matronalis") est une plante à fleurs pourpres, parfois blanches, de la famille des "Brassicaceae". Elle est connue aussi sous les noms de girarde, giroflée des dames, violette de Damas, cassolette beurrée, aragone, julienne des jardins.


Formy mentoringu.

V českém prostředí se můžeme setkat nejčastěji s mentoringem firemním, ve kterém se předávají profesní znalosti a dovednosti. Může se jednat o vztah mezi zkušeným a nově nastoupivším zaměstnancem, tak ale i mezi dvěma zkušenými zaměstnanci, kteří si předávají specifickou dovednost v určité oblasti. S mentoringem se můžeme setkat na úrovni podpory mladých lidí, a to jak v oblasti zájmů, volného času, tak i pomoci při výběru povolání.

Nové cesty v mentoringu.

Mentoring díky své finanční nenáročnosti a vysoké účinnosti při předávání znalostí, motivaci a podpory spokojenosti zaměstnanců, získává velké obliby u nejrůznějších firem. Díky tomu vznikají nová uskupení a iniciativy, které podporují u nás dosud neobvyklé podoby mentoringu:

Mezifiremní mentoring.

Mezifiremní mentoring, někdy také "cross mentoring" je podoba mentoringu, kdy se setkává pár mentor-mentee z různých společností. Tuto formu v České republice mj. propaguje iniciativa Together To Grow, která si dala za cíl podpořit nové možnosti rozvoje zaměstnanců, zkvalitnit fungování mentoringu v jednotlivých společnostech, zvýšit motivaci a přinést novou inspiraci z jiných segmentů trhu a jiných úhlů pohledu. Do výměny mentorů a mentees jsou zapojeny následující společnosti (abecedně): Odborným garantem celého projektu je Česká asociace mentoringu, která mj. ručí za kvalitu mentoringu.

Senior Executives Mentoring Club.

SEM Club napomáhá předávání jedinečných zkušeností manažerů formou mentoringu. SEM Club vybírá své členy z řad vyššího managementu našich i zahraničních významných firem a institucí, kteří již svoji manažerskou práci předali mladším kolegům a rádi by na bázi dobrovolnosti předávali své dlouholeté manažerské zkušenosti v rolích mentorů mladším kolegům manažerům. SEM Club funguje pod záštitou České asociace mentoringu.

Mentoring na ČVUT.

V ČR unikátní projekt inspirovaný švédským modelem propojuje studenty ČVUT se zkušenými pracovníky českých i nadnárodních společností. Mentor svého menteeho – studenta ČVUT provází při každodenní práci a aktivně ho zapojuje do vlastních reálných projektů. Mentoringový program poskytuje studentům jedinečnou příležitost blíže poznat ještě v průběhu studia pracovní prostředí oboru, kterému se věnují, zprostředkovává cenný zdroj kontaktů a usnadňuje přechod ze studia do pracovního života. Mentoři od svých mentees získávají nový pohled na svou práci díky nezaujatému pohledu mladého člověka.

CSR mentoring.

Další formou mentoringu je jeho zapojení do CSR aktivit společnosti. Možnou formou je například projekt Začni správně, který organizuje společnost Your Chance. Projekt pomáhá mladým lidem, kteří budou opouštět dětský domov, nebo už mají odchod z dětského domova za sebou, postavit se na vlastní nohy. Mentoři se stávají patrony těchto mladých lidí a pomáhají jim uspět v profesním životě.

Mentoring pro technicky nadané středoškolačky.

Roku 2009 spustilo Národní kontaktní centrum - ženy a věda Sociologického ústavu AV ČR mentoringový projekt, který pomáhá středoškolačkám nadaným na technické předměty s výběrem vysoké školy.

Mentoring v ČR.

Mentoringem se profesionálně zabývá např.

Mentoring je profesionální vztah dvou osob, kdy mentor předává své zkušenosti a znalosti menteemu (mentorovanému). Mentor tak působí jako průvodce v určité oblasti či tématu a pomáhá menteemu nalézt správný směr či řešení. Předávání znalostí a dovedností probíhá zpravidla v přirozeném prostředí např. na pracovišti.

Le mentorat (' en anglais) désigne une relation interpersonnelle de soutien, une relation d'aide, d'échanges et d'apprentissage, dans laquelle une personne d'expérience, le mentor"', offre sa sagesse acquise et son expertise dans le but de favoriser le développement d'une autre personne, le mentoré, qui a des compétences ou des connaissances à acquérir et des objectifs professionnels à atteindre.


Aéroport Josep Tarradellas Barcelone-El Prat

Historie.

První barcelonské letiště, nacházející se v el Remolare, začalo fungovat v roce 1916. Nemělo však dobré vyhlídky na rozšíření v budoucnosti, a tak nové letiště v El Pratu otevřeli v roce 1918. První letadlo, které na letišti přistálo, bylo Latecoere Salmson 300, které přiletělo z Toulouse s konečnou zastávkou v Casablance. Letiště bylo sídlem Aeroklubu Katalánsko základnou pro Zeppeliny španělského námořnictva. Plánovaná obchodní letecká provoz zahájila v roce 1927 s létem společnosti Iberia do Madridu (na letiště Cuatro Vientos). Byla to první trasa společnosti Iberia.  V roce 1948 byla vybudována nová dráha, dnes 07-25, a v témže roce začaly první zaoceánské lety, a to se společnostmi Pan American World Airways do New Yorku. Mezi lety 1948 až 1952 byla postavena druhá dráha (dráha 16-34), kolmá na předešlou, také byly zřízeny taxislužby a byl postaven terminál na ubytování pasažérů. V roce 1963 letiště dosáhlo milionu přepravených pasažérů ročně. Nová řídící věž byla postavena v roce 1965 a terminál byl přestavěn v roce 1968 (momentálně nejstarší křídlo terminálu B).  3. srpna 1970 společnost Pan American World Airways slavnostně zahájila pravidelné lety mezi Barcelonou, Lisabonem a New Yorkem, zajišťovány letadly typu Boeing 747SP. 4. listopadu téhož roku začala Iberia se službou "Air-shuttle" mezi Barcelonou a Madridem. O několik let později, v roce 1976 byl postaven terminál speciálně jen pro potřeby Iberie a její air-shuttle a také samostatný terminál pro nákladní dopravu, ke kterému byla připojena také poštovní služba a letištní dráha pro cargo. V roce 1977 přesáhlo letiště 5 milionů přepravených pasažérů za rok.  Od konce sedmdesátých až do počátku devadesátých let se rozvoj letiště, co se týče dopravy i investic zastavil až do letních olympijských her v Barceloně v roce 1992. El Prat podstoupilo velký rozvoj spočívající v modernizaci a v expanzi existujícího terminálu (terminál B) a v konstrukci dalších dvou (terminály A a C), která zahrnovala i výstavbu revolučních "jetwayů", které umožňovaly pasažérům přímý přístup do letadla. Autorem této reformy byl architekt Ricardo Bofill Levi. V roce 1996 byla otevřena nová řídicí věž, o jejíž podobu se také postaral Ricardo Bofill Levi.  Kvůli silnému poklesu letecké dopravy po roce 1999 a krizi v leteckém sektoru v roce 2001 byly mnohé charterové lety z Girony a Reus odkloněny na El Prat, čímž pomohly letišti překonat krizi.

El Prat dnes.

Většina dopravy na barcelonském letišti je domácí nebo evropská. Zde mají Iberia operační základnu. Počet mezikontinentálních letů je však mnohem nižší než na ostatních evropských letištích se stejným počtem přepravených pasažérů. Nedostatek mezikontinentálnych spojení byl hlavní důvod stížností a nátlaku ze strany úřadů a katalánských skupin v posledních letech, které chtějí, aby se letiště stalo centrem světové dopravní distribuce a ne jen evropské.  V posledních letech výrazně vzrostla přeprava nízkonákladovými leteckými společnostmi, speciálně poté, co si aerolinky Vueling na letišti zřídili operační základny. Mezi další nízkonákladové aerolinie operující na letišti patří easyJet a Wizz Air.  Letiště má tři dráhy, dvě souběžné, jmenovitě 07L - 25R a 07R - 25L (novější byla otevřena v roce 2004) a křížem přes ně prochází třetí dráha 02-20. Jsou zde dva terminály, T1 a T2, které jsou složeny z bývalých terminálů A, B a C. Tyto dva terminály mají spolu 268 check-in pultů a 64 odbavovacích bran. Operace na letišti jsou omezeny výlučně na lety řízené přístroji (instrumental flights-IFR) s výjimkou letů zdravotních služeb (VFR), havarijních situací a potřeb vlády.  Plán na rozvoj (Plán Barcelona)zahrnuje třetí terminál (autorem je znovu Ricardo Bofill) a řídící věž. Dráha 07R-25L byla také postavena během tohoto rozšíření. Po otevření terminálu T1 "Sud" je letiště schopno odbavit 55 milionů pasažérů ročně. Rozloha letiště se také v roce 2009 zvětšila z 8,45km2 na 15,33km2. Po další expanzi, která má skončit do roku 2012 a během níž se postaví nový satelitní terminál vzroste kapacita letiště na 70 milionů cestujících ročně.  Letiště je předmětem politické diskuse nad správou a kontrolou mezi katalánským generalitatem a španělskou vládou, která zahrnuje letištního manažera (Aena) a různé letecké společnosti, hlavně Iberia a Spanair. Část sporu tkví v zisku, který letiště vytváří a je použit na údržbu a investice na různých letištích v síti Aena a také na vládní investice v jiných ekonomických sektorech.

Doprava.

Železnice.

Letiště je přístupné pomocí příchozích vlaků RENFE na lince Nord, která jde ze stanice Maçanet-Massanes s hlavními zastávkami na stanici Barcelona Sants a na celkem hlavním nádraží Passeig de Gràcia, čímž je propojena s barcelonským systémem metra. Do plánu expanze letiště je zahrnuta i nová železniční stanice blízko letiště, která ho spojí se španělskou sítí AVE a linkou 9 barcelonského metra.

Autobusy.

Veřejné autobusy společnosti "Transports Metropolitans de Barcelona (TMB)" na lince 46 jezdí každých 25 minut z náměstí "Plaça d' Espanya". Stálá soukromá autobusová linka (AEROBUS) z náměstí "Plaça de Catalunya", stojí na Sants a " Plaça d' Espanya ". Taxislužba funguje u každého terminálu. Dálnice C-32 spojuje letiště s mimoúrovňovou křižovatkou mezi vnějším okruhem barcelonské autodráhy Ronda de Dalt a hlavními autodráhou.

Parkování na letišti.

Letiště Barcelona mělo před dokončením terminálu "Sud" přibližně 11 900 parkovacích míst, z toho 2 009 v parkovacím domě před terminálem C, který je s letištěm spojen krytým koridorem. Před terminálem A je další parkovací dům, který přidává o přibližně 2 600 více míst, tato budova je momentálně rozšiřována konstrukcí dvou nových podlaží. Zbývající místa jsou rozmístěna v jiných venkovních plochách, před spojovacími a kancelářskými budovami a přidávají přibližně 7 200 míst na parkování. S výstavbou terminálu "Sud" se zvýšil celkový počet míst na 23 900.

Terminál 1 "Sud".

Nový terminál T1 "Sud", který navrhl Ricardo Bofill, byl slavnostně otevřen 17. června 2009. Nový terminál T1 má vnitřní plochu 525 000 m a vzletovou a přistávací plochu o rozloze 600 000 m.  Jeho vybavení zahrnuje :  Předpoklad je, že letiště bude schopno odbavit 55 milionů cestujících ročně a uskuteční 90 operací za hodinu.  Rozšíření letiště spolu s celkovou investicí 5,1 mld. € v budoucnu se bude skládat z výstavby nového satelitního terminálu a obnovy stávajících terminálů. Osobní inženýrská fáze jižního terminálu byla možná s rozpočtem 900 milionů €.

Letiště Barcelona El Prat (IATA: BCN, ICAO: LEBL,, ) známé jako El Prat, se nachází 12 km jihozápadně od centra Barcelony, v Katalánsku ve Španělsku, mezi mesty El Prat de Llobregat, Viladecans a Sant Boi.

L'aéroport Josep Tarradellas Barcelone-El Prat est un aéroport international situé à environ au sud-ouest de Barcelone en Espagne. Il est géré par Aeropuertos Españoles y Navegación Aérea (Aena).


Geografie.

Rozkládá se na 330km2, přičemž 50km2 tvoří plocha vody. Město leží na soutoku řek Ashley a Cooper, což spolu s přístupem k Atlantskému oceánu město předurčuje býti úspěšným přístavem. Město leží v nízké poloze díky rovinaté krajině, takže prudké deště vedou nezřídka k ničivým povodním.

Klima.

Město se vyznačuje vlhkým subtropickým klimatem, díky němuž jsou zimy mírné a léta horká s početnými srážkami. Měsícem s nejpočetnějším množstvím srážek je srpen (181,6 mm), nejsušším měsícem je pak listopad (61,7 mm). V zimě jde především o srážky dešťové, sníh se vyskytuje zřídka. Nejteplejším měsícem roku je červenec (32,6 °C), nejstudenějším pak leden (15 °C). Průměrná doba slunečního svitu v Charlestonu je 2 810,8 hodin. Jihovýchodní přímořský pás USA je vystaven často ničivým bouřím, roku 1998 hurikán Hugo zpustošil část města včetně zástavby.

Historie.

Město bylo založeno roku 1672, poté co vyslanci Karla II. připluli ke břehům Jižní Karolíny. Město se díky své geografické poloze stalo velkým přístavem, klíčovým v Konfederaci států amerických za americké občanské války. Tehdy fungoval jako důležitá dopravní tepna jižanů pro dovoz zbraní z evropských zemí přes Atlantský oceán, především ze Spojeného království a z Francie. Z té doby se dochovala architektura domů koloniálního stylu.

Současnost.

Nyní patří Charleston k nejrychleji rostoucím městům na východním pobřeží USA. Podle sčítání lidu v roce 2010 měl 120 083 obyvatel, podle sčítání lidu v roce 2014 již 125 583 obyvatel.

Školství.

Na okraji města sídlí Charlestonská státní universita, která je pokračovatelkou vyšší střední školy "The College of Charleston", založené roku 1824 a obvykle se uvádí jako 13. nejstarší americká univerzita. Ve městě dále působí významná lékařská fakulta jihokarolinské univerzity "The Medical Charleston University", která byla založena roku 1770 jako první americká soukromá vysoká lékařská škola, dlouholetou tradici má rovněž vojenská univerzita "The Citadel".

Sport.

Každoročně v dubnu zde pořádá světová tenisová federace WTA mezinárodní tenisový turnaj žen "Volvo Car Open".

Kultura.

Divadlo.

Město má dlouhou a rozmanitou divadelní tradici anglicko-francouzsko-americkou a velkou divadelní scénu. Bylo zde založeno jedno z prvních amerických divadel. V roce 2010 byl vyhlášen v první desítce amerických předních divadelních měst.  Charlestonská divadla, jež jsou součástí prestižní "League of Charleston Theatres":

Památky.

Historické domy adaptované pro muzea nebo expozice:

Odkazy.

Literatura.

TROUCHE, Michael: The Charm of Charleston. Architecture, Culture, and Nature. Charleston Postcard Co., Inc., 3. vydání, 2012..

Charleston je přístavní město v Jižní Karolíně ve Spojených státech amerických. S počtem obyvatel cca 125.600 (2014) jde o druhé největší město státu Jižní Karolína. Původní název města "Charlestown" vznikl spojením slov „Charles“ a „town“ v roce 1672, a to na počest tehdejšího anglického a skotského krále Karla II. Stuarta. Od roku 1783 se užívá současný název.

Charleston est une ville des États-Unis, siège du comté de Charleston en Caroline du Sud. C'est la deuxième ville la plus peuplée de l’État avec (estimation 2016).


Rozšíření.

Rostliny jsou rozšířeny od Kostariky na severu až po pobřeží kolem Magellanova průlivu na jižním cípu Ameriky. Největší druhová rozmanitost je v hornatých oblastech And, dobře také rostou i v blízkosti moře. Na půdu nejsou náročné, potřebují jen dostatek vláhy, často se vyskytují na dlouhodobě zamokřených místech. Pro zdárný růst a kvetení požadují plně osluněné stanoviště, tolerují horské i slané přímořské prostředí. Některé druhy snášejí i tuhou zimu při které shazují listy, ale do dřeva nenamrzají.

Popis.

Nejčastěji stálezelené dřeviny se stonky nebo kmínky se šedavou loupající se kůru dorůstající nejvýše do 3 m. Některé druhy jsou různě intenzivně porostlé tuhými chlupy. Listy jsou kožovité, leskle zelené, vyrůstají střídavě, jsou přisedlé a nemají palisty. Jejich čepele jsou obvejčité, eliptické nebo podlouhle, po obvodě ostře pilovité, na bázi klínovité a na koni špičaté a mají zpeřenou žilnatinu.  Oboupohlavné, pravidelné, pětičetné, krátce stopkaté květy s mělkou češulí a vonící po medu vyrůstají na koncích větviček v hroznech či latách nebo osamoceně. Kalichy jsou tvořeny vejčitými lístky s ostrým vrcholem. Mnohem delší, volné a zvonkovitě uspořádané korunní lístky jsou podlouhle lopatkovité, mají dlouhý nehtík tvořící trubku, na jejím konci kolmo odstávají a jsou nazpět ohnuté. V květu jsou nektaria, pět tyčinek dlouhých asi jako kališní lístky a dvou nebo třídílný spodní semeník nesoucí válcovitou čnělku s bliznou. Květy bývají barvy růžové, červené, karmínové, žluté nebo i bílé. Kvetou od června do října, za opylovače slouží včely, motýli i kolibříci.  Plody jsou do 1 cm dlouhé suché tobolky s mnoha malými, podélnými a často zakřivenými semeny. Zábludy se samovolně rozmnožují semeny, uměle pak řízky.

Význam.

Některé druhy se cíleně šlechtí pro zahradnické účely, jsou pro své květy vysazovány i v Evropě (včetně České republiky). V domovině bývají keře pro svou špatnou prostupnost používány k ohrazení pozemků, poskytují také vhodné prostředí pro hnízdění drobného ptactva. Dřevo které není kvalitní slouží převážně k topení.

Pojmenování.

České jméno "zábluda" dal rodu v 19. století botanik Karel Bořivoj Presl. V historické slovenštině zábluda značí cestu která nikam nevede, slepou uličku.

Externí odkazy.

Zábluda ("Escallonia") je středoamerický a jihoamerický rod keřů nebo nízkých stromků. Rod je tvořený asi 40 často podobnými a proto nelehce rozlišitelnými druhy a patří do čeledi zábludovitých, často je uváděna jeho minulá a již neplatná příslušnost k čeledi rostlin meruzalkovitých.

Escallonia est un genre de 147 espèces d'arbustes ou de petits arbres appartenant à la famille des "Escalloniaceae" ou des "Grossulariaceae" selon la. Ils sont originaires d'Amérique du Sud


Gameplay.

Jelikož jde o vizuální román, hra nevyžaduje po hráči velkou interakci. Většinu herního času tvoří četba textu. Během hry hráči často ovlivňují prostřednictvím nabízených možností děj a konání postav. Hra se poté odvíjí dle každého rozhodnutí daným směrem. Hra obsahuje tři hlavní příběhové linie a pro úspěšné zakončení všech linií je potřeba hru zopakovat několikrát.

Příběh.

Příběh Fate/stay night pokrývá dva týdny života hlavní postavy Širóa Emiji, amatérského mechanika, který chodí na střední školu Homurahara ve městě Fujuki. Emija se nechtěně ocitne ve válce o svatý grál, kde proti sobě za pomoci kouzel soupeří kouzelníci a jejich spolubojovníci, hrdinové napříč historií. Tomu, kdo z bitvy vzejde jako vítěz, se pak splní přání. O Širóa, který jako jediný přežil obrovský požár ve Fujuki, se stará Kiricugu Emija, mág ve výslužbě. Když jednoho večera zahlédne Širó souboj dvou mužů, stává se najednou štvanou zvěří jednoho z nich. V momentě, kdy je málem připraven o život, jej zachrání krásná dívka v zářivém brnění, která se dále představí jako Saber, služebnice Širóa. Náhodným vyvoláním Saber a objevením magických značek na ruce Širó formálně stvrdí účast v klání o svatý grál. Ze Saber se stane Širóova opatrovnice, přičemž její skutečné jméno zůstane utajeno. V tomto bodě se příběh hry dělí na tři různé cesty.

Anime.

Anime adaptace má délku 24 dílů, kdy příběh hlavně sleduje část Fate, ale obsahuje také chvílemi příběh z jiných částí. Anime vzniklo na základě velké popularity, kterou si získal vizuální román. Vyrobilo jej Studio Deen.

Fate/stay night () je japonský vizuální román od Type-Moon. Původně byl vydán jako román pro dospělé pro Windows. Verze "Fate/stay night" pro hráče starší patnácti let byla pojmenována "Fate/stay night Réalta Nua" („nové hvězdy“) a byla vydána pro PlayStation 2, později také pro Windows jako trilogie pokrývající hlavní tři příběhové linie. "Réalta Nua" je také k dostání jako gameport na PlayStation Vita.

Une adaptation en manga écrite par Datto Nishiwaki a vu le jour dans le magazine de Kadokawa Shoten, le "Monthly Shōnen Ace", entre les numéros de et. Le manga est édité en français par Pika Édition. Une adaptation en série télévisée d'animation de vingt-quatre épisodes a vu le jour au Japon en 2006 par Studio Deen. Un reprenant le deuxième scénario du jeu "Unlimited Blade Works" est également sorti le.


Vývoj.

První generace.

Řada FH byla představena veřejnosti po sedmiletém vývoji v roce 1993 a nahradila úspěšnou řadu "F", která byla v nabídce 15 let. První generace se vyráběla do roku 2002, přičemž v roce 1998 prošla částečnou přeměnou. Vozidla poháněly motory s obsahem 12,1 l, které dosahovaly 4. výkonové úrovně od 295 do 338 kW (460 koní) a s obsahem 16,1 l s naladěním na 382 kilowattů (520 koní).

Druhá generace.

Druhá generace byla vyráběna v letech 2002 až 2012 a během výroby také podstoupila několik změn. Kromě vizuálních změn na a v kabině byly použity nové převodovky, přibyla elektronika a významnou byly úpravy pohonných agregátů pro emisní normu Euro 5. Výkon motorů se mírně zvýšil a na výběr byly výkonové verze od 310 do 395 kW při 12 litrovém obsahu, resp. 400 až 515 kW při 16 litrovém variantě.

Třetí generace.

V roce 2013 byla na trh uvedena třetí generace řady FH, která podstoupila opět několik významných změn. Výraznější změny se již tradičně udály na kabině, motorech, převodovce i podvozku. Přibylo nezávislé zavěšení předních kol, robotizovaná 12 stupňová převodovka, v kabině množství pohodlí zvyšujících prvků, či úpravy zvyšující ekonomičtější provoz. Motorizaci zabezpečují řadové šestiválce se zdvihovým objemem 12,8 a 16,1 litru, které splňují emisní normu Euro 5 (D13C a D16G) a Euro 6 (D13K). Jejich výkon se pohybuje od 309 po 551 (420 - 750 koní) a točivý moment od 2 100 po 3 550 Nm při 1 000 - 1 500 ot/min.

Volvo FH je řada těžkých nákladních automobilů, které od roku 1993 vyrábí švédská automobilka Volvo Lastvagnar. Je běžně používaný na přepravu, těžkou distribuční dopravu a dopravu stavebních materiálů na dlouhé vzdálenosti. Je dostupný v hmotnostech od 18 tun a je poháněn naftovými motory R6 s turbodmychadlem a mezichladičem. Od roku 2013 se vyrábí třetí generace a v nabídce jsou modely FH s motory o objemu 12,8 litru a FH 16 o 16,1 litru.

Le Volvo est un véhicule du type poids lourd, produit par le constructeur suédois AB Volvo. Apparu dès la fin de l'année 1993, en tant que modèles FH12 et FH16, sa production continue toujours, avec maintenant la seconde génération de la lignée. FH désigne en-fait ("Contrôle avant, Cabine haute"), les nombres désignant eux la cylindrée du moteur en litres. La série FH est l'une des gammes de camions ayant eu les plus grands succès au monde, le chiffre de vente dépassant les unités pouvant en attester.


Historie.

Roku 1865 skupina radikálních balkánských intelektuálů založila v Bělehradě Demokratickou orientální federaci, navrhujíc tak federaci od Alp po Kypr, založenou na politické svobodě a sociální rovnosti. Potvrdili svou oddanost ideálům Velké francouzské revoluce v linii Saint-Simonova federalismu a ve spojení se socialistickými idejemi Karla Marxe a Michaila Bakunina. Roku 1894 byla ve Francii ustanovena Liga Balkánské konfederace, na které se podíleli řečtí, bulharští, srbští a rumunští socialisté, kteří podporovali autonomii Makedonie, chápajíce složitost makedonské otázky. Další pokus přišel okamžitě po mladoturecké revoluci v roce 1908. Následujícího roku v Soluni se Asociace socialistických dělníků spojila s dvěma bulharskými socialistickými skupinami a vznikla tak Socialistická dělnická federace otomanských dělníků. Ačkoliv podceňovala až do roku 1913 politickou důležitost národní otázky, která se projevila v právu na sebeurčení národů, a její vůdci zastávali umírněnou pozici k nacionalistickým tendencím v balkánských sociálně-demokratických stranách.

Balkánská socialistická federace.

Ve dnech 7. až 9. ledna 1910 se sešla v Bělehradě První balkánská socialistická konference, na které se řešila otázka balkánské jednoty, snaha zabránit hrozícím válkám a také volání po vyřešení makedonské otázky. Roku 1915, po konferenci v Bukurešti, bylo rozhodnuto vytvořit Revoluční balkánskou sociálně-demokratickou federaci práce, skládájící se ze skupin trvajících na Zimmerwaldské konferenci a odporujících účasti na první světové válce. Zpočátku byla vedena Christianem Rakovským, později se mezi jejími prominentními členy objevují Vasil Kolarov a Georgi Dimitrov. Roku 1915 Dimitrov napsal, že Makedonie „která byla rozdělena na tři části“, by měla být „sjednocena do jednoho státu, požívajícího rovná práva v rámci Balkánské demokratické federace.“ Tato nezávislá a sjednocená Makedonie se měla skládat z příslušných geografických oddílů Bulharska, Srbska a Řecka. Federace byla v průběhu doby potlačována národními vládami, samotný Rakovskij byl v roce 1916 zatčen v Rumunsku.

Balkánská komunistická federace.

Po Říjnové revoluci v Rusku se mezi lety 1920 až 1921 zformovala Balkánská komunistická federace, ovlivněná názory Vladimira Iljiče Lenina na národnost. Jednalo se o zastřešující komunistickou organizaci, ve které byly zastoupeny všechny balkánské komunistické strany a která byla řízena požadavky Sovětského svazu a Kominterny. Obhajovala vizi Balkánské federativní republiky, která by zahrnovala Bulharsko, Jugoslávii, Řecko a Turecko; některé návrhy začleňovaly i Rumunsko. Tento orgán tedy dohlížel na aktivity Bulharské komunistické strany, Komunistické strany Jugoslávie, Komunistické strany Řecka, Turecké komunistické strany a do jisté míry i Komunistické strany Rumunska. Balkánská komunistická federace byla rozpuštěna v roce 1939.

Poválečná federace.

Krátce po konci druhé světové války jednali komunističtí vůdci Jugoslávie a Bulharska Josip Broz Tito a Georgi Dimitrov o spojení jejich dvou zemí do Balkánské federativní republiky. Jako ústupek jugoslávské straně souhlasili Bulhaři s uznáním makedonského etnika a jazyka v bulharské části Makedonie. Dne 1. srpna 1947 byla mezi Jugoslávií a Bulharskem podepsána tzv. Bledská dohoda. V listopadu 1947 podepsalo také Bulharsko, pod jugoslávským a sovětským tlakem, dohodu o přátelství s Jugoslávií. Další jednání však byla přerušena kvůli rozkolu mezi Titem a Stalinem v červnu 1948, kdy se Bulharsko na příkaz Sovětského svazu stalo vůči Jugoslávii nepřátelské.

Balkánská federace byl projekt na vytvoření federace několika balkánských států, především levicové orientace. Koncept Balkánské federace se poprvé objevil ke konci 19. století. Cílem bylo vytvořit novou politickou unii, federální republiku spojující Balkánský poloostrov na bázi internacionalismu, socialismu, sociální solidarity a ekonomické rovnosti. Základní vizí bylo to, že i přes rozdíly mezi balkánskými národy je společnou bází pro sjednocení historická potřeba jejich emancipace.

La Fédération balkanique était un projet de création d'une fédération ou d'une confédération balkanique, basée principalement sur des idées politiques de gauche.


Sportovní kariéra.

K judu jí přivedla starší sestra Ana ve 14 letech, když několik let hrála aktivně fotbal. Začínala v klubu Construções Norte/Sul v rodné Almadě pod vedením Vítora Caetana. V roce 2003 jí reprezentační trenér António Matias zařadil do přípravy na olympijskou sezonu 2004, do které měla impozantní nástup. Vítězstvím na turnaji v Leondingu a Římě v pololehké váze do 52 kg si zajistila kvalifikaci na olympijské hry v Athénách, kde prohrála ve čtvrtfinále s Francouzskou Euranieovou v prodloužení minimálním rozdílem na koku za šido.  V roce 2007 se druhým místem na mistrovství světa v Riu kvalifikovala na olympijské hry v Pekingu, ale rok 2007 byl pro ní v mnoha směrech kritický. Začala mít problémy se shazováním váhy, které vyústili v neshody a rozchod s osobním trenérem Caetanem. Přestoupila do nově vzniklé judistické sekce populárního sportovního klubu Benfica Lisabon, kde se jí ujal trenér Emílio Costa. V lednu 2008 zemřel po přípravném tréninku ve věku 43 letech reprezentační trenér António Matias. Přes tyto komplikace se na olympijské hry v Pekingu dokázala připravit, ale podobně jako před čtyřmi roky nezvládla čtvrtfinálový taktický zápas s domácí Číňankou Sian Tung-mej. Po olympijských hrách v Pekingu přestoupila do vyšší lehké váhy do 57 kg. Na své třetí olympijské hry v Londýně v roce 2012 odjížděla jako úřadující mistryně Evropy. V úvodním kole nastoupila proti Američance Marti Malloyové, kterou ten rok již dvakrát těsně porazila. Vyrovnaný zápas dospěl do prodloužení, ve kterém minutu před koncem nedotáhla rukama techniku o-uči-gari, vzápětí pustila Američanku pravý úchopem na svá záda a po technice sumi-gaeši zápas prohrála. Vytoužené olympijské medaile se dočkala až při svém čtvrtém startu v roce 2016. Na olympijských hrách v Riu prohrála ve čtvrtfinále v prodloužení na pasivitu (šido) s Mongolkou Sumijou, ale přes opravy porazila na juko v zápase o třetí místo Rumunku Corinu Căprioriuovou a získala bronzovou olympijskou medaili.

Telma Alexandra Pinto Monteiro (* 27. prosince 1985 Almanda) je portugalská zápasnice – judistka, bronzová olympijská medailistka z roku 2016.

Telma Monteiro (née le à Lisbonne) est une judokate portugaise actuellement en activité évoluant dans la catégorie des moins de 57 kg (poids légers), ce après avoir commencé sa carrière en moins de 52 kg (poids mi-légers). Championne d'Europe en 2006, 2007, 2009, 2012 et 2015 elle est aussi triple vice-championne du monde (2007, 2009, 2010).