Sportovní kariéra.

Vyrůstala v Herzliji, kde začala s judem v 7 letech. Od malička je majitelkou Britského pasu díky své matce Nicky, která přišla do Izraela ze Spojeného království jako kibucový dobrovolník. Od 14 let se judu věnovala v Netanji na internátní škole Wingate a později trénovala v klubu Samurai-do v Rišon le-Cijonu. V izraelské seniorské reprezentaci se pohybovala od svých 16 let. Připravuje se pod vedením Pavla Musina. V roce 2008 se třetím místem na mistrovství Evropy v Lisabonu kvalifikovala na olympijské hry v Pekingu. V Pekingu nestačila v úvodním kole na Francouzku Lucii Décosseovou. Od roku 2010 bojovala o post reprezentační jedničky v polostřední váze do 63 kg s Jarden Džerbiovou.  V roce 2012 se kvalifikovala na olympijské hry v Londýně a uspěla v izraelské nominaci na úkor Džerbiové. Na olympijských hrách v Londýně se probojovala do čtvrtfinále, kde nestačila v boji na zemi na Slovinsku Uršku Žolnirovou a obsadila 7. místo. Po olympijských hrách se dostala do sporu s Izraelským judistickým svazem, který jí navrhoval přesun do vyšší střední váhy. Konflikt vyústil až v pozastavení činnosti na dva roky než mohla reprezentovat jinou zemi. V období let 2013 až 2014 se věnovala příbuzným vestovým úpolovým sportům. V sambu a kuraši vybojovala pro Izrael tituly mistryně světa. Od roku 2015 se dohodla na reprezentování Spojeného království, rodné země své matky. V roce 2016 se kvalifikovala na olympijské hry v Riu. Ve druhém kole proti Nizozemce Anicce van Emdenové se hned v úvodu dopustila taktické chyby vyšlápnutí z tatami a ztrátu na šido do konce hrací doby nesmazala.  Elis Šlezingr je levoruká judistka, představitelka silového juda s krásnými hody goši-waza z boje na blízko a strhy makikomi.

Elis Šlezingrová (Alice Schlesingerová) (* 26. květen 1988 Kfar Saba, Izrael) je původem izraelská zápasnice–multistylařka, především judista, sambistka, která od roku 2015 reprezentuje Spojené království.

Alice Schlesinger, née le 26 mai 1988 à Herzliya, est une judokate israélienne évoluant en moins de 63 kg (poids mi-moyens). Elle prend la nationalité britannique en 2014.


Klubová kariéra.

Jonathan stejně jako jeho bratr Julian odešel do Evropy a ve svých 12 letech se stal členem akademie nizozemského Feyenoordu (Julian odešel do akademie francouzského klubu Olympique de Marseille). V dresu Feyenoordu debutoval 18. září 2005 v profesionálním fotbale (v utkání Eredivisie proti SC Heerenveen - výhra 5:1, nastoupil v 83. minutě). S týmem vyhrál v sezoně 2007/08 nizozemský fotbalový pohár po finálové výhře 2:0 nad Roda JC Kerkrade, k níž přispěl jednou vstřelenou brankou.  V červenci 2010 přestoupil do španělského týmu RCD Mallorca, který byl pro sezonu 2010/11 vyloučen z evropských pohárových soutěží kvůli finančním nesrovnalostem. De Guzmán uvedl, že důvěra klubu je pro něj důležitější než účast v evropských pohárech.  31. srpna 2011 jen několik hodin před uzávěrkou letního přestupového okna jej získal za nezvěřejněnou částku jiný španělský celek Villarreal CF, transfer se odhadoval na 8,5 milionu eur. Sezony 2012/13 a 2013/14 strávil na hostování ve velšském Swansea City. Se Swansea vyhrál v sezoně 2012/13 anglický ligový pohár, ve finále proti Bradford City AFC (výhra 5:0) vstřelil dva góly.  V srpnu 2014 přestoupil z Villarrealu do italského týmu SSC Neapol. 22. prosince 2014 získal s Neapolí italský Superpohár po výhře v penaltovém rozstřelu nad Juventusem, hrálo se v katarském Dauhá.

Reprezentační kariéra.

Jonathan de Guzmán byl členem nizozemských mládežnických výběrů. Hrál za výběr U21 a v roce 2008 také za U23 na Letních olympijských hrách v Pekingu, kde Nizozemci vypadli ve čtvrtfinále s Argentinou po výsledku 1:2 po prodloužení.  Zatímco jeho bratr reprezentuje Kanadu, Jonathan si nakonec vybral Nizozemsko (poté, co v roce 2008 obdržel nizozemský pas). Jeho rozhodnutí vzbudilo v Kanadě rozčarování, kanadský národní tým totiž tímto způsobem přišel o více nadaných hráčů, kteří dali přednost některé evropské reprezentaci (např. Owen Hargreaves Anglii, Jacob Lensky České republice nebo Asmir Begović Bosně a Hercegovině).  V nizozemském reprezentačním A-mužstvu debutoval v přátelském zápase proti Itálii 6. února 2013 (výhra 3:0). Dostal se na hřiště ve druhém poločase.  Trenér Louis van Gaal jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Nizozemci se dostali do boje o třetí místo proti Brazílii, vyhráli 3:0 a získali bronzové medaile.

Jonathan Alexander de Guzmán (* 13. září 1987, Toronto, Kanada) je nizozemský fotbalový záložník a reprezentant, který v současnosti hraje za italský klub Carpi FC 1909, kde hostuje z SSC Neapol. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Jonathan de Guzmán, né le à Scarborough au Canada, est un footballeur international néerlandais originaire de Jamaïque par sa mère et des Philippines par son père. Il évolue en tant que milieu offensif.


Sportovní kariéra.

Caitlyn Jennerová se nejdříve věnovala vodnímu lyžování a americkému fotbalu, po úrazu kolena se přeorientovala na atletiku. Po roční destibojařské přípravě se v roce 1972 kvalifikovala na olympiádu v Mnichově, kde skončila desátá. V roce 1975 zvítězila v desetiboji na Panamerických hrách v Mexiku, ve stejném roce vytvořila světový rekord v desetiboji výkonem 8524 bodů. V následující sezóně svůj světový rekord ještě vylepšila na 8634 v nejdůležitějším závodě roku – v olympijském desetiboji na Hrách v Montrealu. Po olympijském vítězství atletickou kariéru ukončila.

Rodinný život.

V roce 1972 se Jennerová oženila s Chrystie Crownoverovou, s níž měla dvě děti, Burta a Casey. Manželství se rozpadlo a v roce 1981 bylo rozvedeno. Druhou manželkou byla Linda Thompsonová, s níž byla ženatá v letech 1981 až 1986. V tomto manželství se narodili její synové Brandon Jenner a Sam Brody Jenner.  Po pětiměsíčním vztahu si pak Jennerová 21. dubna 1991 vzala Kris Kardashianovou, která už tehdy měla čtyři děti včetně Kim Kardashianové. Jennerové a Kris se narodily dvě dcery, Kendall a Kylie. Manželství se rozpadlo po více než 20 letech a rozvedeno bylo v prosinci 2014, v platnost rozvod vstoupil 23. března 2015.  Jennerové vlastní a zejména nevlastní děti z tzv. klanu Kardashianů se proslavily v různých televizních show, zejména reality show, a staly se celebritami.

Změna pohlaví a život po ní.

Nedlouho po rozvodu s Kris Kardashianovou Jennerová začala plánovat změnu pohlaví. Zvolila si ženské jméno Caitlyn.  Časopis "Vanity Fair" vybral Caitlyn Jennerovou na titulní stránku svého červnového čísla roku 2015. V rozhovoru Jennerová uvedla, že její rodina přijala změnu pozitivně a dokonce k ní jako Caitlyn má lepší vztah než dřív, když měla tělo muže. Fotografie pro "Vanity Fair" pořídila Annie Leibovitz.

Caitlyn Jennerová (nepřechýleně Jenner, rodné jméno William Bruce Jenner, * 28. října 1949 Mount Kisco) je americká televizní celebrita, která v roce 2015 podstoupila operativní změnu pohlaví. Před změnou pohlaví se Jennerová věnovala atletice a na Letních olympijských hrách 1976 v Montrealu zvítězila v desetiboji.

Caitlyn Marie Jenner, née William Bruce Jenner le à Mount Kisco, dans l'État de New York, est une animatrice américaine de télévision, qui a été athlète masculin spécialiste du décathlon dans les années 1970. Bruce Jenner, médaillé d'or lors des Jeux olympiques d'été de 1976, a amélioré trois fois consécutivement le record du monde de la discipline de 1975 à 1976.


Děj.

Alex Macková je obyčejná dospívající dívka žijící se svými rodiči, Georgem a Barbarou a starší sestrou Annie, ve městě Rajské Údolí. Během návratu domů po svém prvním dni na nižší střední škole (Junior High School; ekvivalent českého 2. stupně základní školy), ji téměř přejede náklaďák z místní chemičky a vylije se na ni přísně tajná chemická látka GC-161. Brzy zjistí, že jí tato látka dala zvláštní schopnosti, mezi něž patří telekineze, schopnost metat elektrické výboje z prstů a schopnost přeměnit se do kapalné formy. Nicméně, její schopnosti dokážou být nepředvídatelné (například když její pokožka začne jasně zářit, když je nervózní). Alex se svěří jen své sestře Annie a svému nejlepšímu kamarádovi Rayovi a na jejich radu se rozhodne utajit své schopnosti přede všemi ostatními, včetně svých rodičů.  Na konci čtvrté řady seriálu se podaří lidem z chemičky odhalit, že dítě zasažené chemikálií GC-161 je Alex. Poté co je osvobozena a Daniella Atronová (ředitelka a majitelka chemičky v Rajském Údolí) je zatčena, dá otec Alex látku pro neutralizaci účinků GC-161, ale seriál končí otevřeně bez vysvětlení jestli Alex látku použila. Jeden z tvůrců seriálu, Ken Lipman, v roce 2012 prozradil, že Alex přípravek pro odstranění svých schopností nikdy nepoužila.

Produkce.

Vznik.

Seriál napsali Thomas W. Lynch a Ken Lipman. Nápad na příběh o dítěti, které kvůli chemické nehodě získá nadpřirozené schopnosti, dostal Lipman ve svém dětství. Inspirací mu byl jeho otec, jaderný fyzik, který skladoval radioaktivní materiál doma v garáži. Hlavní postava měla být původně chlapcem, ale po prodání seriálu Nickelodeonu byla změněna na dívku.

Natáčení.

Seriál se natáčel ve městě Valencia v Kalifornii a v Santa Clarita Valley. Scény na nižší střední škole (Junior High School) se natáčely na Základní škole Charlese Helmerse (Charles Helmers Elementary School) a na Základní škole Jamese Fostera (James Foster Elementary School) a scény z vyšší střední školy (Senior High School) jsou situovány v Castaic Middle School.

Knižní série.

Souběžně s vysíláním seriálu byla vydána také knižní série pro mladé čtenáře. Příběh knih je nezávislý na televizním seriálu s výjimkou první a poslední knihy v sérii, které odpovídají jeho začátku a konci.

Tajuplný svět Alex Mackové (v anglickém originále The Secret World of Alex Mack) je americký dětský televizní seriál vysílaný poprvé na Nickelodeonu od 8. října 1994 do 15. ledna 1998.

Les Incroyables Pouvoirs d'Alex ("") est une série télévisée américaine de science fiction et fantastique en 78 épisodes de 22 minutes, créée par Ken Lipman et et diffusée entre le et le sur Nickelodeon.


Mistrovství světa ve fotbale 2014 – skupina H

Groupe H de la Coupe du monde de football 2014

Týmy.

"Poznámka: Žebříček z října 2013 byl použit pro určení nasazení při konečném pořadí losování skupin na Mistrovství světa. Žebříček z června 2014 ukazuje aktuální pořadí mužstva ve světovém žebříčku FIFA."

Tabulka.

"Všechny časy zápasů jsou v SELČ."

Zápasy.

Belgie vs Alžírsko.

Obě mužstva se spolu utkala v předchozích dvou utkáních a obě tyto utkání byly přátelské. Naposledy se spolu střetly v roce 2003, kdy Belgie vyhrála 3:1.  Favorizovaná Belgie považovaná za černého koně šampionátu 2014 se v prvním zápase s Alžírskem natrápila. Dlouhou dobu prohrávala 0:1 a herně byla nevýrazná. Obrat v utkání se zdařil až po vystřídaní Romela Lukaka, který se neprosadil, nahradil jej Marouane Fellaini, hráč Manchesteru United, kde neměl příliš podařenou sezonu 2013/14. V zápase s Alžírskem se dokázal gólově prosadit, jeho branka hlavou načala obrat, který dokonal Dries Mertens.

Rusko vs Jižní Korea.

Oba týmy se spolu utkaly pouze v jednom utkání a to v přátelském utkání v roce 2013, kdy Rusko gólem Dmitrije Tarasova zvítězilo 2:1.  Zápas Ruska s Jižní Koreou skončil remízou 1:1. Brankář Igor Akinfejev vyrobil minelu, která znamenala vedení soupeře. Střelu mířící přímo na něj si srazil do sítě. Rusové stačili pouze vyrovnat.

Belgie vs Rusko.

Oba týmy se spolu střetly v osmi zápasech (včetně zápasů hraných s dřívějším mužstvem Sovětského svazu), včetně čtyř zápasů na Mistrovství světa. Na MS v roce 1970 porazilo SSSR družstvo Belgie v základní skupině 4:1, v roce 1982 zvítězilo opět mužstvo SSSR, když v druhé fázi skupin zvítězilo 1:0, následující mistrovství v roce 1986 oplatila Belgie porážku Sovětskému týmu a zvítězila v osmifinále 4:3 po prodloužení a konečně v roce 2002 porazila v základní skupině Belgie výběr Ruska 3:2. Naposledy se obě mužstva utkala při přátelském zápase v roce 2010, kde dvěma góly rozhodl zápas belgický útočník Romelu Lukaku.  Belgie vyhrála i svůj druhý zápas na turnaji, což jí zajistilo definitivu postupu do osmifinále. Vítězný gól vstřelil mladý reprezentant Divock Origi, který se dostal na hřiště v průběhu druhého poločasu (byla to jeho první branka za belgické A-mužstvo, před mistrovstvím měl na svém kontě navíc pouze dva přípravné zápasy). Romelu Lukaku byl stejně jako v prvním zápase proti Alžírsku střídán, aniž by se prosadil.

Jižní Korea vs Alžírsko.

Obě mužstva se spolu utkala pouze v jenom utkání a to v přátelské zápase v roce 1985, kde zápas lépe zvládla Korea a zvítězila 2:0.  Gólově bohaté střetnutí. Alžírsko začalo velmi aktivně a v prvním poločase soupeře výrazně přehrávalo, nasázelo mu tři branky. Jihokorejci ožili až ve druhé půli, kdy se dokázali i oni střelecky prosadit.

Jižní Korea vs Belgie.

Obě mužstva se spolu utkala v předchozích dvou zápasech, včetně dvou základních skupin Mistrovství světa (1990: Jižní Korea 0:2 Belgie; 1998: Jižní Korea 1:1 Belgie). Jejich poslední střetnutí se uskutečnilo v roce 1999, kde šlo o přátelské utkání, které Belgie zvládla výsledkem 2:1. Oba stávající trenéři Marc Wilmots a Hong Mjong-po hráli proti sobě jako hráči na Mistrovství světa 1998.  Před tímto zápasem měli Belgičané jistotu postupu, kouč Wilmots si proto mohl dovolit značně obměnit sestavu, na hřiště se tak poprvé dostalo několik nových hráčů (i když to bylo i částečně vynucené některými zraněními, např. Vermaelena, Kompanyho, Witsela). Jižní Korea měla ještě šanci na postup, ale nepříliš velkou. Na konci prvního poločasu skočil Steven Defour oběma nohama na holeň Kim Šin-uka a byl vyloučen, ale hru Belgie to téměř nepoznamenalo, i tak se dostávala do šancí. Utkání rozhodl v 78. minutě Jan Vertonghen, který dorazil do sítě vyraženou střelu Divocka Origiho. Belgie získala poprvé na MS v základní skupině plný počet 9 bodů, Jižní Korea skončila na čtvrtém místě a byla vyřazena.

Alžírsko vs Rusko.

Oba týmy se spolu střetly pouze v jednom zápase (v době za Sovětského svazu) a to v přátelském utkání v roce 1964, kdy zápas skončil shodně 2:2.  V zápase Alžírska s favorizovaným Ruskem se zrodila remíza 1:1, vyrovnávající gól na konečných 1:1 vstřelil hlavou Alžířan Islám Slimaní po špatném odhadu ruského brankáře Akinfejeva, remíza znamenala historicky první postup Alžírska do osmifinále MS na úkor Ruska.

Skupina H Mistrovství světa ve fotbale 2014 byla jednou z osmi základních skupin tohoto šampionátu. Nalosovány do ní byly celky Belgie, Alžírska, Ruska a Jižní Korey.

Le groupe H de la Coupe du monde de football de 2014, qui se dispute au Brésil du 12 juin au, comprend quatre équipes dont les deux premières se qualifient pour les huitièmes de finale de la compétition.


Titulatura.

Označení manželky panujícího krále je královna manželka. Královna manželka zároveň s manželovým nastoupením do úřadu získává v evropských monarchiích ženské tituly svého manžela. Manžel panující královny ovšem zpravidla automaticky postavení „krále manžela“ (tedy, že by mohl automaticky užívat titulů své panující ženy). V minulosti bylo v Evropě obvyklejší pro manžela panující královny, že se sám stal panujícím králem (např. Filip II. Španělský v Anglii, Antonín Bourbonský-Vendôme v Navarrsku, Ferdinand Sasko-Cobursko-Gothajský v Portugalsku, ad.) nebo skutečně jen manžely královen (František Španělský). Dnes se zpravidla manželé panujících královen označují jako princové manželé (kteří titul krále nesmějí užívat).  V některých monarchiích (např. muslimských apod.), kde existovala polygamie (Maroko, Thajsko ad.), se počet králových manželek lišil. Současný marocký král Mohammed VI. zrušil tuto tradici a jeho manželka, Lalla Salma byla povýšena do šlechtického stavu a nosí titul princezny. Předtím v Marockém království takový titul neexistoval. V Thajsku musejí být král i královna královského rodu, zatímco ostatním královnám je titul pouze propůjčen. Také v jiných kulturních oblastech se mohou tradice lišit (Zulu, Jorubové aj.).

Role královny manželky.

Obvykle manželky panovníků nedisponují mocí "per se", a to ani když jejich postavení rozeznává ústava nebo jiná norma. Nicméně královna manželka po smrti krále (královna vdova nebo královna matka) získával moc skrze roli regentky v době nezletilosti jejího dítěte, následníka trůnu:  Vedle těchto příkladů existují také případy královen manželek, coby ambiciozních státnic, které někdy neoficiálně patřily mezi nejbližší a nejdůvěrnější poradce panovníka, např. císařovna Zita, manželka císaře rakouského, krále českého a uherského, Karla I. V některých případech královna manželka dokonce disponovala podobnou mocí vedle trůnu svého manžela, jako např. Marie Luisa Parmská, manželka Karla IV. Španělského nebo Alexandra Fjodorovna Ruská, manželka Mikuláše II.

Královna manželka (anglicky "Queen consort", španělsky "Reina consorte") je označení pro manželku panujícího panovníka (jako oficiální označení této pozice se užíval či užívá nově v některých monarchiích – výraz je prvně doložen roku 1765 v angličtině – které potřebovaly jasněji vymezit koncepty nepanující manželky krále a panující královny). Královna manželka obvykle získává ženský ekvivalent manželových titulů, ovšem nenáleží jí politická ani vojenská moc panovníka.

Une reine consort est l'épouse d'un roi régnant (ou une impératrice consort dans le cas d'un empereur). Elle partage généralement le rang et le statut social de son mari. Historiquement, une reine consort ne détient pas les pouvoirs politiques et militaires du roi. Par opposition, une reine régnante est une reine à part entière, dotée de tous les pouvoirs d'un monarque et qui le plus souvent est devenue reine en héritant du trône à la mort du précédent monarque.


Život.

Pocházela z rodiny vesnického kováře, který zemřel krátce po jejím narození. Nechodila do školy, už od dětství pracovala jako služebná. Od čtrnácti let žila v Londýně, jejím milencem byl zámožný šlechtic sir Harry Fetherstonhaugh, s nímž měla dceru Emmu. Sir Harry se přestal o Emmu starat vyhostil ji ze svého sídla. Emma se vrhla do náruče Charlese Grevilla. Ten se postará o ni i o její dceru. Pohybovala se v uměleckém světě jako tanečnice a zpěvačka, představovala v živých obrazech hrdinky antické mytologie. Jako modelku ji využívali přední malíři: Joshua Reynolds, George Romney, Élisabeth Vigée-Lebrun. V roce 1791 se provdala za Grevilleova strýce, archeologa a britského vyslance v Neapoli Williama Hamiltona, který byl o 35 let starší. Byla hvězdou neapolské společnosti, okouzlila i Goetha, přátelila se s královnou Marií Karolinou a využila svého vlivu například k tomu, aby neapolská vláda poskytla Angličanům podporu před bitvou u Abukiru. V roce 1793 se seznámila s admirálem Nelsonem a navázala s ním bouřlivý milostný vztah, který pokračoval i po návratu Hamiltonových do Anglie a vyústil v narození dcery Horatie. V roce 1803 zemřel William Hamilton a v roce 1805 padl v bitvě u Trafalgaru Horatio Nelson. Ačkoli ve své závěti Nelson žádal, aby se stát o paní Hamiltonovou postaral, vláda jí odmítla vyplácet penzi vzhledem k nelegitimní povaze jejich vztahu. Hamiltonová upadla do bídy a stala se alkoholičkou. Zemřela na infekci měňavkou úplavičnou ve Francii, kam prchla před anglickými věřiteli, ve věku nedožitých padesáti let.  Lady Hamiltonová je hrdinkou románů Alexandre Dumase staršího "Hrdina nilský" a "Paměti milostnice", o jejím životě vznikly filmy "The Romance of Lady Hamilton (1919)" (titulní role Malvina Longfellow), "Lady Hamiltonová (1921)" (titulní role Liane Haid), "The Divine Lady (1929) / Nekorunovaná královna" (titulní role Corinne Griffith), "Lady Hamiltonová (1941)" (titulní role Vivien Leighová) a "Lady Hamiltonová (1968)" (titulní role Michele Mercierová).

Emma, lady Hamiltonová (narozena jako "Amy Lyonová" asi 26. dubna 1765, Ness, Cheshire – 15. ledna 1815, Calais) byla manželka britského diplomata Williama Hamiltona a milenka admirála Horatio Nelsona. Jako proslulá kráska své doby byla námětem četných výtvarných děl.

Lady Hamilton, née Amy Lyons le à, près de Neston, dans le Cheshire (Angleterre) et morte le à Calais (France), est connue pour son destin exceptionnel (d'une enfance modeste à la bonne société britannique, et au faste de la Cour de Naples).


Klubová kariéra.

Akinfejev je odchovancem celku CSKA Moskva, v profesionálním fotbale debutoval v roce 2003 a od té doby v klubu stále působí. S CSKA získal řadu trofejí, mj. v ruské lize, ruském poháru a také v Poháru UEFA v sezóně 2004/05.

Reprezentační kariéra.

Igor Akinfejev debutoval v A-mužstvu Ruska v roce 2004.  V kvalifikačním utkání proti Černé Hoře 27. března 2015 byl Akinfejev krátce po začátku utkání (20. sekunda hry) zasažen do hlavy světlicí odpálenou z tribuny domácího sektoru a byl odvezen na vyšetření do nemocnice. Rozhodčí Deniz Aytekin po půlhodině prodlevy nechal pokračovat ve hře, ale nakonec v 67. minutě zápas za stavu 0:0 ukončil kvůli potyčkám hráčů a nepokojům na tribunách. Podle týmového lékaře utrpěl Akinfejev otřes mozku a popáleniny.

EURO 2004.

Zúčastnil se EURA 2004 v Portugalsku jako třetí brankář (vyřazení Ruska v základní skupině).

EURO 2008.

Představil se na EURU 2008 v Rakousku a Švýcarsku (zde již v roli brankářské jedničky). Svýmy výkony pomohl sborné k postupu do semifinále turnaje.

EURO 2012.

Na evropském šampionátu EURO 2012 v Polsku a na Ukrajině neodchytal ani jeden zápas v základní skupině A, po níž se ruský tým rozloučil s turnajem (jednotkou v bráně byl Vjačeslav Malafejev).

MS 2014.

Italský trenér Ruska Fabio Capello jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, spolu s ním byli nominováni brankáři Jurij Lodygin ze Zenitu Petrohrad a Sergej Ryžikov z Rubinu Kazaň. V prvním zápase základní skupině H proti Jižní Koreji vyrobil minelu, která znamenala vedení soupeře. Střelu mířící přímo na něj si srazil do sítě. Rusové stačili pouze vyrovnat na konečných 1:1. Ve druhém utkání proti Belgii (porážka 0:1) inkasoval gól těsně před koncem v 88. minutě z kopačky Divocka Origiho. V posledním zápase proti Alžírsku nedůrazně vyběhl proti centrovanému míči a útočník soupeře Islám Slimaní hlavičkoval do opuštěné brány (vstřelil gól na konečných 1:1). Akinfejev byl před inkriminovanou situací oslepován zeleným laserovým paprskem z hlediště, na což si ruská výprava stěžovala. Rusko obsadilo se dvěma body nepostupové třetí místo ve skupině.

EURO 2016.

Trenér Leonid Sluckij jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii, kde Rusko obsadilo se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo v základní skupině B. Akinfejev odchytal na turnaji všechny tři zápasy svého týmu ve skupině.

Igor Vladimirovič Akinfejev (rusky Игорь Владимирович Акинфеев; * 8. dubna 1986, Vidnoje, Sovětský svaz) je ruský fotbalový brankář a reprezentant, který hraje za klub CSKA Moskva. Účastník EURA 2004, EURA 2008, EURA 2012, EURA 2016 a Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Igor Vladimirovitch Akinfeïev (en ), né le à Vidnoïe, est un footballeur international russe évoluant au poste de gardien de but pour le CSKA Moscou, dont il est le capitaine et le joueur le plus capé.


Počátky.

Ivan Rakitić se narodil 10. března 1988 v Rheinfeldenu, nacházejícím se ve švýcarském kantonu Aargau, chorvatským rodičům. Vyrůstal v blízké obci Möhlin. Jeho otec Luka je společně se svou rodinou původně z vesničky Sikirevci, nacházející se právě v Chorvatsku. Matka má pak kořeny v bosenském městě Žepče, je tedy bosenská Chorvatka. Má jednoho staršího bratra, Dejana, jehož jméno nalezneme na hráčově pravé paži. Společně s otcem byli oba aktivními fotbalisty a s takovým zázemí tedy není překvapením, že se Rakitić zajímal o stejnou životní cestu, a to už od raného věku, kdy si teprve plnil základní školní docházku. Jakmile ji dokončil, začal se soustředit na svou sportovní kariéru, až si jej v 16 letech všimli přední evropští skauti, kteří obdivovali jeho mladý potenciál. Sám hráč se však se svou rodinou rozhodl zůstat v Basileji, kde dal přednost častějším startům v nižší lize. Své dětství strávil a první fotbalové krůčky tedy udělal ve Švýcarsku.

Klubová kariéra.

FC Basilej.

Po krátkém čase v juniorských výběrech si Rakitić připsal svůj soutěžní debut za áčko 29. září roku 2005 v utkání tehdejšího Poháru UEFA (dnešní Evropské ligy UEFA) proti NK Široki Brijeg. V lize si odbyl premiéru až 15. dubna dalšího roku v duelu s Neuchâtelem Xamax. Ačkoliv se jednalo o jediné dva zápasy, které si ve své první sezóně v kádru prvního týmu Basileje odbyl, v té nadcházející už byl stabilním členem se 33 starty ve Swiss Super League a 11 brankami v nich vstřelenými. K tomu si pak připsal 9 zápasů v rámci Poháru UEFA a nakonec z toho byla cena pro nejlepšího mladého hráče švýcarské nejvyšší soutěže v ročníku 2006/07. Za svou úchvatnou trefu v utkání proti FC St. Gallen si k tomu vysloužil trofej za švýcarský gól roku a rovněž byl u triumfu ve švýcarském poháru.

FC Schalke 04.

Po úchvatném představení kolem něj znovu začaly kroužit evropské velkokluby, mezi nimiž nakonec zvítězilo německé FC Schalke 04. To poslalo do Švýcarska 5 milionů eur a 22. června 2007 se Rakitić stal jeho hráčem. Debutový start zaznamenal 21. července téhož roku v zápase posledního ročníku ligového poháru proti Karlsuhe. V rámci dnes již neexistujícího DFB-Ligapokalu si pak Ivan zahrál zbylé dva zápasy a Die Königsblau se stali finalisty. Dne 5. srpna si pak v klání s Eintrachtem Trier v prvním kole DFB-Pokalu (německého národního poháru) připsal první branku a podílel se tak na venkovní výhře 9:0. O pět dní později jej tehdejší kouč celku z Gelsenkirchenu, Mirko Slomka, poslal jako náhradníka do úvodního klání s úřadujícím mistrem ze Stuttgartu, které skončilo remízou 2:2. Po pouhých sedmi minutách na hřišti právě nadějný Chorvat vstřelil onu rozhodující branku, která pro něj byla první v Bundeslize.  Dojem na sobě zanechal hned 15. září, když dal jediný gól Schalke v zápase s Bayernem Mnichov, který skončil 1:1. O tři dny později si Rakitić zahrál vůbec poprvé Ligu mistrů, a to v utkání proti Valencii. Netopýři (Valencia) sice vyhráli 1:0, nicméně talentovaný záložník si zahrál v celkem 7 duelech tehdejšího ročníku nejprestižnějšího klubového turnaje v Evropě a hlavně v domácím měření sil s londýnskou Chelsea FC ve skupinové fázi byl hodně vidět. Počet startů mohl navíc být ještě větší, kdyby nebyl se svým tehdejším spoluhráčem Mladenem Krstajićem spatřen v nočním klubu v ten samý den, ve který nešli na trénink. Proti norskému Rosenborgu Trondheim si tak nezahrál. Následně však pomohl k historickému postupu do čtvrtfinále přes FC Porto, které Němci porazili až po penaltách. To si však Rakitić nezahrál kvůli zranění kotníku, které jej vyřadilo na měsíc. Schalke pak bylo vyřazeno Barcelonou.  Po svém návratu se objevil ve výborném formě a na výhře 3:0 nad VfL Bochum se podílel gólem a dvěma asistencemi. Díky zisku tří bodů Schalke skončilo třetí a v dalším roce si opět zahrálo UEFA Champions League. Skvělým výkonem se blýskl i v dalším kole, kde na modrobílé čekal Eintracht Frankfurt a v němž nahrával již jmenovanému Krstajići na jediný gól. Celkem pak ve 29 zápasech dal Rakitić 3 góly a 10 asistencí. Nadcházející ročník začal pro Chorvata také dobře, když nahrával na 2 ze 3 zásahů v zápase s Hannoverem.

Sevilla FC.

V zimním přestupovém období sezóny 2010/11, přesněji 28. ledna, podepsal smlouvu se Sevillou, které se na 4,5 roku upsal za 2,5 milionu eur. Okamžitě po svém příchodu zamířil Rakitić do úvodní jedenáctky a premiéru si zahrál už 6. února v klání s Málagou. V dalším utkání, proti Racingu de Santander, si dal vlastní gól, avšak v následujícím kole vyrovnal tuto nelichotivou bilanci prvním zásahem v dresu Los Nervionenses a to do sítě Hérculesu. Kvůli zlomené noze pak zmeškal poslední 4 zápasy sezóny a na začátku odstavce zmíněný ročník zakončil se 13 zápasy, ve kterých byl pokaždé členem základní sestavy.  I v nadcházející sezóně byl důležitým členem A-týmu a díky změnám na trenérském postu došlo ke změně i na pozici na hřišti. Marcelino, jehož posléze nahradil Míchel, začal Rakitiće stavět jako defenzivního záložníka, na rozdíl od Gregoria Manzana, který blonďatého plejera stavěl do více ofenzivní role. Ročník s označením 2011/12 zakončil s 39 starty, 6 asistencemi a jedinou brankou, kterou dal v duelu španělského poháru. V La Lize se tehdy vůbec jedinkrát střelecky neprosadil.  Následující rok začal gólovou asistencí v zápase s Getafe CF. Další si připsal 12. září při výhře 1:0 nad Realem Madrid, kterou zařídil Piotr Trochowski. První gól sezóny vsítil v 5. kole Deportivu de La Coruña. V sevillském derby dal Raktić na jaře roku 2013 hned dvě branky a to v úvodních 20 minutách. Celkem se tak do brány Realu Betis trefil už potřetí, poprvé tomu bylo na podzim v té samé sezóně, kdy Rojiblancos zvítězili 5:1. Další dva zásahy zaznamenal v duelu s Realem Sociedad, jeden z nich však byl vlastní, čímž anuloval vedení 1:0, které svým spoluhráčům sám zařídil. Na konci sezóny z toho pak bylo 42 startů a 12 gólů, 3 z nich v Copa del Rey. K tomu pak Chorvat rozdal 10 asistencí a vytvořil na stovku šancí, čímž se stal čtvrtým nejlepším hráčem v celé Evropě.  Na počátku jeho poslední sezóny v Seville jej kouč Unai Emery jmenoval kapitánem a už od začátku byl klíčovým prvkem jeho kádru. 14. září se hokejovým skóre 1+1 snažil o zvrácení prohry 2:3 nad Barçou. V posledních dvou zápasech devátého měsíce roku vstřelil Rakitić dva góly Rayu Vallecanu, které nakonec prohrálo 1:4, a dal jedinou asistenci při remízovém klání se San Sebastianem, jež skončilo 1:1. Závěr října pak znovu ovládl a to celkem 4 brankami ve 3 zápasech - jednou se prosadil do sítě Freiburgu (2:0) a Almeríe (2:1) a dvakrát snížil drtivou porážku 3:7 od Realu Madrid. V listopadu zaznamenal 3 asistence - 1 ve venkovním klání s Espanyolem (1:3) a 2 v domácím derby s Realem Betis (4:0). V posledním utkání prosince a zároveň první poloviny sezóny si pak připsal další gólovou nahrávku při výhře 2:1 nad Villarrealem a pomohl svému celku po nepříliš vydařeném vstupu do soutěže "přezimovat" v nejlepší desítce. O jeho služby pak začal být znovu zájem mezi špičkovými evropskými celky.  V prvním utkání roku 2014 vstřelil jednu branku při výhře 3:0 nad Getafe a v průběhu ledna stihl takové dát<nowiki> </nowiki>ještě dvě - jednu do sítě Atlética a druhou do sítě Levante. Právě proti valencijskému klubu pak nedal penaltu, ovšem i přesto nakonec bral ocenění pro hráče měsíce. Na svou dobrou formu navázal i mezi únorem a květnem. Dvě přihrávky vedoucí ke gólu například rozdal v úvodním pohárovém klání druhého vyřazovacího kola playoff proti NK Maribor, které skončilo 2:2. V zápase s „Bílým baletem“ pak elegantním způsobem přešel přes Pepeho a nahrál na vítěznou branku na 2:1. V prvním zápase semifinále Evropské ligy nahrával na jeden ze dvou gólů Andalusanů a díky výsledku 3:3 postoupil přes Valencii do finále, v němž se stal nejlepším hráčem na hřišti jako vůbec první kapitán vítězného týmu. Zároveň se pak Rakitić dostal i do týmu sezóny a to jak v této evropské soutěži, tak v té domácí, kde se objevil i v nejlepší jedenáctce 1. kola. Svůj poslední ročník u výběru ze stadionu Ramóna Sáncheze Pizjuána zakončil s 15 góly a 17 asistencemi.

FC Barcelona.

16. června roku 2014 pak byla oznámena dohoda s FC Barcelona, kam přestoupil na pět let za blíže nespecifikovanou částku, podle spekulací pohybující se kolem 15 milionů eur. S Barcelonou vyhrál v sezóně 2014/15 treble, čili titul v Lize mistrů, Primera División a španělském poháru.

Reprezentační kariéra.

Až do výběru U21 reprezentoval Rakitić Švýcarsko, nicméně pak se rozhodl pro Chorvatsko, kam jej poprvé povolal trenér Slaven Bilić. Ten mu umožnil navléci dres seniorského mančaftu poprvé 8. září roku 2007 v Záhřebu při zápasu kvalifikace na Euro 2008 proti Estonsku. Při svém nástupu na trávník z pozice náhradníka se dočkal vřelého přijetí od fanoušků. V následujícím mezinárodním klání dal svůj první gól a to Andoře při výhře 6:0. Rok 2007 završil s pěti starty za mužský tým, čtyři z nich byly soutěžními.  Na počátku května 2008 se pak dostal do sestavy pro Mistrovství Evropy ve fotbale 2008, kde byl druhým nejmladším hráčem. Svůj první zápas na turnaji si zahrál proti Německu a právě jeho střela skončila na tyči a posléze před Ivicou Olićem, který ji doklepl do brány a postaral se tak o důležité vítězství 2:1. Kolegy v záložní řadě mu dělali Luka Modrić a Niko Kranjčar. Ačkoliv byl Rakitić ve čtvrtfinále s Turky hodně aktivní, nedal jednu ze tří penalt Chrovatů a měl tak podíl na vyřazení.  Na Mistrovství světa v roce 2010 Vatreni nepostoupili, jelikož ve skupině skončili třetí. V kvalifikaci sehrál Ivan 10 zápasů, ve kterých se třikrát zapsal mezi gólové střelce. 15. října roku 2008 dal hned dvě branky Andoře, která nakonec odešla se čtyřgólovým přídělem. 5. září dalšího roku pak rozhodl o výhře 1:0 nad Běloruskem.  Po účasti v kvalifikačním procesu na EURO 2012 se dostal i do nominace na závěrečný turnaj, kam Chorvaté dostali do skupiny C Španělsko, Itálii a Irsko. Po úvodních dvou kolech měli Balkánci 4 body a šli na obhájce z Pyrenejského poloostrova. V Gdaňsku platil 88 minut bezbrankový stav, než o těsném vítězství La Rojy Jesús Navas. Po zhruba hodině hry však měl Rakitić skvělou šanci, když jej skvělým passem nalezl Modrić. Pokus hlavou uvnitř vápna nakonec lapil Iker Casillas. I přes toto nevyužití jasné gólové příležitosti byl nejaktivnějším hráčem Chorvatska s 53 dotyky, 6 centry do vápna a 2 střelami.  Po vynechání světového šampionátu 2010 v Jižní Africe nechyběla chorvatská reprezentace, tentokrát pod vedením Nika Kovače, na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Tam se kvalifikovala po evropské baráži, kde vyřadila Island. Ještě v základních skupinách dal Rakitić jednu branku a to z přímého kopu 12. října roku 2012 v aréně Philipa II. v Makedonii. Na samotném turnaji pak odehrál všechny tři zápasy proti domácí Brazílii (porážka 1:3), Kamerunu (výhra 4:0) a Mexiku (prohra 1:3). Chorvaté byli vyřazeni již v základní skupině A.

Osobní život.

V dubnu roku 2013 se Rakitić oženil po dvouletém vztahu s Raquel Mauriovou a v červenci se jim narodila dcera Althea.

Ivan Rakitić (* 10. března 1988, Rheinfelden, Švýcarsko) je chorvatský fotbalový záložník a reprezentant, který v současné době působí v klubu FC Barcelona. Rakitić je stříbrným medailistou z Mistrovství světa 2018.

Ivan Rakitić, né le à Rheinfelden dans le canton d'Argovie (Suisse), est un footballeur international croate qui évolue au poste de milieu de terrain au FC Barcelone.


Vznik a původní význam.

Existuje několik teorií, jak samotný pojem hipster vznikl. Termín nejspíše pochází z prostředí bílých amerických jazzových hráčů 40. let, kdy slovo „hip“ popisuje milovníky rostoucí jazzové scény. Nebo vzešel ze západoafrického slova „hipi“, což znamená „otevřít někomu oči“. Další možností je, že slovo hipster bylo odvozeno z anglického výrazu pro kyčel – hip, kdy jazzoví umělci leželi na boku (kyčli) a kouřili opium. Howard Becker v roce 1963 zveřejnil výsledky své studie, v nichž popsal jejich subkulturu a identifikoval dvě skupiny: „hips“ a „squares“. První z nich šli proti masám, hráli co chtěli, dávali najevo svou nadřazenost a pohrdání mainstreamem a ostatními lidmi, především komerčním publikem. Druhá skupina se přizpůsobila komerčním tlakům a hrála to, co si publikum žádalo.  Podobně Ned Polsky v polovině 60. let zkoumal beatniky z Greenwich Village a kromě uvedených dvou termínů popsal ještě třetí kategorii nazvanou „hipster“. Mělo jít o člověka, který sdílel zaujetí beatniků pro drogy a jazz, ale při tom se dokázal projevit i jako „hip“.  Spisovatel Norman Mailer popsal v roce 1957 ve své eseji "Bílý černoch" hipstera jako „nihilistického bohéma a utlačovaného černocha“.  O hipsterech se lze dočíst i v knize Williama S. Burroughse "Feťák" z roku 1953 či dalším beatnickém díle "Kvílení" od Allena Ginsberga (1956).

Současné pojetí.

Od 90. let se termín hipster začal používat v trochu odlišném pojetí, které přetrvává dosud. V české společnosti je tímto slovem často nazván mladistvý jedinec s vyhraněným stylem života, jednání a oblékání, který se snaží působit originálně a přesto pouze kopíruje předchozí vzory, kteří s daným originálním prvkem přišli o několik let dříve, a tím opět zapadá do stáda běžnosti. Toto pojetí hipsterů není úplně správné, nicméně je rozšířeným pojmem.  V současnosti lze takzvaného hipstera velice jednoduše identifikovat od nehipstera, a to jednak podle vzhledu, ale také podle stylu života. Hipsterská móda zahrnuje často brýle s průhlednými i nedioptrickými skly v těžkých černých obroučkách, upnuté kalhoty jak u žen, tak u mužů, flanelové košile a stará saka, která často vytvářejí rádoby otrhaný umělecký vzhled, nebo kšandy. Ve vlasových sestřizích se často objevuje typ „štětec“ – ofina a vyholené části hlavy „na ježka“ zejména v okolí uší. Časté jsou obří vlněné čepice i v teplejších obdobích. Hipsteři většinou studují, nejčastěji humanitní vědy, a často se zdržují v kavárnách, na vernisážích, výstavách, koncertech širší veřejnosti neznámých smoothjazzových saxofonistů, graffiti soutěžích a podobných neběžných místech. Stejně jako u lidí, kteří se řadili k původním hippies, i pro hipstery je typický mladý věk maximálně do 30 let (případně ve věkovém rozpětí dvacátníků a třicátníků) a nemanželský život.

Obměny termínu.

Mipster.

Mipster, tedy jakýsi „muslimský hipster“, je člověk, který zapadá do soudobé kategorie hipsterů, k tomu však vyznává islámskou víru. V rovině módy tedy patří k oblečení mipsterské dívky i hidžáb.

Nipster.

Nipster či „nazi-hipster“ je termín spojující nacionalismus s urbánní módou hipsterů. Jde o hledání nové image krajně pravicového hnutí (neonacismus) pronikáním do městských subkultur. Ve stylu oblékání jde o posun od tzv. „bomberů“ a holých hlav k úzkým kalhotám a plnovousům.

Hipster je termín označující příslušníka společenské subkultury. Jedná se o osobu ve věkovém rozpětí dvacátníků a třicátníků, která si zakládá na tom, že je nezávislá v myšlení, odívání i případné tvorbě. Často přejímá nejnovější trendy v hudbě, módě i dalších kulturních aspektech. Díky tomu je tato subkultura názorově i vzhledově konzistentní.

Hipster désigne une personne ou une sous-culture définie par le stéréotype de jeunes adultes résidant principalement dans des quartiers gentrifiés.


Biografie.

V roce 1994 založili Benjamin Buss, Manfred Bersin, Björn Lorson, Christian Zimmer a Frederic Lesny kapelu s názvem Flowing Tears and Withered Flowers. Björn Lorson z kapely odešel o rok později. Pod svým prvním jménem nahráli v roce 1995 demo s názvem "Bijou" a poté dvě studiová alba: "Swansongs" (1996) a "Joy Parade" (1998). Na nahrávce "Swansongs" zastával mužské vokály Manfred Bersin. Později, roku 1999, vyšlo i EP jménem "Swallow". Avšak, po vydání EP "Swallow" kapela zkrátila své jméno na "Flowing Tears".  Roku 2000 vychází album "Jade", které produkoval Waldemar Sorychta (Tiamat, the Gathering, Samael, Moonspell). Po vydání následovalo turné, kdy Floeing Tears dělali předkapelu i My Dying Bride a The Gathering. Dále kapela předskakovala i na turné kapele Therion a tak, i díky množství navštívených festivalů, vešla ve známost po celé Evropě.  S vydáním alba "Serpentine" v roce 2002 kapela navazovala na práci, kterou vynaložila na albu "Jade", zrychlováním tempa písní a přidáváním méně melancholického zvuku skladeb. Následovalo společné turné s kapelami Tiamat a Moonspell. Poté, co vyšlo "Serpentine", kapelu opustila zpěvačka Stefanie Duchêne (na jaře 2003) kvůli osobním důvodům. Novou vokalistkou se tak stala Helen Vogt, která s kapelou zpívá dosud. S Helen zanedlouho skupina vydala již páté studiové album "Razorbliss", které tak mělo podobný zvuk jako album "Serpentine", částečně i díky podobnosti Helenina hlasu s hlasem Stefanie.  V dubnu a květnu 2004 vyjela kapela na turné se skupinou After Forever.  20. října 2004 (sedm měsíců po vydání "Razorbliss") potkala Flowing Tears tragédie: při autonehodě zemřeli dva zakládájící členové kapely, Björn Lorson a Cristian Zimmer, který v té době se skupinou stále hrál.  Po dlouhé odmlce, v říjnu 2008, bylo nahráno další album: "Thy Kingdom Gone". Obal, jakožto i celkovou grafiku alba, má na svědomí Seth Siro Anton, umělěc, který pracoval i pro Moonspell, Soilwork či Paradise Lost.  Nyní si skupina dává pauzu (částečně z rodinných důvodů členů a i proto, že Benjamin s Davidem se věnují spíše hraní v Powerwolf). Helen Vogt v březnu 2014 oznámila, že "Thy Kingdom Gone" by mohlo být posledním albem kapely, a to i přes to, že o rok dříve zveřejnila na svém Facebooku, že by jednoho dne ráda s Flowing Tears vydala další album.

Diskografie.

Na albech, vydaných do roku 1999 včetně, je skupina uvedena jako Flowing Tears & Withered Flowers.

Flowing Tears byla německá gothic metalová skupina. Původní jméno této kapely bylo Flowing Tears & Withered Flowers, které použili pouze pro pár prvních nahrávek.

Flowing Tears est un groupe de metal gothique allemand. Le groupe s'appelle initialement Flowing Tears and Withered Flowers à la sortie du premier album. Après la sortie de l'EP "" en 1999, le groupe abrège son nom pour Flowing Tears. Le groupe se met en pause d'après le statut de sa page Facebook en janvier 2013 ; Helen Vogt espère pouvoir de nouveau enregistrer un album avec le groupe dans les années à venir. Cependant, elle annonce en mars 2014 que "Thy Kingdom Gone" sera le tout dernier album du groupe.


Studia a kněžská služba.

Narodil se 22. dubna 1888 v San Martino di Lupari. Vstoupil do Treviského semináře a roku 1906 byl poslán do Říma, kde studoval na Papežské akademii sv. Tomáše Akvinského, zde dostal doktorát z filosofie. Dále pokračoval ve studiu na Papežské univerzitě Gregoriana kde získal doktorát z teologie. Při studiu v Římě, se blízce seznámil s papežem Piem X., který ho přijal na několik soukromých audiencích.  Na kněze byl vysvěcen 24. září 1910 v kostele S. Dona di Piave, Andrea Giacintem Longhinem, O.F.M.Cap., biskupem Trevisa. Papež mu udělil výjimku z důvodu mladého věku aby obdržel kněžská svěcení. Ve stejný rok se stal profesorem biblické teologie v Treviském semináři. Dále působil jako profesor morální teologie a v letech 1925-1932 byl rektorem semináře. Učil náboženství na "Scuole Medie of Palazzo Filodrammatici; and at Collegio Nicolò Tommaseo", kde také sloužil jako duchovní ředitel. Byl také vikářem farnosti S. Biagio di Callalta. Roku 1928 se stal kanovníkem katedrální kapituly.

Biskupská služba, kardinál a smrt.

Dne 30. ledna 1932 byl jmenován biskupem Padovi. Biskupské svěcení přijal 10. dubna 1932, z rukou Andrea Giacinta Longhina a spolusvětiteli byli Elia dalla Costa a Eugenio Beccegato.  Dne 5. února 1949 byl papežem Piem XII. ustanoven patriarchou Benátek. Byl předsedou církevního tribunálu, kde svědčil při procesu blahořečení Pia X..  Papež Pius XII. dne 29. listopadu 1952, oznámil že jej jmenoval kardinálem. Konzistoř měla proběhnout 12. ledna 1953, ale zemřel 28. prosince 1952, na následky leukémie. Jeho tělo bylo pohřbeno na hřbitově S. Michele v Benátkách. V listopadu 1957 bylo přesunuto do krypty benátské baziliky.

Mons. Carlo Agostini (22. dubna 1888, San Martino di Lupari – 28. prosince 1952, Benátky) byl italský římskokatolický kněz a patriarcha Benátek.

Carlo Agostini, né le à San Martino di Lupari en Vénétie, Italie, et mort le à Rome, est un ecclésiastique italien de l'Église catholique. L'annonce de sa création comme cardinal est faite le, mais il meurt avant le consistoire du.


Kariéra.

Podle výpovědi své sestry "Viry" vstoupila Savčenková do ukrajinské armády v 16 letech. V armádě pracovala zprvu jako radistka a následně absolvovala výsadkářský výcvik. Mezi lety 2004 a 2008 sloužila v Iráku v rámci ukrajinské mise, podle dostupných zdrojů jako jediná žena. V Iráku sloužila jako střelec na vrtulníku Mi-24 a byla členem výsadkových vojsk.  Po návratu z Iráku si v roce 2008 zažádala na ministerstvu obrany o možnost studia na prestižní Charkovské letecké univerzitě, kde do té doby směli studovat jenom muži. Ministerstvo ji vyhovělo a Savčenková školu dokončila.  V roce 2010 Savčenková nastoupila k 3. leteckému pluku umístěnému ve Lvovské oblasti v Brodech. Potom se stala veřejně známou, když reprezentovala armádu v několika televizních pořadech na Ukrajině. V roce 2014 po rozhoření války v Donbasu narukovala do dobrovolnické jednotky Ajdar a v rámci bojů s proruskými separatisty byla zajata.  V listopadu 2014, kdy už byla 5 měsíců v ruském zajetí, byla zvolena poslankyní ukrajinského parlamentu.

Zajetí a únos do Ruska.

Savčenková se dostala v červnu 2014 do zajetí proruských separatistů a po několika neúspěšných pokusech o výměnu se náhle objevila v ruské Voroněži. To bylo podle Kyjeva důkazem spolupráce mezi separatisty a ruskou tajnou službou. Kyjev požadoval navrácení unesené důstojnice, ale Moskva tvrdila, že ta se dostala do Ruska jako běženkyně s padělanými doklady. Ukrajinka Savčenková uváděla, že byla na ruské území zavlečena násilím.

Obvinění a soudní proces.

Případ občanky Ukrajiny projednával nejprve soud v ruské Voroněži, který na ni na konci června 2014 uvalil vyšetřovací vazbu. Podle ruských vyšetřovatelů se Savčenková přihlásila během dovolené k dobrovolnické ukrajinské jednotce válčící u Luhansku. Během jedné z operací předala souřadnice skupiny ruských novinářů a civilistů, která byla vzápětí ostřelována minomety ukrajinských sil a dva novináři byli zabiti. Obvinění Savčenkové komentoval Vladimir Markin, mluvčí ruských vyšetřovatelů, slovy, že se budou za válečné zločiny v ukrajinské válce zodpovídat všichni, pachatelé i objednavatelé. Další na řadě byl podle něj ukrajinský ministr vnitra Arsen Avakov a bývalý gubernátor Dněpropetrovské oblasti Ihor Kolomojskyj.

Hladovka.

Dne 27. února 2015 uvedla Jelena Masjuková, členka rady pro lidská práva, která působila při ruském prezidentovi, že Savčenková je kvůli 76 dní trvající hladovce proti uvěznění na pokraji smrti a zemřít může každým dnem. Vyzvala ruské úřady, aby byla Savčenková propuštěna z vazební věznice do domácího vězení. Smrt Savčenkové by podle ní přinesla Rusku další mezinárodní ostudu a sankce, zatímco Savčenková by byla na Ukrajině hrdinkou. Soud ale místo toho prodloužil vazbu do května s prohlášením, že zdravotní stav je uspokojivý. Savčenková odmítala jíst, později také injekce glukózy. Zhubla 17 kg. Kreml na všechny výzvy odpovídal, že ve věci musí rozhodnout ruský soud.  Dne 5. března 2015 Savčenková hladovku po varování lékařů po 83 dnech přerušila. Asi po 10 dnech ji nicméně obnovila.

Přitvrzení obvinění.

V červenci 2015 ruští vyšetřovatelé přitvrdili obvinění Ukrajinky a přehodnotili jej ze spoluúčasti na zabití dvou ruských novinářů na jejich vraždu, za což jí hrozil vyšší trest, až 25 let vězení. Předtím podle obhájců Savčenkové vyšetřovatelé odmítli všechny její žádosti včetně té, aby ji soudila porota. Důvodem mělo být, že v Rusku nemohou být ženy naproti mužům odsouzeny na doživotí, což hodlají obhájci napadnout.  Na konci července byla navigátorka bitevního vrtulníku a poslankyně Ukrajinského parlamentu kvůli procesu převezena z moskevské věznice do ruského Doněcku nedaleko ukrajinských hranic. Doněck poblíž ukrajinských hranic byl vybrán záměrně, protože tam platí mimořádná opatření, díky kterým může FSB vykázat mezinárodní pozorovatele.  Proces v Doněcku měl začít předběžným slyšením obžaloby i obhajoby s vyloučením veřejnosti a stanoveno mělo být také, kdy začne samotný proces. 30. července bylo jednání po začátku na žádost obhájců z procesních důvodů přerušen a soud také povolil Savčenko, aby ji navštívily matka a sestra. Proces provázela i na ruské poměry mimořádná bezpečnostní opatření, budovu chránily zvláštní jednotky OMON, na střechách v okolí byli ostřelovači a pochůzkáři měli psy.  V březnu 2016 ruský prokurátor v soudním líčení navrhl pro Ukrajinku 23 let vězení.

Snaha o osvobození.

Ukrajinští představitelé v čele s prezidentem Petrem Porošenkem se snažili podnikat kroky vedoucí k osvobození pilotky. Situaci označovali za nepřijatelnou. Zároveň dostávali z Moskvy odpověď, že se jim to nepodaří. Média také připomínala možnou souvislost s případem syna ruského poslance Valerije Selezňova Romana, který se odehrál ve stejné době. Moskva protestovala proti jeho únosu, když byl zadržen americkými agenty na Maledivách kvůli podezření, že kradl údaje o kreditních kartách.

Mezinárodní reakce.

Parlamentní shromáždění Rady Evropy v lednu 2015 odsouhlasilo rezoluci, která Rusko důrazně žádala o okamžité propuštění Savčenkové. Zároveň prodloužilo až do dubna 2015 odebrání ruských hlasovacích práv, která mu byla odebrána už v dubnu 2014 kvůli anexi Krymu. V návaznosti na to Rusko stáhlo svoje rozhodnutí umožnit návštěvu evropských poslanců v moskevské vazební věznici, kde v té době Savčenková držela už 40 dní hladovku.  O propuštění Savčenkové usilovala také Evropská unie a Evropský parlament, k propuštění vyzvaly Spojené státy, Velká Británie, Česko, Slovensko a další země.

Obžaloba a dokazování.

Prokuratura chtěla u soudu dokázat, že Savčenková věděla o pohybu ruských novinářů a záměrně na ně navedla palbu z minometů. Naproti tomu obhajoba tvrdila, že Savčenková byla unesena do Ruska ještě před touto událostí a že incident se udál náhodou.

Obhajoba.

Hlavní svědkyní obhajoby byla sestra Savčenkové "Vira", které byl ale na hraničním přechodu znemožněn vstup do Ruska, když cestovala k soudu. Navigátorce bitevního vrtulníku a poslankyni Ukrajinského parlamentu tak bylo de facto odepřeno právo na obhajobu, protože setra byla její jedinou svědkyní. Ruská tajná služba FSB sestře zakázala vstup do země až do září 2020.

Podivný exemplární případ.

Politolog z FSV UK Karel Svoboda mínil, že byl případ od začátku podivný. Zvláštní mu přišlo, že někdo může navést záměrně palbu na civilisty a pak záměrně nelegálně překročit hranici do Ruska, což podle něj popírá veškerou logiku.  Svoboda také mínil, že případ mohl být exemplární proto, že obviněnou byla žena. Mělo to ukázat, že dění na Ukrajině nebylo jen excesem jednotlivých vojáků, ale že zahrnovalo všechny složky obyvatelstva včetně žen. To by pak potvrdilo ruskou rétoriku o genocidě obyvatelstva.

Hladovka před koncem soudu.

17. prosince 2015 Savčenková zahájila další hladovku do ukončení soudu. Kvůli hladovce přitom trpěla dušností a bolestmi žaludku. Vypovídala ale ve stoje a nechtěla dát najevo slabost. Její rodina se domnívala, že verdikt soudu je předem daný a objednaný Kremlem, protože soud ignoroval důkazy o nevině a předkládal nepravdivé důkazy. Její sestra podle svých slov věřila v zázrak a ve zproštění viny, protože měla pilotka pevné alibi. Věřila také v možnost pozdější výměny vězňů.  Na hladovku navázaly strany sdružené v Alianci liberálů a demokratů pro Evropu v rámci Rady Evropy a v druhé polovině února držely řetězovou hladovku. Každý z účřastníků hladověl jeden den a střídali se v řadě po sobě.  Savčenková pohrozila, že v případě jiného než osvobozujícího rozsudku přestane i pít. Poslední doušek prý vypije deset dní po rozsudku. Soud ji ale 3. března odmítl přečíst závěrečnou řeč a neočekávaně odročil jednání bez zdůvodnění na 9. března. Savčenková tak na protest proti tomu začala suchou hladovku držet od následujícího dne. Zdravotní stav se přitom rychle zhoršoval a 7. března, kdy ji navštívil generální ukrajinský konzul Vitalyj Moskalenko, podle něj měla suché oči, bolesti hlavy, zrychlený tep, oteklé nohy a křeče. Na setkání ale přišla po svých a odmítala pomoc a ošetření od ruských doktorů. Návštěvu ukrajinských doktorů přitom ruská vězeňská služba neumožňovala. Advokáti žádali převoz Savčenkové do Moskvy, kde čekali tři ukrajinští lékaři připraveni okamžitě pomoci. Ruské úřady přitom měly právo Savčenkovou krmit násilím, aby odvrátily její smrt. Savčenková suchou hladovku komentovala slovy, že nechce čekat v nejistotě a že vězení opustí za svých podmínek, aby světu ukázala, že jednotlivec může Rusko donutit něco udělat, pokud je nezlomný a nebojí se, tak jako ona.  Na podporu Savčenkové se 6. března konaly na Ukrajině demonstrace. Demonstrovalo se také před budovou ruské ambasády v Kyjevě, na kterou házeli demonstranti vajíčka, rajčata a kamení. Druhý den se k ambasádě demonstranti vrátili, ale protesty už byly slabší. Ukrajinský prezident Petro Porošenko znovu oslovil představitele EU a USA, aby zvýšili tlak na propuštění Savčenkové.  10. března Naďa Savčenková suchou část hladovky přerušila na žádost obsaženou v dopisu podepsaném jménem ukrajinského prezidenta Petra Porošenka, a začala přijímat tekutiny. Dopis byl ale podvržen. Suchá hladovka si podle právníků vyžádala řadu zdravotních komplikací, včetně zánětu vnitřních orgánů. Tekutiny opět přestala přijímat 6. dubna s cílem vynutit si pevné určení data jejího návratu do vlasti. Lékaři jí tekutiny částečně doplňovali nitrožilně, avšak podle vyjádření její sestry a právníka byl 17. dubna už její stav kritický. Doktoři obdrželi souhlas s nitrožilní procedurou pouze do 20. dubna.  19. dubna Petro Porošenko oznámil, že došlo k dohodě s ruským prezidentem Vladimírem Putinem, ohledně propuštění již ruskými soudy odsouzené Nadi Savčenkové výměnou za dva ruské vojáky zadržené na Ukrajině. Na žádost své matky a sestry proto Naďa Savčenková ukončila svou hladovku úplně.

Návrat na Ukrajinu a politické ambice.

Propuštění a návrat na Ukrajinu.

Dne 25. května 2016 byla na letišti v Rostově na Donu vyměněna za dva příslušníky ruské armády (Jevgenije Jerofejeva a Alexandra Alexandrova) a v doprovodu Petra Porošenka odletěla do Kyjeva. Na své první tiskové konferenci po návratu uvedla, že by nejraději opět pracovala jako vojenská pilotka, avšak v případě potřeby je připravena se ucházet o prezidentskou funkci.

Pád reputace.

Obrovská popularita Savčenkové se projevila už ve volbách 2014, kdy byla zvolena z čela kandidátky strany Vlast poslankyní ukrajinského parlamentu. Po návratu z ruského věznění se mluvilo dokonce o možnosti, že by se stala prezidentkou země. Na jaře roku 2016 ale začala Savčenková volat po jednání se separatisty, což začalo ničit její reputaci. Z prezidentských ambicí tak nic nevzešlo a v prosinci 2016 Savčenková přiznala, že se setkala v Minsku s vůdci proruských separatistů Alexandrem Zacharčenkem a Igorem Plotnickým. Přestože po této schůzce separatisti propustili jednu zadržovanou soudkyni a jednu novinářku, k udržení reputace ji to nestačilo a ta začala naopak velmi klesat. O své schůzce ani neinformovala svoji stranu Vlast a Tymošenková prohlásila, že strana nepodporuje žádný kontakt se separatisty a Savčenková stranu opustila. Deník Ukrajinska pravda označil Savčenkovou za ukázkový případ, jak lze zcela během několika měsíců přijít o výjimečnou reputaci. Po rozchodu se stranou Vlast Savčenková založila hnutí RUNA.

Zatčení na Ukrajině.

22. března 2018 byla po předešlém zbavení imunity zatčena agenty tajné služby SBU a obviněna z přípravy převratu. Generální prokurátor Jurij Lucenko jí označil za „nástroj Kremlu ke zničení Ukrajiny“. Podle sestry Savčenkové „Televizní stanice o ní už neinformují, a když, tak na ni házejí špínu. Úřady ji chtějí zdiskreditovat.“ Savčenková byla obviněna z údajné přípravy ozbrojeného útoku na parlament za pomoci granátů a automatických střelných zbraní.  Od prosince 2018 Savčenková, která obvinila ukrajinskou vládu z nekompetence a korupce, držela ve vězení hladovku na protest proti nátlaku ukrajinské tajné služby.  V dubnu 2019 byla propuštěna, nicméně stíhání zastaveno nebylo.

Volby 2019.

Během voleb 2019 do ukrajinského parlamentu kandidovala Savčenková jako nezávislá v Doněcké oblasti. Kandidatura ale skončila debaklem, když ji podpořilo pouze 8 voličů.

Kritika na Ukrajině.

V prosinci 2016 po setkání s vůdci separatistické Doněcké lidové republiky, se kterými jednala o propuštění ukrajinských zajatců, byla Savčenková vyloučena z poslanecké frakce Baťkivščina někdejší premiérky Tymošenkové, dokonce začala být označována za "zrádkyni". Předseda ukrajinského parlamentu Andrij Parubij kritizoval Savčenkovou slovy: "My vystupujeme kategoricky proti jednání s teroristy a proti amnestii vrahů Ukrajinců."

Kritika za antisemitismus.

21. března 2017 v ukrajinské televizi 112 Savčenková reagovala na antisemitský výpad obyvatelky Krivého Rohu Ljudmily Hrihorjevny: „Nadijo, proč nikdo nemluví o tom, o čem mluví lid. Bylo tataro-mongolské jho, bylo polské jho a teď panuje na Ukrajině židovské jho. Proč o tom mlčíte?“ „Dobrá otázka,“ odpověděla Savčenková. „Jestli o tom mluví lid, tak říká pravdu. Ano, když to tak vezmete, dá se říct, že vláda u nás rozhodně nemá ukrajinskou krev.“  V sobotu 1. dubna 2017 na stejné televizní stanici v pořadu s názvem Hordon Savčenková popřela, že by byla antisemitka a rasistka, na dotaz moderátora, zda nemá ráda Židy odpověděla: „Nemám nic proti Židům, ale nemám ráda židáky.“ V originále použila termín židiv, který je na Ukrajině i v Rusku chápán urážlivě. Savčenková následně tvrdila, že Židé na Ukrajině disponují osmdesáti procenty moci, zatímco tvoří jen dvě procenta obyvatel. Jmenovala konkrétní politiky, včetně premiéra Hrojsmana, expremiérku Tymošenkovou, prezidenta Porošenka a další osoby, kteří jsou podle ní židé. Podle poslance Nejvyšší rady Alexandra Feldmana výroky Savčenkové naplňují podstatu trestného činu. Mezinárodní pozornost vzbudil otevřený dopis Anatolije Tkačenka, majora izraelské armády, který napsal: „Jsem Žid, Nadijo. Jsem jeden z těch Židů, kteří 26. ledna 2015 vyšli v Tel Avivu na demonstraci za Tvé propuštění. Dnes ti chci říct – jestli nás dělíš na Židy a židáky, zapiš mne do druhé skupiny!“

Nadija Viktorivna Savčenková (, nar. 11. května 1981 v Kyjevě) je ukrajinská pilotka-operátorka bitevního vrtulníku Mi-24 a od listopadu 2014 poslankyně ukrajinského parlamentu. Do povědomí se dostala především během války na Ukrajině, když ji 17. června 2014 zajali u vesnice Metalist proruští ozbrojenci a předali Rusku, kde byla obviněna ze spoluúčasti na zabití dvou ruských novinářů. V červenci 2015 bylo obvinění překvalifikováno na vraždu. V březnu 2016 pro ni prokurátor navrhl 23 let vězení. Dne 22. března 2016 byla shledána vinnou a odsouzena k trestu odnětí svobody na 22 let.

Nadia Viktorivna Savtchenko (en ), née le à Kiev, est une pilote et femme politique ukrainienne. Ayant le grade de lieutenant de l'armée ukrainienne, elle est membre du très controversé bataillon paramilitaire Aidar. Elle devient mondialement célèbre après avoir été emprisonnée et mise en accusation en 2015 en Russie pour l'assassinat de deux journalistes russes couvrant la guerre du Donbass. Considérée comme une héroïne en Ukraine, elle est désignée tête de liste du parti de Ioulia Tymochenko, Union panukrainienne « Patrie », et est élue députée lors des élections législatives de 2014. Elle est condamnée à 22 ans de prison le pour complicité de meurtres. Cependant, elle est graciée et libérée le de la même année en échange de deux prisonniers russes.


Historie.

Během většiny 20. století žili jihokorejští občané pod nedemokratickou vládou po sobě jdoucích autoritářských vojenských režimů I Sung-mana, Pak Čong-huie, Čon Tu-hwana a Ro Te-ua. Občanské svobody, a to především v oblasti svobody projevu a sdružování, byly výrazně omezovány a odpůrci režimu riskovali mučení a věznění. V roce 1967 zorganizovala KCIA špionáž a uvěznila 34 občanů, pro zpevnění zákonů Pak Čong-huie. Po masakru v Kwangdžu v roce 1980 začaly být vyjadrovené stále větší veřejné touhy po demokracii a větších občanských svobodách; v letech těsně před olympijskými hrami v Soulu 1988 došlo ke zvýšení prodemokratických aktivit, které si vynutily svobodné volby v roce 1992, čímž se dlouholetý aktivista v oblasti lidských práv Kim Jong-sam dostal k moci.

Občanské svobody.

Individuální práva.

Každý občan starší devatenácti let má volební právo.  V Jižní Koreji je oficiální cenzura. Podle národního bezpečnostního zákona je zločin vyjádřit sympatie s KLDR, a ačkoli to není důsledně prosazováno, existuje více než 100 lidí ročně, kteří jsou pod tímto zákonem uvězněni..  Cenzura je pozoruhodná v médiích. Písně a divadelní představení v japonském jazyce nebo týkající se Japonska jsou obecně zakázány. Vláda blokuje přístup k severokorejským webovým stránkám a někdy k hlavním zámořským webovým stránkám, které hostují blogy. V současné době je debata o tom, zda zrušit možnost anonymních komentářů na internetu.  Frank La Rue, zvláštní zpravodaj OSN pro svobodu názoru a projevu oznámil, že vláda prezidenta I Mjong-baka výrazně omezila svobodu projevu v Jižní Koreji.

Práva menšin a přistěhovalců.

Jižní Korea je jednou z nejvíce etnicky homogenní zemí na světě, a členové jiných skupin většinou nejsou plně akceptováni. Právní ochrana pro práva menšin je často slabá. Je zde velká populace pracovníků z jihovýchodní Asie, z nichž odhadem více než polovina je v zemi nelegálně, a tito čelí značné diskriminaci i mimo pracoviště.  V Jižní Koreji stále pokračují tradicionalistické názory a to má za následek jen málo lidí, kteří otevřeně hovoří o své homosexualitě. V zemi není právní ochrany gayů a leseb, a mnoho z nich se bojí říct o tom rodině, přátelům nebo spolupracovníkům. Homosexuálům sice není odepřená možnost sloužit v armádě, nicméně jejich vzájemné intimní vztahy v řadách ozbrojených složek jsou nezákonné. Toto ustanovení shledal vojenský soud za nepřiměřený zásah do soukromí a momentálně se čeká na vyjádření ústavního soudu.

Vojenské.

Vojenská služba je povinná pro téměř všech jihokorejských mužů. Podle Amnesty International bylo 758 odpůrců (většinou jehovistů) zadržených pro odmítnutí vykonávat vojenskou službu od června 2004. Díky moc moderní jihokorejské historii byla armáda do značné míry oddělena od veřejné kontroly, což vede po desetiletí ke zneužívání a nelidskému zacházení mezi vojenským personálem. Od roku 1993 veřejnost hlasitě odsuzuje porušování lidských práv, ke kterým dochází v armádě, jako je například extrémně přetěžování. V roce 1997 vláda přijala legislativu chránící právní a lidská práva vojáků sloužících v armádě tím, že schválila zákon, který zakazuje fyzické, verbální nebo sexuální zneužívání mezi vojáky. V jednom incidentu byl kapitán armády zatčen na základě obvinění z týrání stážistů, poté, co údajně nutil 192 branců jíst výkaly. Národní komise Koreji pro lidská práva začala zkoumat tento případ.

Trestní soudnictví.

Zákon zakazuje svévolné zatýkání a zadržování, a vláda obecně respektuje tyto zákazy. Nicméně zákon o národní bezpečnosti uděluje orgánům rozsáhlé pravomoci zadržet, zatknout a uvěznit osoby, které se z pohledu vlády dopouštějí ohrožování bezpečnosti státu. Kritici pokračují ve volání po reformě nebo zrušení zákona, tvrdí, že její ustanovení nedefinují zakázanou činnost jasně. Ministerstvo spravedlnosti tvrdí, že soudy mají zavedeny právní precedenty pro striktní výklad zákona, který brání libovolnou aplikaci. Počet vyšetřování a zatýkání kvůli NSL výrazně poklesl v posledních letech.  V roce 2008 úřady zatkly 16 osob a potlačovaly dalších 27 osob pro údajné porušení NSL. Čtyři z nich byli shledáni vinnými, zbývajících 23 bylo u soudu ke konci roku. V srpnu úřady obžalovali středoškolského učitele na základě obvinění z porušení NSL pro distribuci materiálů souvisejících s květnem 1980 a povstáním v Kwandgžu. V jiném případě byli zadrženi a obviněni čtyři členové jisté nevládní organizace, kvůli nelegálnímu kontaktu s korejskými agenty a distribuci tiskových materiálů KLDR za účelem povznášejícím vůdce KLDR Kim Čong-ila. Nevládní organizace prohlásila, že vláda proti čtyřem zadrženým používá nepravdy a podal žalobu za pomluvu na náhradu škody. Na konci roku tito čtyři byli ve vazbě, čekalo na soudní proces a tvrzení o pomluvě nebyly vyřešeny.  Zpráva Amnesty International tvrdí, že bylo svévolné zatýkání kolemjdoucích nejméně třikrát během demonstrace proti prezidentovi I Mjong-baku v Soulu. Zatčeni byli zadrženi a poté propuštěni. Korejská národní policejní agentura (KNPA) uvedla, že policie dodržovala požadavky zákona v reakci na demonstrace. Ministerstvo spravedlnosti oznámilo, že po oficiálním vyšetřování nebylo zjištěno žádné svévolné zatýkání.  V Jižní Koreji je povolen trest smrti a vyskytlo se již několik justičních omylů.

Obchodování s lidmi.

Zákon zakazuje všechny formy obchodování s lidmi, avšak vyskytly se zprávy, že bylo obchodované s osobami, například ženami z Ruska, dalších zemí bývalého Sovětského svazu, Číny, Mongolska, Filipín a dalších jihovýchodních asijských zemí. Tyto osoby byly využívány v zemi s cílem sexuálního zneužívání a domácího otroctví. Byly přijaty osobně nebo odpověděli na reklamy a byly letecky převezeny do Koreje, často s uměleckými nebo turistickými vízy. Kromě toho některé zahraniční ženy, které přišly do Jižní Koreji, uzavřeli manželství s korejskými muži a skončil v situacích sexuálního vykořisťování, zadlužování a nevolnictví. Korejské ženy byly využívány při obchodování především za účelem sexuálního vykořisťování ve Spojených státech, někdy i v Kanadě a Mexiku, stejně jako do dalších zemí, jako je Austrálie a Japonsko. Relativně malý počet migrantů, kteří hledají pracovní příležitosti v zemi, se přiznali, že se stali oběťmi obchodování s lidmi, i když ministerstvo snížilo počet cizinců přijatých v zemi do zaměstnání. Objevily se zprávy, že obchodníci s lidmi využívají korejské pasy. Neexistuje žádný věrohodný důkaz, že úředníci byli zapojeni do obchodu s lidmi.  Zákon zakazuje obchodování s lidmi za účelem komerčního sexuálního zneužívání, včetně dluhového otroctví, a předepisuje až 10 let vězení. Obchodování s lidmi za účelem nucené práce je trestným činem a nese sankce až pět let vězení. V průběhu roku orgány provedly 220 vyšetřování obchodování s lidmi a začali stíhání v 31 případech, vše pro sexuální obchodování s lidmi. Nebylo hlášeno žádné stíhání nebo odsouzení pro trestný čin obchodování s lidmi kvůli práci.  KNPA a ministerstvo spravedlnosti jsou hlavními orgány odpovědnými za prosazování zákonů proti obchodování s lidmi. Vláda spolupracovala s mezinárodním společenstvím při vyšetřování v souvislosti s obchodováním s lidmi.  Vláda udržuje síť úkrytů a programů na pomoc obětem zneužívání, včetně obětí obchodování s lidmi. Nevládní organizace uvádějí, že pomoc obětem zneužívání je na nízké úrovni.

Lidská práva v Jižní Koreji se vyvinuly od dob vojenské diktatury a odrážejí aktuální stav země jako ústavní demokracie. Občané pravidelně volí prezidenta a členy Národního shromáždění v demokratických volbách.

Les droits de l'homme en Corée du Sud sont différents de ceux de Corée du Nord et ont considérablement évolué depuis les jours de la dictature militaire. Ils reflètent l'état en tant que démocratie constitutionnelle. Les citoyens choisissent le Président de la Corée du Sud et les membres de l'Assemblée nationale de l'Assemblé nationale de la Corée du Sud dans des élections à plusieurs partis libres et équitables.


Taxonomie.

Rod "Cephalocereus" ustanovil v roce 1838 Ludwig Pfeiffer pro sloupovité kaktusy cereusy, vytvářející v květní zóně stonku specificický útvar cephalium (cefálium). Dle moderního pojetí se jedná o nepravé cefálium, takzvané pseudocephalium. Dobou popisu se jedná o jeden ze starých rodů kaktusů. Vymezení rodu se značně měnilo. Zakladatelé moderní taxonomie kaktusů Nathaniel Britton a Joseph Rose (1919–1923) zařazovali do rodu 48 druhů. Později pro mnoho druhů Franz Buxbaum (1958) vytvořil nové rody jako " Lemaireocereus, Mitrocereus, Neobuxbaumia, Pachycereus" a později dalších 7 rodů. Nakonec zůstaly v rodu dva hlavní druhy, široce známý "Cephalocereus senilis" a jen vzácně pěstovaný "Cephalocereus columna-trajani".  "Cephalocereus senilis" byl původně popsán jako "Cactus senilis" Haworth 1824. Po přeřazení jako typový druh rodu "Cephalocereus" už byl trvale pod tímto jménem uznáván.  "Cephalocereus columna-trajani" byl původně popsán jako "Cereus columna-trajani" Karwinsky ex Pfeiffer 1837, do rodu "Cephalocereus" jej přeřadil K. Schumann v roce 1894. Druh byl znovu popsán pod jménem "Pilocereus hoppenstedtii" F. A. C. Weber 1864, a byl dlouho chybně publikován v literatuře jako " Cephalocereus hoppenstedtii" (F. A. C. Weber) K. Schumann 1894. Místní název je " Cardón blanco".  ICSG přiřadila do rodu "Cephalocereus" několik již méně vlasatých a nižších druhů rodu "Neodawsonia". V tomto pojetí zahrnuje rod "Cephalocereus" tyto druhy.  Pojetí jiných taxonomů může být odlišné.  Do rodu "Cephalocereus " byl ještě řazen druh "Cephalocereus chrysomalus". Uvádí jej například nejvýznamnější prvorepubliková publikace Otakara Smrže 1929. F. Ritter pro tento druh vytvořil nový monotypický (s jedním druhem) rod "Cephalocleistocactus". Toto pojetí ICSG přijalo.

Výskyt.

Oblastí výskytu rodu "Cephalocereus" jsou různé lokality v teplých a suchých oblastí Mexika., kde rostou v zápoji nižších suchomilných dřevin na svazích údolí. Cephalocereus apicephalium Lokality jsou v státu Oaxaca, Mexiko  "Cephalocereus columna-trajani Malý areál výskytu je na svazích teplých roklí Tehuakánského údolí s řídkým suchomilným lesem ve státu Puebla, jižní Mexiko.  Cephalocereus nizandensis Lokality jsou v státu Chiapas, Mexiko.  Cephalocereus senilis Nejznámější lokalitou je údolí Barranca de Metztitlán ve státě Hidalgo ve středním Mexiku, známá jako údolí starců. Zde vytváří pravidelné řídké porosty vystupující nad nízké dřeviny. Nověji byly objeveny další lokality u Tolantolongo, Exudas a jinde.  Cephalocereus totolapensis Oblastí výskytu jsou opadavé suché lesy v jihovýchodní oblasti státu Oaxaca, Mexiko.

Popis.

Sloupovité kaktusy, které rostou vzpřímeně a neodnožují, nebo vytváří přízemní boční větve. Tvoří nápadné vlasovité vedlejší trny. V dospělosti vytváří nepravé cefálium takzvané (pseudocephalium) ze štětin a husté vlny a díky husté vlně výrazně vystupující, které tvoří oblast vývinu květů a následně plodů. U původních druhů rodu "Cephalocereus columna-trajani" a "Cephalocereus senilis" se pseudocefálium vyvíjí na boku stonku pod vrcholem. Zabírá asi jednu pětinu až třetinu obvodu stonku a je značně podlouhlé, až několik metrů. Skupina "Neodawsonia" vytváří terminální pseudocephalium, které nové vegetační ročníky stonku prorostou. Vytváří tak postupně výrazné prstence okolo stonku, které jsou na výšku úzké. Areoly v pseudocefáliu nevytváří trny, jen hustou vlnu, která chrání zárodky poupat. Z pseudocefália vznikají zvonkovité noční květy. Mají široké okvětní lístky ohnuté nazpět, na okraji jícnu široký a hustý kruh prašníků a výraznou, mírně vystupující bliznu ve středu květu. Plody jsou podlouhlé, s malými šupinami a někdy vlnou. Semena jsou kapkovitá, lesklá, černá.

"Cephalocereus columna-trajani".

Rostliny jsou velké, vzpřímené, 6 až 10 m vysoké, neodnožující. Stonek je šedozelený, má až 40 cm v průměru. Nese 16 - 26 žeber. Areoly jsou vlnaté, bílé, blízko vrcholu s množstvím bílých vlasů. Středových trnů je 5 až 8, směřují dolů, jsou až 8 cm dlouhé, šedavé. Okrajových trnů je 14 - 18, bělavých, až 1 cm dlouhých. Boční pseudocefália jsou pokryta žlutavou vlnou, 4 až 6 cm dlouhou. Květy jsou až 7,5 cm dlouhé a široké, bílé, nažloutlé, vonící.

"Cephalocereus senilis".

Rostliny vzpřímené, jen vzácně bazálně rozvětvené, obvykle asi 10 až 12 m vysoké, vzácně až 18 m vysoké, v poměru k výšce štíhlé, až 30 cm (dle některých údajů až 40 cm) v průměru. Žeber je 20 - 30. Středových trnů je 1-5, jsou 1 až 5 cm dlouhé, žlutavé, šedavé. Na mladých a kulturních rostlinách jsou nenápadné, nebo chybí. Okrajových trnů je 20 až 30, jsou vlasovité, 6 až 12 cm dlouhé, zkroucené, bělostné, velmi výrazné. Tvoří vizuální charakter rostliny. Květy jsou nálevkovité, 8 - 9 cm dlouhé, okvětí je až 8 cm široké, žlutorůžové. Plody jsou oválné, až 3 - 5cm dlouhé, většinou namodralé až načervenalé barvy.

"Cephalocereus apicephalium".

(synonymum "Neodawsonia"). Menší rostliny 1 až 3 m vysoké, s průměrem modrozeleného stonku 7-10 cm. Stonek má 22 až 27 žeber. Areoly jsou elipsoidní. Středových trnů je 1 až 6, jsou na bázi ztloustlé, směřující dolů, 2 - 4 cm dlouhé, jsou v od oranžové až po černou barvu. Okrajových trnů je 9 - 12, šedavých, bělavých, až 2 cm dlouhých. Terminální pseudocefálium nese až 5 cm dlouhou vlnu a vlasy. Pseudocefália minulých ročníků na stonku dlouho přetrvávají a tvoří výrazné prstence. Květy jsou 5 - 6 cm dlouhé, 3 cm široké, růžové, s žlutými odstíny.

"Cephalocereus nizandensis".

(synonymum "Neodawsonia"). Rostliny jsou vzpřímené, převážně nerozvětvené, 2 - 3 m vysoké, až 15 cm v průměru. Žeber je 15 - 28. Středových trnů je obvykle 6, tvrdých, směřují nahoru, jsou 1 cm dlouhé, žluté. Okrajových trnů je 16, ohebných, žlutavých, až 3 cm dlouhých. Terminální pseudocefália jsou pokryta žlutavou až nahnědlou vlnou, až 3 cm dlouhou. Starší ročníky tvoří prstence okolo stonku. Květy jsou 4 cm velké, růžové

"Cephalocereus totolapensis".

(synonymum "Neodawsonia"). Rostliny vzpřímené, nerozvětvené, 3 - 8 m vysoké, až 15 cm v průměru. Barva stonku je hnědozelená až šedozelená. Žeber je až 28. Areoly jsou kruhovité, pokryté šedobílou vlnou. Středových trnů je 3 až 6, jsou 0,5 - 1,3 cm dlouhé, bílé, s tmavou špičkou. Okrajových trnů je 10 - 13, stejně dlouhých, bílých. Pseudocefálium je terminální a na začátku vegetace je prorosteno novým stonkem. Pseudocefália minulých ročníků na boku stonku dlouho přetrvávají a tvoří výrazné neuzavřené prstence. Po opadu vlny po více letech je na stonku vidět zúžení průměru v místě bývalého pseudocefália. Vlna pseudocefália je jemná, bílá, nažloutlá, občas se objeví štětinovité ostníky až 3 cm dlouhé. Květy jsou až 3,5 cm velké, růžové, s žlutými odstíny. Plod je až 3 cm velký, oválný. Plod i květní trubka nesou za šupinami bílou vlnu a jemné štětiny.

Pěstování.

V kultuře se široce pěstuje "Cephalocereus senilis". Ostatní druhy pěstují jen okrajově kaktusáři. Všechny druhy vyžadují osluněné pěstování za sklem se zálivkou střídanou s vyschnutím substrátu a zcela suché přezimování při teplotě nad 10-12 °C.

Cephalocereus je rod severoamerických, sloupovitých kaktusů. Základním druhem je "Cephalocereus senilis". Vyznačuje se množstvím vlasů v areolách, které mohou zcela zakrývat stonek. Pěstírny produkují velké množství malých semenáčků, jako „chlupatý kaktus“ nebo „stařeček“ jsou občas v supermarketech a květinářstvích nabízeny široké veřejnosti.

Cephalocereus est un genre de la famille, des "Cactaceae". Les espèces sont d'apparence colonnaire et à croissance lente. L'espèce la plus connue est Cephalocereus senilis ou "Tête de vieillard".


Popis.

Tento strom je charakteristický svou plochou a širokou korunou. Kmen je zakřivený již u mladých stromů. Zakroucené větve vytvářejí mezi sebou velký prostor. Díky tomu koruna borovice přímořské působí volným dojmem.  Borka je u mladých exemplářů světle šedá, stárnutím stromu tmavne až do černo červené barvy a je brázditá i šupinatá.  Jehlice jsou žlutě až tmavě zelené, pevné, asi 2,5 mm tlusté. Délka se pohybuje mezi 13 a 23 cm. Na brachyblastech vyrůstají po dvou (méně často i po třech) a na stromě vydrží až 4 roky.  Samičí šištice se vyskytují na mladších letorostech. Jsou zpočátku zelenavé potom světle hnědé, dorůstají až do 18 cm. Tvarem oválné, na šupinách šišek je trn, který není ostrý. Na větvích jsou rozloženy v přeslenu po pěti šišticích. Po svém vysemenění zůstávají obvykle na stromě ještě několik let.

Období květu.

Během dubna až května.

Nároky na půdu.

Borovice přímořská je nenáročná na půdu (nejvíce ji vyhovují kyselé a písčité půdy), dobře snáší i sucho. Nesnese však zimu, která panuje ve střední Evropě.

Výskyt.

Tato borovice se nejvíce vyskytuje u západního pobřeží Středozemního moře. Hojně je také vysazována u pobřeží Atlantského oceánu (Francie, Portugalsko). Avšak lesnicky je nejvíce využívaná především v jižní Africe, kde je tímto stromem osázena velká část území.

Využití.

Ve Francii se borovice přímořská využívá především ve stavebnictví a v papírenckém průmyslu. Pryskyřice, která je v tomto stromě obsažena ve značném množství, je využívána na výrobu terpentýnu a kalafuny.

Odkazy.

Literatura.

Borovice přímořská "(Pinus pinaster"), také nazývaná borovice hvězdovitá je až 30 metrů vysoký vždyzelený jehličnatý strom, rostoucí převážně kolem Středozemního moře.

Le pin maritime, pin des Landes, pin de Bordeaux, pin de Corte ou pin mésogéen ("Pinus pinaster"), est une espèce de conifères de la famille des pinacées. Il est parfois confondu avec le pin d'Alep ou le pin de Calabre.


Životopis.

Na pražské univerzitě studoval filozofii, kterou dokončil roku 1657. Udržoval styky s učenci a umělci, přátelil se například s Karlem Škrétou, kterého posléze i zaměstnával. Podařilo se mu také získat hodnost titulárního císařského komorníka, hodnost sice prestižní, ale nesrovnatelnou s významnými funkcemi, které zastávali jeho otec, syn a vnuk. Lépe se mu vedlo v oblasti vojenské, kde se stal plukovníkem-majitelem v armádě jak císařské, tak španělské. Stejně jako jeho mladší bratr, Antonín Pankrác, tedy vlastnil vojenský pluk.  Roku 1661 získal Hořiněves a spolu s ní též další obce v jejím okolí, a sice obce Benátky, Boháňka, Brzice, Čistěves, Habřina, Habřinka, Hustířany, Chloumek, Jasenná, Jeřičky, Lípa nad Orlicí, Lužany, Maňovice, Máslojedy, Neznášov, Ples, Račice, Rodov, Rožnov, Rtyně, Semonice, Sendražice, Zderaz a Žíželeves. O sedm let později dokoupil za 22 tisíc zlatých od dědiců po Magdaleně Polyxeně Mičanové z Valdštejna statek Dolní Neděliště a část Světí. Pobýval jak v Praze, tak na hořiněveském panství, kde se mu na zdejším zámku narodil Jan Václav Gallas, jenž se posléze stal neapolským místokrálem. Svého syna pokřtil František Ferdinand Gallas dne 20. března 1671 v hořiněveském kostele.  Hrabě vlastnil též frýdlantské panství, kde společně se svou manželkou Emerenciánou nechal v roce 1676 u poutního místa v Hejnicích vybudovat ambit, v němž se mohli před nepřízní počasí ukrýt poutníci. S ohledem na vzrůstající počet věřících, kteří sem putovali, pozval do Hejnic řád františkánů, aby o poutní místo pečovali. V listině z 20. února 1691 přislíbil hrabě materiální péči o řeholníky. V roce 1680 proběhla na frýdlantském panství rebelie poddaných, vedená Ondřejem Stelzigem a popsaná v románu Václava Kaplického, "Železná koruna".  František Ferdinand zemřel 4. ledna 1697 a po dokončení přestavby hejnického kostela byly v kryptě kostela uloženy jeho ostatky.

Majetkové poměry.

František Ferdinand, který se r. 1661 stal hlavou rodu, měl v držení tyto majetky:

Panství v Tridentském biskupství.

Tridentská panství držel s bratrem Antonínem Pankrácem ve formě ideální poloviny

Rodina.

František Ferdinand Gallas byl starším ze synů vojevůdce Matyáše Gallase a jeho druhé ženy, hraběnky Doroty Anny z Lodronu, podruhé provdané kněžny Lichtenštejnové (1619–1666)  První sňatek uzavřel 3. července 1660 s hraběnkou Kateřinou Barborou z Martinic (* asi1642; †15. října 1667, Praha), z manželství vzešly tři děti: Podruhé se oženil 16. června 1668 s hraběnkou Johannou Emerenciánou Gašínovou z Rosenbergu (23. ledna 1643; †16. října 1735, Praha), z manželství vzešlo 10 potomků:

František Ferdinand Gallas, plným jménem František Ferdinand Ignác, hrabě Gallas, vévoda z Lucery, německy "Franz Ferdinand, Graf von Gallas, Herzog zu Lucera" (*1635; † 4. ledna 1697, Praha) byl český šlechtic, starší syn Matyáše Gallase a jeho druhé manželky Anny Marie Doroty hraběnky z Lodronu.

Franz Ferdinand Graf Gallas von Campo, duc de Lucera, alleu de Reichenberg et de Horschenowes (né en 1635, mort le à Prague) est un colonel de l'armée impériale autrichienne.


Telefony Asha.

Asha 202.

Asha 202 se vyrábí v černé, bílé a růžové barvě. Velikost displeje zůstala na 2,4" s rozlišením 320x240. Fotoaparát disponuje 2 MPx fotoaparátem. Kapacita baterie je 1 020 mAh. Telefon má klasickou klávesnici. Tento telefon podporuje DUAL SIM.

Asha 205.

Asha 205 se vyrábí v černé a v kombinacích šedé a bílé, růžové a fialové, oranžové a bílé, černé a modré. Velikost displeje je 2,4" s rozlišením 320x240. Velikost snímače hlavního fotoaparátu jsou 0,3 MPx. Kapacita baterie je 1 020 mAh. Telefon má klasickou klávesnici.

Asha 205 DUAL SIM.

Asha 205 DUAL SIM je naprosto stejná jako Asha 205, liší se jen dvěma sloty pro SIM kartu.

Asha 203.

Asha 203 se vyrábí v růžové, černé a bílé barvě. Displej o velikosti 2,4" má rozlišení 320x240. Fotoaparát disponuje 2 MPx. Kapacita baterie je 1 020 mAh. Telefon vlastní klasickou klávesnici.

Asha 210.

Asha 210 se vyrábí ve žluté, černé, modré, bílé a růžové barvě. Velikost displeje zůstala na 2,4" s rozlišením 320x240. Telefon disponuje 2 MPx fotoaparátem. Kapacita baterie zůstala na 1 200 mAh. Telefon má klasickou klávesnici.

Asha 210 DUAL SIM.

Asha 210 DUAL SIM je naprosto stejná jako Asha 210, liší se jen dvěma sloty pro SIM kartu.

Asha 230.

Asha 230 se vyrábí v černé, bílé, červené, žluté, zelené a modré barvě. Displej o velikosti 2,8" má rozlišení 320x240. V telefonu se nachází 1,3 MPx fotoaparát. Kapacita baterie obsahuje 1 020 mAh. Telefon nemá klasickou klávesnici.

Asha 230 DUAL SIM.

Asha 230 DUAL SIM je naprosto stejná jako Asha 230, liší se jen dvěma sloty pro SIM kartu.

Asha 302.

Asha 302 se vyrábí v šedé, bílé a hnědé barvě. Velikost displeje zůstala na 2,4", který má rozlišení 320x240. Fotoaparát v telefonu má 3,2 MPx snímač. Kapacita baterie dosahuje 1 430 mAh. Telefon má klasickou klávesnici.

Asha 305.

Asha 305 se vyrábí v šedé, červené, modré a bílé barvě. Displej o velikost 3", má rozlišení 400x240. Fotoaparát v telefonu má 2 MPx snímač. Kapacita baterie dosahuje 1 110 mAh. Telefon nemá klasickou klávesnici. Tento telefon podporuje DUAL SIM.

Asha 306.

Asha 306 se vyrábí v šedé, růžové, modré a bílé. Velikost displeje zůstala na 3"s rozlišením 400x240. Velikost hlavního snímače dosahuje 2 MPx. Kapacita baterie dosahuje 1 110 mAh. Telefon nemá klasickou klávesnici.

Asha 308.

Asha 308 se vyrábí v černé a béžové barvě. Displej s rozlišením 400x240 má velikost 3". Fotoaparát v telefonu má 2 MPx snímač. Kapacita baterie dosahuje 1 110 mAh. Telefon nemá klasickou klávesnici. Název telefonu nenapovídá vlastnosti dvou SIM karet (DUAL SIM), ale tento telefon tuto vlastnost přesto má.

Asha 309.

Asha 309 se vyrábí v černé a bílé. Velikost displeje zůstala na 3", který má rozlišení 400x240. Velikost snímače v telefonu jsou 2 MPx Kapacita baterie dosahuje 1 110 mAh. Telefon má klasickou klávesnici. I přesto, že v názvu telefonu není DUAL SIM, tento model disponuje dvěma sloty pro SIM karty.

Asha 311.

Asha 311 se vyrábí v modré, hnědé, šedé, růžové a bílé barvě. Velikost displeje jsou 3" s rozlišením 400x240. Fotoaparát v telefonu má 3,2 MPx snímač. Kapacita baterie dosahuje 1 110 mAh. Telefon nemá klasickou klávesnici.

Asha 501.

Asha 501 se vyrábí v červené, modré, černé, žluté, bílé, zelené barvě. Telefon disponuje 3" displejem s rozlišením 320x240. V telefonu se nachází 3,2 MPx fotoaparát. Kapacita baterie obsahuje 1 200 mAh. Telefon nemá klasickou klávesnici.

Asha 501 DUAL SIM.

Asha 501 DUAL SIM je naprosto stejná jako Asha 501, liší se jen dvěma sloty pro SIM kartu.

Asha 503.

Asha 503 se vyrábí ve žluté, černé, zelené, červené, modré a bílé barvě. V telefonu je 3" displej s rozlišením 320x240. Fotoaparát telefon disponuje 5 MPx. Kapacita baterie opět zůstala na 1 200 mAh. Telefon také nemá klasickou klávesnici.

Nokia Asha byla řada low-endových smartphonů, které vyráběla společnost Nokia. Odkoupením části společnosti Nokia (Nokia Devices & Services) společností Microsoft byla tato řada definitivně ukončena ze strany Microsoftu (a tím pádem celé rodiny). Microsoft se chce převážně (jen a pouze) zaměřit na svojí řadu Lumia s operačním systémem Windows Phone. Tím pádem ukončil další vývoj dalších Nokia řad (Asha, X a klasických „hloupých“ telefonů).

Nokia Asha est une gamme de lancée par le fabricant Nokia à la fin de l'année 2011. Ces téléphones portables utilisant la série S40 du système d'exploitation Symbian OS, sont destinés à l'entrée de gamme des téléphones Nokia, à l'opposé de la gamme Microsoft Lumia.


Děj.

Nils Holgersson je mírně sobecký a zlobivý jedináček v chudé rodině ve Skåne, který je jednoho dne nechán rodiči v době bohoslužeb doma, aby si sám četl Lutherovu postillu. Místo toho ovšem potká domácího skřítka a zkusí ho trápit. Skřítek ho pak zakleje v skřítka a zmizí. Zároveň je tím Nilsovi dána možnost rozumět zvířecí řeči a tak zjišťuje, že všechna domácí zvířata si dobře pamatují, kdy a jak je trápil, a nechystají se mu nijak pomoci. Vzápětí přes statek letí divoké husy a jejich lákání podlehne domácí houser Martin, který se snaží odletět s nimi. Nils se ho snaží zadržet, ale houser se nenechá a prostě vezme Nilse s sebou.  K Nilsovi se zpočátku husy, vedené starou a moudrou Akka z Kebnekajsy chovají s odporem, stejně jako jiná zvířata, ale postupně si získá jejich uznání, když pomůže nejen jim, ale prokáže různé dobré skutky i jiným zvířatům, která po cestě potkají. Zároveň si chráněním hus udělá velkého nepřítele v lišáku Smirrovi, jehož pronásledování je jedním z důvodů, proč husy křižují Švédskem sem a tam, díky čemuž se Nils seznamuje s charakteristikami jednotlivých jižních švédských krajů.  Zároveň Nils zažívá různá dobrodružství. Například při obraně hradu (či spíše sýpky) v Glimminge si chlapec zahraje na krysaře, aby ochránil pevnost a zbytek starého rodu černých krys proti nájezdu invazních šedých krys, pak absolvuje kulturní slavnost zvířat na Kulabergu.  V rámci pokusu vyhnout se Smirrovi husy letí také přes Öland a Gotland, takže ve své cestě proletí nad všemi švédskými kraji.  Na závěr je Nils proměněn zpět v chlapce.

Filmové adaptace.

V roce 1939 natočil Švéd Einar Norelius animovaný krátký film "".  V roce 1955 měl premiéru sovětský animovaný film "Začarovaný chlapec" ("" – "Zakoldovannyj malčik"), který režírovali Alexandra Gavrilovna Sněžko-Blockaja a Vladimir Ivanovič Polkovnikov.  Pak vytvořili v roce 1962 ve Švédsku hraný film Nils Holgersson (").  V roce 1980 vznikl japonský animovaný seriál Nils Holgersson (" – "Nirusu no Fušigi na Tabi"). Měl 52 dílů, režírovali ho Mamoru Ošii a Hisajuki Toriumi a hudbu k němu skládal český skladatel Karel Svoboda.  V roce 2011 měl premiéru dvoudílný švédsko-německý hraný film Nils Holgersson a jeho zázračná cesta ("") režiséra Dirka Regela.

Podivuhodná cesta Nilse Holgerssona Švédskem (švédsky "") je naučný román pro děti z let 1906–1907 švédské autorky Selmy Lagerlöfové. Román byl vytvořen na základě zadání švédské "Národní jednoty učitelů" z roku 1902, které požadovalo zeměpisnou čítanku pro veřejné školy. Lagerlöfová tedy před sepsáním nastudovala švédskou přírodu a chování zvířat (zejména ptáků), ale i lidové zvyky a pověsti a hospodářský život jednotlivých švédských krajů. S povídáním o zvláštnostech různých krajů pak seznámila čtenáře při popisech krajin, kterými hlavní postava - Nils Holgersson - putuje, nebo i při příbězích, které jsou mu (a tím i čtenáři) v knize vyprávěny.

Le Merveilleux Voyage de Nils Holgersson à travers la Suède (titre original : "Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige") est un roman suédois écrit par Selma Lagerlöf. Le premier tome est paru en 1906, le second en 1907. Ce roman merveilleux raconte les aventures d'un petit garçon de ferme suédois réduit à une taille minuscule à la suite d'une malédiction d'un tomte et qui est amené à suivre une bande d'oies sauvages en compagnie d'un jars venu de sa ferme. Nils parcourt ainsi une grande partie de la Suède, chaque chapitre présentant une nouvelle région et occasionnant des péripéties liées aux contes et aux légendes locales.


Serabitské nápisy.

Protosinajské nápisy jsou známé především z řezaných kreseb a votivních textů ze sinajské hory Serabit el-Khadim a tamního chrámu egyptské bohyně Hathor. Hora obsahovala tyrkysové doly navštěvované expedicemi přes 800 let. Mnoho dělníků a úředníků bylo z nilské delty a zahrnovali i četné Asijce, hovořící kanánským jazykem, ze kterého se vyvinula féničtina a hebrejština, kterým bylo dovoleno usídlit se na východě delty.  Většina z přibližně třiceti nápisů byla nalezena mezi spoustami hieratickými a hieroglyfickými nápisy, vyškrábané na kamenech poblíž dolů nebo přímo v nich a podél cest k chrámu. Čtyři nápisy byly nalezeny v chrámu na dvou lidských soškách a na spodní straně malé kamenné sfingy. Jsou provedené hrubě, patrně dělníky, kteří je dělali nebyli písma znalí. V roce 1916 Alan Gardiner s využitím hláskových zvukových hodnot podle abecední hypotézy přeložil soubor znaků jako לבעלת "l bʿlt" (s významem: pro paní): "baʿlat" (Paní) jako titul Hathor a femininum titulu "Baʿal, (tj. Pán)" příslušnému semitskému bohu. Egyptolog Orly Goldwasser věří, že písmo bylo patrně vyvinuto během vlády faraona Amenemheta III. z 12. dynastie.  Písmo má grafické podobnosti s hieratickým písmem, méně propracovanou verzí hieroglyfického písma. V padesátých a šedesátých letech se všeobecně poukazovalo na odvozenost kanánské abecedy z hieratiky s odkazem na výklad protosinajského písma Williamem Albrightem jako klíče. Obecně se přijalo, že jazyk nápisů byl semitský a písmo mělo hieratický původ. Za podmínky správnosti překladu slova "baʿlat" (Paní) je věrohodná identifikace jazyka jako semitského. Ale protože pokrok v dešifrování je nepatrný, zpochybňuje to další vývody a teorie hieratického přechůdce tak zůstává jen dohadem.

Protokanánské nápisy.

Pouhých pár nápisů bylo nalezeno v Kanaánu samém, datováno od 17. století př. n. l. Všechny jsou velice kraťoučké, většinou sestávají z několika málo písmen a jsou snad psané kanánskými kočovníky nebo vojáky z Egypta. Pojem "protokanánské nápisy" bývá někdy používán i pro rané fénické nebo hebrejské nápisy.

Nápisy z Vádí al-Hól.

Nápisy z Vádí al-Hól (arabsky وادي الهول "Wādī al-Hawl", Rokle utrpení (Ravine of Terror) ) byly vyryté na kamenných stranách starověké opuštěné vojenské a obchodní silnice spojující města Théby a Abydos v srdci vzdělaného Egypta. Byly ve vádí mezi tucty nápisů hieratických a hieroglyfických. Nápisy jsou graficky velice podobné serabitským nápisům, ale vykazují větší vliv hieroglyfů, jako znak pro muže, který nebyl zřejmě čtený abecedně jako: Někteří badatelé (Darnell a další) si myslí, že רב "rb" na začátku prvního nápisu asi je "rebbe" (náčelník; viz "rabín"); a že אל "’l" na konci druhého nápisu by mělo být "El", ve významu „bůh“.  Brian Colless publikoval překlad textu, ve kterém některé znaky považuje za logogramy, tedy značí celá slova, nejen souhlásku [Antiguo Oriente 8 (2010) 91]  Tato interpretace odpovídá vzorům některých obklopujících egyptských nápisů o oslavě bohyně Hathor včetně opíjení se.

Protosinajské písmo (také "prasinajské", "starosinajské" nebo jen "sinajské") je písmo střední doby bronzové zachované na velmi malém počtu vzorků v Serabit el-Khadimu na Sinajském poloostrově. Kvůli mimořádné nouzi o protosinajské zápisy víme velice málo jistého o tomto písmu. Protože existovalo současně s egyptskými hieroglyfy, patrně spíše představuje skutečné psaní. Jistá písmena jsou ale převzata z hieroglyfů. Je považováno za předchůdce fénického písma, z něhož pochází prakticky všechny moderní abecedy, respektive písma.

L'alphabet protosinaïtique, également appelé alphabet protocananéen, est l'un des plus anciens alphabets connus. Il est, par dérivations et modifications successives, à l'origine de la plupart des alphabets utilisés aujourd'hui.


Historie.

Maďarský ohař drátosrstý je úzce spjat s maďarským ohařem krátkosrstým – z něj se totiž vyšlechtil, a to právě v Maďarsku. Mezi jeho další předky patří i německý drátosrstý ohař. Byl vyšlechtěn ve třicátých letech 20. století. Přesné zápisy o chovu a šlechtění nejsou, včetně autora. Patří mezi maďarská národní plemena a je méně oblíbený než maďarský ohař krátkosrstý. Vzhledově je velmi podobný maďarskému krátkosrstému ohaři, ale je mírnější, přátelštější a lovecké pudy jsou silnější.  V současné době se maďarští ohaři obou typů vyskytují v České republice zcela běžné. Stejně oblíbená jsou tato plemena i ve zbytku Evropy.

Vzhled.

Je střední velikosti, robustnější stavby těla (oproti maďarskému ohaři krátkosrstému). Jemné konstrukce. Srst je hrubá, tvrdá a krátká s hustou podsadou odpuzující vodu. Hlava je přiměřeně široká, z profilu je vidět, že je i mírně klenutá. Uši přiléhají k lícím a jsou trojúhelníkovitého tvaru, středně dlouhé. Krk je dlouhý, dobře osvalený a rovný. Trup kompaktní. Ocas se většinou nekupíruje, je tedy dlouhý, ale původně z pracovních důvodů krácen na čtvrtinu délky. Nohy jsou dlouhé a dobře osvalené, připravené na dlouhé běhy. Tlapky kulaté.  Výška v kohoutku je v rozmezí od 58 do 64 cm u psa a 54 až 60 cm u feny. Váha okolo 25 kg.

Povaha.

Oddaný, bystrý a lehce cvičitelný pes – takto by se plemeno maďarský ohař drátosrstý dalo v jedné větě popsat. Krom toho je to ale velmi dobrý hlídač se silným hlasem a beze sklonu k agresivitě. Děti mu nevadí, ale s ostatními zvířaty moc nevychází. Je to dobrý hlídač ale i myslivecký pes. Své rodinně je naprosto oddán a je popisován jako neúplatný. Rodinu dokáže i velmi dobře bránit a špatně přilne k jiné. U většiny jedinců se objevuje závislost na svém páníčkovi. Při samotě trpí, ale nedává to najevo a je schopný se přizpůsobit tomu, že musíte chodit do práce. I pro začínajícího psovoda, který mu ale musí dopřát dostatek volného pohybu.

Péče.

Srst nevyžaduje žádnou zvláštní péči a navíc se na ní nedrží špína. Časté mytí šamponem se ale nedoporučuje, protože by pak mohla přijít o svoji přirozenou mastnotu a to by způsobilo problémy s kůží. Není to pes, kterému by stačila jedna krátká procházka denně – potřebuje hodně volného pohybu a hodně aktivit, ať už v podobě procházek nebo běhání u kola. Nejlépe mu bude u domu se zahradou a s trvalým pobytem venku. Do uší není potřeba příliš zasahovat, ale pokud zde vyroste hustá srst, je nutné ji vytrhávat. Drápky občas zastřihnout.

Maďarský ohař drátosrstý (maďarsky: Drotzörü Magyar Vizsla, anglicky: Wirehaired Vizsla) je všestranně využitelný lovecký pes s hrubou srstí, kterou se liší od svého příbuzného – maďarského ohaře krátkosrstého, který je jeho přímým předkem.

Le braque hongrois à poil dur (en hongrois : ) est une race de chien originaire de Hongrie. Il s'agit d'un braque de taille moyenne, à la robe à poil dur et de couleur froment-doré (fauve).


Historie.

Jeho vznik sahá až do starověké Indie a Egypta (Achnatonův "Hymnus na Slunce"). Později žánr obnovili rapsódové v antickém Řecku. I křesťanská církev postavila tento žánr do samého centra básnické tvorby. Nejznámějším hymnem křesťanské literatury je "Píseň tvorstva" (překládá se jako "Píseň slunce"), kterou vytvořil sv. František z Assisi. Chválí v ní všechno tvorstvo jako dokonalé dílo Pána a zároveň popisuje krásu přírody. Báseň se dodnes pokládá za první významné dílo italské poezie. Z vývojového hlediska je důležité, že z textu vyzařuje radost – přebytek kladných hodnot.

Starověké Řecko.

Hymnus byl starořecká píseň sólová nebo sborová oslavného charakteru a různého rozsahu, tématem byly nadosobní a vznešené hodnoty a jevy, jako je víra, život, vlast, lidstvo či příroda. Tato píseň byla především používána na oslavu boha nebo bohů a později i na počest některého z reků a jeho hrdinských činů. Ze stylistických prostředků se v hymnech často používaly zvolání (apostrofy) a výčty (enumerace).

Křesťanské hymny.

Původně byly křesťanské liturgické texty založeny na žalmech a jiných poetických pasážích z Bible. Často oslavují a chválí Ježíše Krista, nebo Boha a jeho stvořitelské dílo. Hymnem rozumíme oproti tomu strofickou skladbu složenou speciálně k liturgickým účelům, jejíž návaznost na biblické texty může být značně volná. V pravoslavné liturgii má významnou úlohu forma hymnu zvaná akafist. Mezi slavné latinské hymny patří velikonoční hymnus "Exultet", chvalozpěv "Te Deum" (nejasného autorství – připisovaný nejčastěji církevním otcům Ambrožovi nebo Augustinovi) a rovněž hymnus "Gloria in excelsis Deo", jež se stal pevnou součástí mše. Velmi jednoduchou strukturu (v podstatě seřazených dvojverší) má ještě i hymnus "Gloria,laus et honor" Theodulfa z Orléans z 9.století. Velkou produkcí hymnů proslulo v devátém a desátém století opatství v Sankt Gallen a jeho autoři Tuotilo, Ratpert a Notker Balbulus. Zhruba ze stejné doby pochází slavný hymnus fuldského opata Hrabana Maura "Veni creator Spiritus." Neméně významnými skladateli církevních hymnů Byli i Bernard z Clairvaux (hymnus "Jesu dulcis memoria") a Tomáš Akvinský (nejslavnější hymny "Adoro te devote" a "Pange lingua gloriosi corporis mysterium"). Hymnus stupňovité melodie "Ut queant laxis" složený Guidonem z Arezza na den Narození Sv.Jana Křtitele se velmi proslavil v dějinách hudby, neboť jeho text poskytl podklad pro po staletí používanou "solmizaci". Hymny je třeba rozlišovat od latinských biblických "kantik", které bývají za ně někdy vydávány, i od "sekvencí", které se jim podobají strofičností, ale mají podstatně jiný účel a bývají také delší.

Chvalozpěv dnes.

Tento žánr znovuobjevil anglický romantismus; Percy Bysshe Shelley napsal "Hymnu na krásu inteligence". Emoce a silné city, charakteristické pro romantismus, lze dobře vyjádřit právě chvalozpěvem. V tomto období vznikly i národní hymny, které mají ceremoniální funkci a jsou součástí oslav státních svátků a jiných významných událostí. V moderní poezii skládal hymny s tematikou demokracie a svobody například americký básník Walt Whitman. V českých zemích patřili k významným autorům hymnů Otokar Březina ("Stavitelé chrámu"), S. K. Neumann ("Nové zpěvy"), Josef Hora ("Zpěv rodné zemi") či Jan Zahradníček ("Pozdravení slunci").

Druhy moderních hymen.

Hymny dnes obvykle představují slavnostní píseň nebo krátkou hudební skladbu, tvořící jeden z možných symbolů státu (státní hymna), národa (národní hymna), mezinárodní organizace jako například Evropská unie (Instrumentální verze Ódy na radost) nebo Organizace spojených národů (neoficiální nebo Africká unie], politického hnutí, sportovní organizace nebo jiné organizované lidské skupiny nebo hnutí (například skautská, trampská, olympijská hymna, revoluční (Internacionála) apod. Královská hymna je vlastenecká píseň, podobně jako národní hymna, avšak svým textem obzvláště oslavující konkrétního monarchu nebo panovnický rod. Sportovní hymna je oslavná píseň nebo skladba sportovních klubů. Často je hrána po úspěšném zápasu jako oslavná píseň. Tyto hymny se také objevují pod názvem chorál. Mezi světoznámé písně tohoto typu patří například píseň "We Are the Champions" skupiny Queen nebo oficiální hymna Ligy mistrů. Speciální hymnou tohoto typu je také olympijská hymna.

Chvalozpěv, hymna či hymnus (starořecky ὕμνος "hymnos" – "chvalozpěv") je lyrický literární žánr, druh ódy. Původně byli hymny opěvováni bohové a dodnes má charakter velebení, chvály. Básníci jím vždy vyjadřovali krásu, dobro, ušlechtilost, vznešené myšlenky. Hymnus je žánrem vysokého stylu, neboť autor oslavuje a velebí takový objekt, který je sám o sobě zárukou estetické kvality. Mezi poetickými formami má nejméně osobní charakter.

Une ou un hymne (nom féminin ou masculin) est généralement, dans le domaine religieux, un chant, un poème à la gloire des dieux ou des héros, souvent associé à un rituel.