Mýtus.

Poprvé se objevuje v Avestě jako "gaja marətan" „smrtelný život“, jehož fravaši podle "Fravardín jaštu", 13. jaštu Avesty, přijal jako první vůli Ahura Mazdy a člověk z kterého je odvozován původ Árjů. V 23. a 26. jasně je oslovován společně se Zarathuštrou, Vištáspou, Sóšjansem a dalšími proroky zarathuštrického náboženství.  Hlavním zdrojem informací o Gájomartovi je Bundahišn, středoperská kosmologická encyklopedie převážně z 8. a 9. století, přičemž další detaily uvádí Zádspram, učenec z 9. století, a Dénkard, další encyklopedický text a to z 10. století. Podle Bundahišnu byl Gajómart stvořen Óhrmazdem jako další z pomocníků v boji s Ahrimanem, v mytické zemi Érán-véz ve středu světa, na levém břehu řeky Dáití, zatímco prvotní býk Gáv Í Évdád byl stvořen na břehu pravém. Óhrmazd jej vytvořil ze země, zatímco jeho semeno stvořil ze světla a jasu nebes. Gajómartův fravahr se poté vydal bojovat s Ahrimanem. Po Gajómartově stvoření se Ahriman v hrůze krčil po tři tisíce let, dokud jej z této strnulosti nevytrhla démonka chtíče Jeh a nepřislíbila zabití prvního člověka. Soustředěnému útoku mnoha daévů Gajómart nakonec podlehl a z jeho mrtvého těla vznikly kovy. Jeho semeno však zachováno, očištěno sluneční paprsky a přechováváno bohem Nérjósangem. Nakonec spadlo na zemi a přijato svou matkou Spandármad. V té dlouze klíčilo až dalo vyrůst reveni z které se zrodil první lidský pár Mašja a Mašjánag. Poté Óhrmazd vzal Gajómartovu dokonalou formu – fravaši, a pověřil ji aby byla Sluncem. Při Frašegirdu, zarathuštrické apokalypse, bude společně se Sošjánsem, spasitelem a posledním člověkem, první vzkříšeným.  V eposu Šáhnáme z 11. století je pod jménem Kajúmart prvním králem, který žil v jeskyni a založil dynastii Pišdádovců. Jeho syn Sjámak byl zabit Ahrimanem a ten zase pomstěn svým synem Hóšangem.

Gajómart je v zarathuštrismu první člověk či obr, šestá se sedmi věcí stvořených Ahura Mazdou. Je ztělesněním počátku světa, stejně jako je Sóšjáns ztělesněním jeho konce, a často je doprovázen první stvořeným býkem Gáv Í Évdádem. Podobá se prvotním obrům a kosmickým mužům v jiných mytologických tradicích jako je védský Puruša, severský Ymi, kabalistický Adam Kadmon nebo čínský Pangu, Carlo Cereti jej také považuje za íránský protějšek védského Mártándy.

Keyoumars, Kayomars ou Kayumars (en ) est le premier homme créé par Ahura Mazda et le premier roi de la dynastie des Pichdadiens dans la mythologie iranienne. Il est l'arrière-grand-père de Djamchid.


Další definice.

Stav úplnosti, shody, konzistence, aktuálnosti, unikátnosti/duplikace, integrity a přesnosti, díky nimž jsou data vhodná pro konkrétní použití.  Součet znaků a charakteristik dat, které mají vliv na jejich schopnost uspokojit daný účel; míra stupně dokonalosti pro faktory související s daty.  Kompletní, na standardech založená, konzistentní, přesná a časově označená data.  Podle ISO 9000:2015 kvalita dat může být definována jako míra, do které soubor charakteristik údajů splňuje požadavky. Příklady charakteristik jsou: úplnost, platnost, přesnost, konzistence, dostupnost a aktuálnost. Požadavky jsou definovány jako potřeba nebo očekávání, které jsou uvedeny, obecně předpokládané nebo povinné. Existují však i další standardy týkající se kvality dat, například ISO 25012 definuje 15 kvalitativních dimenzí dat. ISO 8000 je mezinárodní standard pro kvalitu dat.

Řízení firemních dat (Data governance).

Řada dodavatelů software nabízí nástroje pro analýzu a opravu dat nízké kvality in situ, poskytovatelé služeb mohou data čistit na základě smlouvy a poradci radí při úpravách procesů nebo systémů tak, aby se v první řadě vyhnuli problémům s kvalitou dat.  Problém nabyl takové důležitosti, že společnosti ustavují týmy pro správu údajů, jejichž jedinou úlohou ve firmě je zodpovědnost za kvalitu dat.  Většina nástrojů pro kvalitu dat nabízí řadu nástrojů pro vylepšení dat, která mohou zahrnovat následující funkce:

Zajištění kvality.

Zajištění kvality údajů (QA) je proces profilování dat za účelem odhalení nesrovnalostí a dalších anomálií v datech a provádění činností patřících do oblasti čištění dat, například odstranění extrémních odchylek, přidání interpolací a podobně.

Kontrola kvality.

Kontrola kvality dat (QC) je proces řídící využití dat pro určenou aplikaci nebo proces. Tato činnost se provádí před i po procesu zajištění kvality dat, který spočívá ve zjištění nekonzistence a opravě dat. Kontrola kvality používá informace z procesu zajištění kvality k rozhodnutí použít data pro analýzu (viz Analýza dat) nebo v aplikaci nebo obchodním procesu.  Obecný příklad: pokud proces Kontrola kvality zjistí, že data obsahují příliš mnoho chyb nebo nesrovnalostí, zabrání tomu, aby byla data použita pro zamýšlený proces, který by mohl způsobit selhání. Konkrétní aplikace: poskytnutí neplatných měření z několika senzorů do funkce automatického pilota v letadle by mohlo způsobit jeho pád.

Optimální využití kvality dat.

Kvalita dat (DQ) je specifická oblast vyžadovaná pro integritu správy dat tím, že pokrývá mezery v problémech s daty. To je jedna z klíčových funkcí, které napomáhají správě dat monitorováním dat a nalézají výjimky neobjevené současnými operacemi správy dat.  Kontroly kvality dat jsou však nadbytečné, pokud obchodní logika pokrývá stejnou funkčnost a splňuje stejný účel jako kvalita dat. Následuje několik oblastí datových toků, které mohou vyžadovat stálé kontroly kvality dat:

Termín kvalita dat (též jakost dat nebo údajů) se týká stavu kvalitativních nebo kvantitativních aspektů poskytované informace. Data se obecně považují za kvalitní, pokud jsou vhodná k zamýšlené činnosti, rozhodování a plánování. Kromě toho jsou data považována za vysoce kvalitní, pokud správně zobrazují konstrukt skutečného světa, ke kterému se vztahují. S rostoucím počtem zdrojů dat se navíc zvyšuje význam vnitřní konzistence dat, bez ohledu na vhodnost použití pro jakýkoli konkrétní vnější účel. Názory lidí na kvalitu dat se mohou lišit, dokonce i v případě, že se diskutuje o stejné sadě dat použitých pro stejný účel. V takovém případě se k dohodě o definici a standardech kvality dat používá schválený systém řízení dat (Data Governance). Pro zajištění potřebné jakosti může být vyžadováno čištění dat (anglicky data cleansing) včetně standardizace.

La qualité des données, en informatique se réfère à la conformité des données aux usages prévus, dans les modes opératoires, les processus, les prises de décision, et la planification (J.M. Juran).


Průběh hry.

Hráč ovládá chlapce a jako ve většině 2D plošinovek, chlapec může běžet zleva do prava, skákat, lézt na žebřících a provazech a pohybovat s předměty. "Limbo" je vyvedeno v temné, šedé grafice s minimem zvuků, které dotváří ponurou atmosféru. Temné zpracování jen podtrhují smrtelná překvapení, jakými jsou například pasti na medvědy rozmístěné v lese nebo zabijácká monstra nečekaně vystupující ze stínu. K nebezpečným patří i světélkující červi, kteří útočí na chlapcovu hlavu a nutí ho běžet jen jedním směrem dokud je nezabije.  Druhou polovinou hry jsou mechanické a fyzikální hádanky a pasti, které využívají např. elektromagnety nebo gravitaci. Mnoho z pastí není vidět, dokud na ně nešlápnete a často chlapce napoprvé zabijí. Hráč může zkusit další pokus o průchod od posledního checkpointu a pokusů může mít kolik chce. Některé pasti může i obejít a jejich funkčnost využít v pozdější části hry. Protože hráč pravděpodobně několikrát umře, než dokáže zdolat překážky, označují tvůrci "Limbo" hru jako „pokus a smrt“. V některých úmrtích je vidět jak je chlapec roztrhán nebo rozsekán a proto hra obsahuje možnost zapnout si filtr obsahu aby tato úmrtí nebyla vidět. Herní achievementy obsahují hledání easter eggů a dokončení hry s méně jak 5 zabitími.

Příběh.

Hlavní hrdina hry "Limbo" je bezejmenný hoch, který se probudí uprostřed lesa na „pokraji pekla“ (název hry pochází z latinského "limbus", znamenající „okraj“), kde narazí na gigantického pavouka, který se ho snaží zabít. Potom co použije past na to aby usekl pavoukovi nohy ustoupí dále do lesa a chlapec může pokračovat. Bohužel o kousek dále je lapen do pavučiny a zamotán do kokonu. Může se ale osvobodit ze zajetí a výskokem se dostat dál. Na cestě za svojí ztracenou sestrou narazí jen na pár lidí, kteří na něj buď zaútočí, utečou a nebo jsou už mrtví. Nakonec během cesty narazí i na děvče, o kterém se domnívá, že by mohla být jeho sestra, ale není mu umožněno se k ní dostat. Z lesa se pak chlapec dostane do města. Po splnění poslední hádanky proskočí chlapec tabulí skla a ocitne se zpět v lese. Poté, co se probere a zotaví ze šoku, urazí jen krátkou vzdálenost, než narazí na dívku, která vstává a v tento moment hra absurdně končí.

Limbo je plošinovka s hádankami vyvinutá nezávislým studiem Playdead. Hra byla vydána v červenci 2010 na Xbox Live Arcade a od té doby portována na řadu dalších platforem, včetně PlayStation 3 a Microsoft Windows. Hráč ovládá bezejmenného chlapce na jeho cestě za ztracenou sestrou skrz nebezpečné prostředí a různorodé pasti. Vývojáři postavili hádanky hry tak, že hráč většinou několikrát selže, než najde správné řešení. Playdead označil tento styl hry jako „pokus a smrt“ a vývojáři použili krvavé scény chlapcovy smrti, aby dali jasně najevo, kudy cesta nevede.

Le jeu est en 2D à défilement horizontal et tient compte de la physique qui gouverne les objets environnants ainsi que le personnage principal. Le joueur guide un jeune garçon muet et sans nom dans des environnements dangereux et doit éviter les nombreux pièges dans l'obscurité.


Životopis.

Pocházel ze statkářské rodiny z Irska. Narodil se v Bombaji, kde byl jeho otec Sir William Young úředníkem Východoindické společnosti. John měl čtyři mladší bratry, kteří působili ve vojenských a státních službách v Bombaji. Studoval v Etonu a Oxfordu, od mládí byl přítelem pozdějšího čtyřnásobného premiéra Williama Gladstona, i když později zastávali rozdílná politická stanoviska. V letech 1831–1855 byl poslancem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu. V letech 1841–1844 zastával v rámci ministerstva financí funkci lorda pokladu, v letech 1844–1846 byl státním tajemníkem na ministerstvu financí ("Secretary to the Treasury"), věnoval se také obchodním aktivitám ve Východoindické společnosti. Od roku 1852 byl členem anglické a irské Tajné rady, v letech 1853–1855 byl ve vládě státním sekretářem pro Irsko. Poté působil v koloniích, v letech 1855–1859 byl vysokým komisařem na Jónských ostrovech. Po krátkém pobytu v Anglii byl guvernérem v australské Nový Jižní Wales (1860–1867). V roce 1868 byl jmenován generálním guvernérem v Kanadě, fakticky úřad převzal v únoru 1869. Během jeho funkčního období došlo k hraničnímu sporu s USA, který řešil mezinárodní soud v Evropě, byl také prvním kanadským guvernérem, který USA navštívil. Proslul jako prozíravý politik a prostředník. Z tohoto postu odešel v roce 1872. Mezitím byl povýšen na barona s členstvím ve Sněmovně lordů (1870). Zbytek života strávil v ústraní na svých statcích v Irsku, v letech 1871–1876 byl lordem-místodržitelem v hrabství Cavan. Za zásluhy získal Řád sv. Michala a sv. Jiří (1855) a Řád lázně (1859).  Jeho sídlem byl zámek "Bailieborough Castle" v Irsku, který koupil jeho otec v roce 1814. John Young zde trvale pobýval až po návratu z Kanady, kdy nechal zámek přestavět v novogotickém stylu. Jeho manželství s Adelaide Danton (1821–1895) zůstalo bez potomstva, na vzdálenější příbuzenstvo přešel jen titul baroneta. Současným představitelem rodu je Sir John Young, 6. baronet (* 1947).

John Young, 1. baron Lisgar ("John Young, 1st Baron Lisgar, 2nd Baronet Young of Bailieborough") (31. srpna 1807, Bombaj, Indie – 6. října 1876, Bailieborough Castle, Irsko) byl britský státník. Narodil se v Indii, ale pocházel z Irska. Byl dlouholetým členem Dolní sněmovny, zastával nižší úřady ve vládě, později působil v koloniích a nakonec byl generálním guvernérem v Kanadě (1869–1872).

John Young (Bombay, Inde, – ), de Bailieborough (Cavan), puis Lisgar (1870), est un homme d'État. Il fut gouverneur de la République des Îles Ioniennes (1854-1859), puis gouverneur de Nouvelle-Galles du Sud (1861-1867), et enfin deuxième gouverneur général du Canada (1869-1872).


Předcházející události.

V roce 2011 vypukla v Sýrii občanská válka mezi baathistickým režimem prezidenta Bašára Asada, povstaleckou opozicí, Islámským státem a nově vzniklým autonomním Kurdistánem. Do války se postupně přímo i nepřímo zapojily mocnosti regionální (Izrael, Írán, Saúdská Arábie a Turecko) a světové (Spojené státy, Rusko, Francie atd.).  V lednu 2018 spustilo Turecko operaci Olivová ratolest, během níž se zmocnilo kontroly nad Afrínem, který se nachází blízko vládou kontrolovaného Aleppa. Na jaře 2019 byl definitivně poražen Islámský stát Syrskými demokratickými silami (SDF), které získaly kontrolu nad většinou východního břehu řeky Eufrat.  V říjnu oznámil turecký prezident Erdoğan, že Turecko plánuje na severu Sýrie vytvořit pohraniční koridor. Bílý dům turecké záměry potvrdil a zároveň prohlásil, že se americké ozbrojené síly operace nezúčastní, naopak se z oblasti z regionu stáhly. Prezident Donald Trump operaci podpořil, ale pohrozil zničením turecké ekonomiky, pokud Turecko překročí určité hranice. Kurdské milice označily americké počínání za zradu a vyhlásily třídenní všeobecnou mobilizaci a vyzvaly k odporu proti tureckým vojskům.

Začátek bojů.

9. října oznámil prostřednictvím Twitteru turecký prezident Erdoğan začátek operace Pramen míru. Po prohlášení zahájily turecké vzdušné síly letecký útok na kurdské cíle v Tell Abyadu a Ras al-Aynu. Okolo čtvrté hodiny SELČ zahájila turecká armáda dělostřeleckou palbu na pozice YPG (Lidové obranné jednotky). Podle kurdských tvrzení turecká vojenská letadla útočí až 50 km od turecko-syrských hranic, čímž porušují vlastní tvrzení o udržení operací pouze 30 km od hranic. SDF zároveň vyzvala USA a jejich spojence k vytvoření bezletové zóny nad celou oblastí.  Na turecké letecké útoky odpověděla podle tureckých médií SDF raketovými útoky proti cílům v jižním Turecku, šest raket dopadlo na turecké město Nusaybin. Kolem 22 hodiny zahájila turecká armáda společně se Svobodnou syrskou armádou (FSA) pozemní útok. V třicetikilometrovém pásmu, které Turecko hodlá obsadit, se nacházejí i věznice, ve kterých jsou internováni zajatí příslušníci Islámského státu. Turecko odmítlo v případě obsazení těchto táborů ostrahu zajatců zajišťovat a vyzvalo mezinárodní společenství, aby se tohoto úkolu ujalo.  Kurdská SDF oznámila, že ukončila boj proti zbytkům Islámského státu, neboť tento boj není nyní prioritní. Podle vyjádření CNN tak prakticky není síla, která by IS mohla zničit. Během večera oznámila SDF, že boje probíhají po celé turecko-syrské hranici a z oblasti po leteckých útocích prchají tisíce civilistů. podle tvrzení serveru Kurdistan24 by cílem mohla být snaha vytlačit civilisty z prostoru, kde budou probíhat pozemní boje.  Před 23. hodinou oznámil Mustafa Bali, mluvčí SDF, že v Til Abyad byl turecký pozemní útok odražen.  Spojené státy v reakci na vpád uvalily na turecké ministerské a vládní úředníky sankce. Donald Trump také oznámil svůj záměr zavést ekonomické sankce, ten však po americko-turecké úmluvě o zastavení palby odvolal.

Průběh bojů před příměřím.

10. říjen.

Podle zprávy, kterou 10. října vydalo turecké ministerstvo obrany, "zasáhly turecké letecké síly s dělostřeleckou podporou 181 cílů" a dále uvedlo, že "se podařilo další vybrané cíle obsadit", aniž specifikovalo, o jaké cíle se jedná. Podle mluvčího SDF se po zahájení pozemních operací odehrávají těžké boje a v městě Kámišlí byla údajně dělostřeleckou palbou zasažena věznice, ve které jsou internováni zajatí příslušníci Islámského státu. Podle exilové Syrské observatoře pro lidských práva (SOHR) se Kurdům podařilo odrazit další pozemní turecký útok u Tal Halafu. V další zprávě turecké ministerstvo obrany uvedlo, že ofenziva pokračuje úspěšně a turecké armádě se podařilo obklíčit pohraniční města Ras al-Ain a Tal Abyad, podle tvrzení kurdských zdrojů a SOHR ale ofenziva nedosáhla významného pokroku. Podle kurdského Červeného půlměsíce zahynulo při tureckém bombardování 11 civilistů, kurdské ostřelování tureckého pohraničí si vyžádalo 5 mrtvých civilistů včetně jednoho dítěte. Podle SOHR padlo 29 ozbrojenců SDF a 19 ozbrojenců z povstaleckých a protureckých syrských jednotek. V dalších bojích proturecké jednotky ztratily dalších 7 příslušníků. Turecko přiznalo ztrátu 1 vojáka. Turecká tisková agentura Anadolu uvedla, že se turecké armádě podařilo neutralizovat 228 kurdských militantů. Podle humanitárních organizací je v pohybu asi 64 tisíc civilních uprchlíků a podle jejich prognóz by se s pokračováním bojů tento počet mohl zvýšit až na 450 tisíc.

11. říjen.

Turecká armáda pokračovala během dne v leteckém a dělostřeleckém bombardování pozic SDF po celé syrsko-turecké hranici, např. město Kamišli, vesnice Ain Dewar, Zuharijah či Tall Abajah. V obci Tall Džihane zasáhlo bombardování asyrský kostel Panny Marie. V Tall Abajadu byla uzavřena nemocnice provozovaná organizací Lékaři bez hranic. Turecké pozemní jednotky společně se syrskými protureckými jednotkami pokračovaly i v pozemní operaci, při které se jim podařilo obsadit další vesnice a postoupit až do hloubky 8 km na syrském území.  Podle OSN se počet uprchlíků z oblastí postižených boji pohybuje kolem 100 tisíc. SDF oficiálně přiznalo 7 padlých bojovníků, turecká armáda přiznala další dva padlé vojáky, čímž se počet jejich ztrát zvýšil na tři mrtvé.

12. říjen.

Podle vlastního tvrzení se turecké armádě podařilo dosáhnout strategické dálnice M4 spojující Manbidží a Kámišlí. Podle kurdských zdrojů byla příslušníky proturecké Svobodné syrské armády popravena kurdská politička Hevrin Chalafová a dalších 8 civilistů. Podle tureckého ministra obrany turecké armáda dobyla strategické město Rás al-Ajn, kurdské zdroje ale uvádějí, že díky protiútoku se kurdským jednotkám podařilo získat město zpět pod svou kontrolu. Pouze částečnou tureckou kontrolu nad tímto městem potvrdila i Syrská observatoř pro lidská práva (SOHR).

13. říjen.

Od ranních hodin pokračovalo turecké ostřelování Tall Abajadu a společně s SNA obsadila město Suluk a 5 dalších vesnic, naproti tomu se SDF podařilo získat kontrolu nad oblastí kolem města Ras al-Ajn. Podle kurdských zdrojů turecká armáda zajala dva zdravotníky z kurdské organizace Červený půlměsíc.  Podle OSN oblasti bojů opustilo kolem 130 tisíc civilistů. Podle kurdských zdrojů turecké útoky brání přísunu humanitární pomoci uprchlíkům. Během odpoledne se turecké armádě podařilo obsadit Tall Abajad. V oblasti Ajn Issa, ze které USA evakuovaly své vojáky, se podle SDF v důsledku bojů podařilo z tábora uprchnout 785 lidem napojeným na IS. Dle SDF se jim dostalo pomoci ze strany protureckých syrských skupin.  Po obsazení Tall Abajadu došlo k dohodě mezi SDF a syrskou vládou, podle které se syrské vládní jednotky včetně ruských speciálních jednotek zapojí do bojů proti turecké armádě a jejím spojencům z řad syrských povstalců. Během noci syrské vládní jednotky vstoupily do Manbidže, následující den by měly vstoupit do Kobani.

14. říjen.

Dne 14. října vstoupily jednotky Syrské arabské armády po dohodě s představiteli kurdské samosprávy na kurdské území s "cílem osvobodit oblasti zabrané tureckou armádou a žoldáky". Velení turecké armády prohlásilo, že jeho cíle zůstávají stejné, nikoliv obsadit syrské území, ale vytvořit podmínky pro návrat syrských Arabů. Turecko dále zveřejnilo informaci, že vězněné příslušníky IS pustili sami Kurdové. Stalo se tak poté, co kurdští představitelé oznámili, že vlivem tureckého bombardování se z věznice Ain Issa podařilo uprchnout 785 rodinným příslušníkům členů IS. Zprávu o propouštění příslušníků IS Kurdy oznámil na svém twitterovém účtu i americký prezident Trump. Podle amerických představitelů ale neexistují žádné známky toho, že by SDF něco takového učinily. Svou připravenost převzít do vazby zajaté příslušníky IS deklarovalo jak Rusko, tak Sýrie.

15. říjen.

Jednotky SDF podle SOHR zaútočily na pozice turecké armády a protureckých povstalců západně od města Ras Al-Ajn a podařilo se jim tyto pozice obsadit. Střety si údajně vyžádaly ztráty na obou stranách. Podle tvrzení tureckého prezidenta Erdogana se turecké jednotky staly cílem útoku syrských vládních sil vedenému z Manbidže. Během útoku zahynul jeden turecký voják. a turecké armádě se podařilo zajistit přibližně 1000 km2.  Během dne pokračoval přesun dalších syrských vládních jednotek do Manbidže, ve vstupu do Kobani ale jim zabránily jednotky americké armády.

16. říjen.

Podle informací SOHR se pod tureckou palbou ocitly vesnice poblíž měst Al Hasaka a Ras al-Ajn. Poblíž Ajn Issa se podle SOHR SDF podařilo znovuobsadit dvě dříve ztracené pozice. podle tureckého prezidenta Erdogana již turecká armáda obsadila 1200 km2. K těžkým bojům došlo v prostoru měst Ajn Issa a v oblasti Tal Abjad. Tureckým jednotkám s jejich spojenci se podařilo obsadit město Tal Half. Syrské vládní jednotky zároveň podnikly několik raketových útoků proti pozicím protureckých milicí. Během večera se ruské jednotky dostaly do blízkosti Kobani. Do samotného města poté za soumraku vstoupily syrské vládní jednotky.  Během dopoledne se ze své základny poblíž Kobani stáhly poslední jednotky americké armády, přičemž několika leteckými údery zničily přistávací plochy pro těžká dopravní letadla.

17. říjen.

Turecké armádě a jejím spojencům se podařilo obsadit polovinu města Ras al-Ajn poté, město obklíčily a odřízly všechny přístupové cesty.  Během dne dosáhli americký viceprezident Mike Pence a turecký prezident Recep Erdoğan dohody o 120hodinovém příměří. Turecká armáda a její spojenci zastavili vojenské útoky, aby umožnili jednotkám SDF opustit místa bojů a stáhnout se do vzdálenosti 32 km od turecko-syrské hranice. Podle tureckého ministra zahraničí Mevlüta Çavusoğlua se nejedná o příměří, ale o pauzu v probíhající operaci. Pokud se Kurdové stáhnou do požadované vzdálenosti, turecká operace bude ukončena, pokud ne, operace bude pokračovat. Podle americké strany vyhlášením příměří pominuly důvody pro ohlášené americké sankce proti Turecku.

Vývoj od příměří.

18. říjen.

Poté, co bylo sjednáno příměří, došlo mezi bojujícími stranami pouze k drobným střetům v obleženém Ras al-Ajn. Z ostřelování civilních oblastí v tomto prostoru SDF obvinilo turecké ozbrojené síly. Z porušování příměří obvinili nejmenovaní američtí představitelé proturecké syrské milice s tím, že tito bojovníci "jsou mimo tureckou kontrolu nebo Turecko nezajímá, co dělají". Turecko oznámilo, že je "bizarní tvrdit, že porušují dohodu, která se jim líbí". Zároveň odmítlo tvrzení, že se jedná o příměří. Podle tureckého tvrzení se jedná o "pauzu v bojích".  Velení turecké armády oznámilo plán na vytvoření 12 pozorovatelen v obsazené oblasti.

19. říjen.

Jak turecká armáda, tak SDF se navzájem obviňují z porušování příměří. Podle SOHR turecká armáda její spojenci od začátku operace obsadili 2429 km2 syrského území. podle tvrzení SDF i SOHR turecká armáda brání humanitárnímu konvoji s lékařskou pomocí ve vstupu do Ras al-Ajn. Do Ras al-Ajn byl humanitární konvoj vpuštěn během odpoledne.

20. říjen.

Obě strany se navzájem obviňovaly z porušování příměří. Turecký voják byl zabit při ostřelování ze strany YPG u Tall Abjadu. Podle tvrzení SDF zahynulo 16 jeho bojovníků po tureckém ostřelování. Z prostoru Ras al-Ajn se společně s humanitárním konvojem stáhly i zbývající jednotky SDF.  Ze svých základen poblíž Sarrinu a Tall Bejdaru se stáhly poslední americké jednotky. Americký konvoj zamířil k syrsko-irácké hranici. Na svém odchodu byli Američané napadáni místními obyvateli, kteří považují jejich odchod za zradu shnilou zeleninou. Dle tvrzení amerického prezidenta Trumpa Spojené státy preferují americkou vojenskou přítomnost v guvernorátu Dajr az-Zauru, kde by se podílely na střežení ropných polí před Islámským státem. Podle prohlášení SDF jsou ropná pole plně v jejich rukou a platí dohoda syrskou vládou o sdílení zisků z těchto polí.

21. říjen.

Podle SOHR došlo přes pokračující příměří k jeho porušování ze strany tureckýh jednotek a jejich spojenců. Poblíž města Ajn Issa byli tureckým bezpilotním letounem zabiti 4 příslušníci SDF.

22. říjen.

Při své návštěvě v provincii Idlíb řekl syrský prezident Asad, že Sýrie je připravena podpořit každou skupinu, která se postaví turecké okupaci. V telefonickém rozhovoru s ruským prezidentem Vladimirem Putinem podle syrských médií odmítl tureckou okupaci Sýrie. Ruský ministr obrany Šojgu sdělil, že Rusko je připraveno odeslat do Sýrie další vojenské jednotky na ostrahu hranic.  Během dne se v Soči sešli ruský prezident Putin a turecký prezident Erdoğan. Na setkání byla uzavřena dohoda, podle které do tzv. bezpečné, 32 kilometrů široké bezpečnostní zóny měla 23. října vstoupit ruská vojenská policie. Ta bude dohlížet na stažení kurdských jednotek z celého prostoru a to až 32 km od syrsko-turecké hranice. Prostor tzv. bezpečné zóny je vymezen územím obsazeným tureckou armádou. Celou oblast, včetně pásma 10 km na východ a na západ za prostorem vymezeným operací Pramen míru budou monitorovat společné turecko-ruské vojenské hlídky tvořené vojenskými policisty. Prezident Putin následně v telefonickém rozhovoru o dohodě informoval syrského prezidenta Asada, který dohodu podpořil.

23. říjen.

Ameriký prezident Donald Trump oznámil ukončení amerických sankcí proti Turecku. Toto rozhodnutí se ale setkalo s kritikou ze strany amerických zákonodárců. Podle časopisu Newsweek se Spojené státy chystají k nasazení pozemních jednotek na ochranu ropných polí ve východní Sýrii před útoky IS.

24. říjen.

V prostoru syrského města Tal Tamr došlo podle syrských státních médií k útoku turecké armády a jejich spojenců proti pozicím syrské armády. Útočící jednotky se střetli i s kurdskými milicemi.  Německá ministryně obrany Annegret Kramp-Karrenbauerová představila na zasedání NATO plán, podle kterého by v severní Sýrii bylo vytvořeno tzv. bezpečnostní pásmo pod kontrolou NATO.

25. říjen.

Ruský ministr zahraničí Sergej Lavrov odmítl plán na vytvoření bezpečné zóny pod kontrolou jednotek NATO vzešlý ze zasedání této organizace.  Do Sýrie dorazilo 300 ruských vojenských policistů. jejich úkolem bude monitorování pohraničního regionu a napomáhání s odsunem jednotek SDF.  Americký ministr obrany Mark Esper oznámil plán na vyslání jednotek do východní Sýrie na ochranu ropných polí před IS. Kurdský vůdce Ilham Ahmed k tomu i podotkl, že pokud přítomnost USA nebude pro Kurdy přínosem, nebudou americké jednotky vítány. Zároveň dodal, že není jasné, jak Kurdové Američany přivítají po jejich stažení.

26. říjen.

Ke střetům mezi jednotkami SDF a protureckými milicemi došlo v prostoru měst Tal Tamr a Ras al-Ajn. Oběti jsou hlášeny na obou stranách. V oblasti Ras al-Ajn se začaly také rozmisťovat jednotky syrské armády.  Plán německé ministryně obrany Annegret Kramp-Karrenbauerové na vytvoření bezpečnostní zóny v severní Sýrii pod kontrolou NATO odmítl turecký ministr zahraničí M. Cavusoglu jako nerealistický. Turecký prezident Erdoğan prohlásil, že pokud se z tzv. bezpečnostní zóny nestáhnou teroristé v dohodnutém časovém horizontu, vyřeší tuto situaci samo Turecko a provede očistu území. Erdogan dále kritizoval EU, že ze slíbené pomoci pro syrské uprchlíky v Turecku ve výši 6 miliard eur dorazila pouze polovina, přičemž Turecko na zvládnutí tohoto problému vynaložilo již 40 miliard eur. Pokud evropské země neposkytnou vyšší finanční podporu pro repatriaci syrských uprchlíků zpět do Sýrie, otevře Turecko hranice a vpustí tři miliony uprchlíků do Evropy, pohrozil Erdoğan.  Kolona amerických jednotek zamířila k ropným polím v Deir el-Zour.

27. říjen.

Podle prohlášení SDF se její jednotky stahují na předem dohodnuté pozice aby tam, jak tvrdí, chránily kurdské obyvatelstvo v regionu před tureckými útoky.

28. říjen.

Pokračovaly střety mezi SDF a protureckými silami v oblasti Ras al-Ajn. Jednotky syrské armády přítomné v této oblasti se během těchto bojů z oblasti stáhly. Podle SOHR byly proturecké jednotky při střetech podporovány tureckými bezpilotními letouny.  Další střety se odehrály v oblasti Abú Rasin, kde se proturecké milice podporované bezpilotními letouny turecké armády střetly s jednotkami SDF a syrské armády.  Všechny strany těchto střetů zaznamenaly ztráty.

29. říjen.

V oblasti Tal Amr a Ras al-Ajn došlo podle SOHR ke střetům mezi syrskou armádou a SDF na straně jedné a tureckými jednotkami na straně druhé. Při bojích zahynulo 9 syrských vojáků. Turecká armáda uvedla, že zajala 18 ozbrojenců, kteří se hlásí k syrské armádě.  Ve svém prohlášení uvedl ruský ministr obrany Šojgu, že všechny kurdské jednotky dokončily stahování z tzv. bezpečnostní zóny.

Ztráty.

Podle SOHR ztratila k 30. listopadu 2019 turecká armáda během operace 10 vojáků, proturecká Národní syrská armáda ztratila 216 bojovníků, kurdská SDF 283 bojovníků.  Během operace zahynulo v důsledku bojů celkem 130 civilistů, z toho 33 při tureckém bombardování. Další civilisté byli popraveni příslušníky protureckých milicí.

Reakce v Turecku a Sýrii.

Tureckou vojenskou operaci podpořily všechny turecké parlamentní opoziční strany s výjimkou strany HDP. V zemi začali být zatýkáni kurdští opoziční vůdci za kritiku vojenské operace.<br>  Syrská vláda režimu Bašára Asada tureckou invazi silně odsoudila jako ostudné porušení mezinárodního práva a rezolucí OSN. Mluvčí Syrských demokratických sil hovořil o jejich připravenosti prudce odpovědět na jakýkoli turecký útok na syrskou půdu.

Operace Pramen míru (turecky: "Barış Pınarı Harekâtı") je krycí název pro vpád ozbrojených sil Turecka do severní Sýrie, která je pod kontrolou kurdských milic, jež Turecko považuje za teroristickou organizaci. Operaci zahájila turecká armáda 9. října 2019 a jejím cílem je podle tureckých představitelů "vytvoření bezpečné zóny zbavené kurdských milic, ve které budou také umístěni syrští uprchlíci".

L'Opération "Source de paix " (turc : "Barış Pınarı Harekâtı", arabe : عملية نبع السلام) a lieu entre le et le, lors de la guerre civile syrienne. Faisant suite aux opérations "Bouclier de l'Euphrate" de 2016-2017 et "Rameau d'olivier" de 2018, elle est lancée dans le nord de la Syrie par l'armée turque et les rebelles de l'Armée nationale syrienne contre les Forces démocratiques syriennes.


Historie.

Řád byl založen dne 4. října 1976 na počest karafiátová revoluce z roku 1974, během které zanikl autoritářský režim "Estado Novo" Antónia de Oliveira Salazara a Marcela Ceatana. Cílem bylo ocenit ty, kteří se vyznamenali při obraně nejcennějších revolučních ideálů.  Podle ustanovujícího zákona č. 709-A/76 ze dne 4. října 1976, kterým byl řád zřízen, se vyznamenání udílelo za odměnu za významné občanské zásluhy občanům Portugalska i cizím státním příslušníkům, kteří se vyznačovali svou láskou ke svobodě a svou oddaností pro lidská práva a sociální spravedlnost, zejména při obraně republikánských a demokratických ideálů.  Byla jím vyznamenáni vojáci, kteří vedli karafiátovou revoluci a další lidé, kteří se postavili na obranu lidských práv.  Následně byl status řádu v roce 1986 mírně upraven a je využíván jako ocenění za dodržování hodnot civilizace, lidské důstojnosti a svobody.  Podle oficiální klasifikace portugalských vyznamenání patří spolu s Řádem prince Jindřicha do kategorie "Národních řádů (Ordens Nacionais)".

Pravidla udílení.

Řád byl udělen důstojníkům, kteří se přičinili o karafiátovou revoluci, která svrhla autoritářský režim "Estado Novo", stejně jako dalším, kteří bojovali za lidská práva. Poté byla pravidla pro udílení řádu v roce 1986 rozšířena.  Počet žijících nositelů jednotlivých tříd řádu je omezen. Počet žijících nositelů velkokříže je omezen na 50, počet velkodůstojníků na 100, komturů na 300 a důstojníků na 400. Počet rytířů není omezen.  Řádový řetěz je udílen zahraničním hlavám států a v několika případech byl udělen i bývalému prezidentu Portugalska. Poprvé byl řetěz udělen v roce 1987 francouzskému prezidentovi François Mitterrandovi.  Velmistrem řádu je z titulu své funkce úřadující prezident republiky. V organizačních otázkách mu pomáhá kancléř řádu spolu s radou řádu.

Insignie.

Řádový odznak má tvar bíle smaltovaného kulatého medailonu se světle modře smaltovaným řeckým křížem uprostřed. Kříž je obklopen zlatou korunou, která je úzce lemována tmavě modrým smaltem. Medailon je lemován ozdobou sestávající z jedenácti párů bíle smaltovaných stylizovaných křídel. Odznak je ke stuze připojen přívěskem v podobě zeleně smaltovaného vavřínového věnce oválného tvaru. Uvnitř věnce jsou červeně smaltované plameny. Celý řádový odznak je zlatě lemován. Velikost odznaku se pro jednotlivé třídy liší.  Řádová hvězda má podobu řádové odznaku včetně přívěsku položeného na zlatém téměř kruhovém podkladu. V případě třídy komtura je podklad stříbrný.  Řádový řetěz se skládá z kulatých bíle smaltovaných článků se světle modře smaltovaným řeckým křížem, které jsou v řetězu střídány články v podobě oválného zeleně smaltovaného vavřínového věnce s červeně smaltovanými plameny uprostřed. Řádový odznak je k řetězu zavěšen na zlatém kroužku.  Stuha je bílá se žlutými okraji.

Třídy.

Řád je udílen v šesti řádných třídách. Dále k němu náleží zlatá a stříbrná medaile.  V případě vyznamenání instituce či lokality se třída neudílí a subjekt se stává čestným členem řádu "(Membro Honorário)".

Řád svobody "(: Ordem da Liberdade)" je portugalské státní vyznamenání založené roku 1976 a udílené za významné služby pro demokracii a svobodu, za obranu hodnot civilizace a lidské důstojnosti. Velmistrem řádu je úřadující prezident Portugalska.

L'ordre de la Liberté (Ordem da Liberdade en portugais) est un ordre honorifique portugais qui distingue des personnes et des collectivités en raison de leurs actions en faveur de la liberté, de la démocratie et des droits de l'homme. Il a été créé en pour honorer ceux qui s'étaient impliqués dans la Révolution des œillets en. Depuis, ses objectifs ont évolué et l'ordre de la Liberté fait désormais référence à la défense des valeurs de civilisation, de la dignité humaine et de la liberté.


Hráčská kariéra.

Vysokoškolský hokej.

S univerzitním hokejem začal v kategorii NCAA Men's Division I v lize Western Collegiate Hockey Association (WCHA) v týmu Alaska Nanooks na University of Alaska. V druhém ročníku exceloval a byl nominován do týmu All-Star.

St. Louis Blues.

Po konci sezóny 2014–15 s Nanooks podepsal dvouletou nováčkovskou smlouvu s St. Louis Blues. 10. března 2015 byl na zbytek sezóny 2014–15 poslán na farmu Blues, do týmu Chicago Wolves v lize American Hockey League (AHL). V sezóně 2015–16 už hrál za Blues v National Hockey League (NHL). Nastoupil do 79 zápasů a získal 33 bodů.  8. ledna 2017 v soutěži hokejových dovedností Blues vyhrál soutěž o nejrychlejší střelu s rychlostí 167 km/h, kterou překonal rekord ligy v sezóně 2016–17. 21. července 2017 podepsal s Blues pětileté prodloužení smlouvy za 27,5 miliónu dolarů.  V roce 2019 vyhrál s Blues Stanley Cup, první v 52 leté historii tohoto klubu. Odehrál všech 26 zápasů play-off a získal 12 bodů.

Reprezentace.

Parayko byl vybrán aby reprezentoval Tým Severní Ameriky, tým sestavený z nejlepších amerických a kanadských hráčů ve věku 23 let a méně, na Světovém poháru lv ledním hokeji 2016 v Torontu. Odehrál tři hry a zaznamenal tři asistence.  Po vyřazení Blues ve druhém kole play-off v roce 2017 se Parayko připojil k týmu Kanady na Mistrovství světa v ledním hokeji 2017, kde zaznamenal sedm bodů (tři góly a čtyři asistence) a byl jmenován All-Star hráčem. Kanada na turnaji získala stříbrné medaile poté, co prohrála se Švédskem ve finále na nájezdy.

Colton Parayko (̈* 12. května 1993 St. Albert, Alberta) je kanadský profesionální obránce ledního hokeje hrající za klub St. Louis Blues v severoamerické lize National Hockey League (NHL). Byl draftován ve třetím kole z 86. místa při draftu do NHL v roce 2012. V roce 2019 vyhrál s Blues Stanley Cup.

Colton Parayko (né le à Saint-Albert dans la province de l'Alberta au Canada) est un joueur professionnel canadien de hockey sur glace. Il évolue au poste de défenseur.


Sportovní kariéra.

Vyrůstal v skromných poměrech v černošské čtvrti Northside v louisianském Lafayette. Jeho rodiče se brzy rozvedli a vyrůstal s nevlastním otcem Percym. V roce 1986 byl jeho vlastní otec Joseph zastřelen při hádce s otcem své druhé ženy. Sportovnímu zápasení se začal věnovat na střední škole Northside High, kde zápasil za školní tým Mighty Vikings v národním zápase pod vedením Stephena Lotiefa. Střední školu dokončil se zápasovou bilancí 101 vítězství a 9 porážek.  V roce 1997 vstoupil nejprve v Kansasu na Colby Community College, kde zápasil za tým Trojans pod vedením Steva Lampeho. Po dvou letech však dostal stipendium na prestižní Oklahoma State University v Stillwateru, kde se připravoval v týmu Cowboys pod vedením Johna Smitha a jeho asistentů. Oklahomskou univerzitu dokončil v roce 2001 se zápasovou bilancí 53 vítezství a 10 porážek.  Olympijskému volnému stylu se věnoval od roku 2001 pod vedením Jima Ravannacka v Gator Wrestling Club v louisianském Covingtonu. V roce 2003 jeho život zasáhla těžká rána, když při dopravní nehodě zemřela jeho tříletá dcera Kaedyn. V roce 2004 však bez vetších problémů získal na květnové americké olympijské kvalifikaci nominaci na olympijské hry v Athénách ve váze do 96 kg. V Athénách byl nalosován do hratelné skupiny s Polákem Bartłomiejem Bartnickim a Slovákem v rakouských barvách Radovanem Valachem. Oba své soupeře porazil výrazným bodovým rozdílem a z prvního místa postoupil přímo do semifinále proti ruskému Osetu Chadžimuratu Gacalovi. První poločas prohrál 0:1 na technické body, když ve druhé minutě nezachytil Gacalovův podběh. Ve druhém poločase se nechal vytlačit soupeřem ze žíněnky a v regulérní šestiminutové hrací době prohrál 0:2 na technické body. Podle tehdejších pravidel však zápas končil při bodovém rozdílu vyšším než tři body. Na začátku nastavení rozhodčí nařídil klinč, který neustál a porazem nohou prohrál 0:5 na technické body. V souboji o třetí místo nastoupil proti Íránci Alírezovi Hajdárímu. Začátkem druhého poločasu vyhrál za stavu 0:0 nařízený klinč a dostal se do vedení 1:0. V nastavení získal druhý bod po nařízeném klinči, ale závěr nastavení fyzicky neustál. Za pasivitu ho rozhodčí poslal do parteru, ve kterém ho Hajdárí přetočil koršunem a po prohře 2:3 na technické body obsadil 4. místo.  V roce 2008 uspěl podruhé v americké olympijské kvalifikaci a startoval na olympijských hrách v Pekingu. Po nalosování dostal v prvním kole za soupeře Kubánce Michela Batistu. K zápasu však nenastoupil. Později vyšlo na jeho, že potom co úspěšně shodil váhu do své kategorie do 96 kg fyzicky zkolaboval. Po olympijských hrách v Pekingu přestoupil k profesionálům.

Profesionální kariéra.

V roce 2008 začal intenzivně navštěvovat kurzy kickboxingu a grapplingu v bojovém klubu Javiera Mendeze American Kickboxing Academy. V roce 2009 podepsal profesionální smlouvu s prestižní organizací Strikeforce a v září nastoupil ke svému prvnímu zápasu mezi profesionály v bojovém sportu mixed martial arts v Bixby.  Svůj první mistrovský pás australské organizace Xtreme MMA získal v července 2010 Sydney, když porazil Lucase Browne technickým k.o. Následoval druhý mistrovství pás kalifornské organizace King of the Cage.  V roce 2013 pohltila jeho zaměstnavatele Strikeforce Ultimate Fighting Championship (UFC). V lednu 2015 zápasil poprvé s Jonem Jonesem o mistrovství pás UFC v lehké těžké váze do 93 kg a po rozhodnutí komise prohrál na technické body. Jon Jones byl později v dubnu pozitivně testován na doping a v květnu se tak utkal o uvolněný mistrovský pás s Anthonym Johnsonem. Johnsona porazil před časovým limitem škrcením a získal poprvé mistrovský pás organizace UFC. V říjnu 2015 titul poprvé obhájil se Švédem Alexandrem Gustafssonem a v dubnu 2017 titul obhájil podruhé s Anthonym Johnsonem. V červenci 2017 o mistrovský pás připravil jeho předchozí držitel Jon Jones, ale vzápětí mu byl mistrovství pás vrácen po Jonsově dalším pozitivním testu na doping. V lednu 2018 titul v lehké těžké váze potřetí obhájil s Volkanem Oezdemirem.  V červenci 2018 vyzval o mistrovský pás v těžké váze do 120 kg jeho držitele Stipe Miocice. Zápas s Miocicem ukončil v 5 minutě prvního kola na k.o. a získal poprvé mistrovský pás v těžké váze. Tím zároveň uvolnil trůn v lehké těžké váze do 93 kg. V listopadu titul poprvé obhájil v zápase s Derrickem Lewisem. V srpnu 2019 však v odvetném zápase se Stipe Miocicem o mistrovský pás přišel, když prohrál v 5 minutě 4. kola na technické k.o..

Reference.

(odstavec: Mixed martial arts career)

Daniel Ryan Cormier (* 20. března 1979 Lafayette) je americký zápasník afroamerického původu. Účástník letních olympijských her v roce 2004 a 2008 v zápasu ve volném stylu a držitel mistrovského pásu v lehké těžké a těžké váze v bojovém sportu mixed martial arts v období květen 2015 až srpen 2019 organizace Ultimate Fighting Championship.

Daniel Ryan Cormier, né le à Lafayette en Louisiane, est un lutteur et pratiquant américain d'arts martiaux mixtes (MMA). Il combat actuellement à l'Ultimate Fighting Championship (UFC) dans la division des poids lourds.


Klubová kariéra.

Pro Kepu byla průlomová sezóna 2016/17, kdy se ujal role brankářské jedničky v Athleticu Bilbao. Tuto roli si podržel i pro další sezónu 2017/18, v jejímž průběhu prodloužil kontrakt do léta 2015. V tomto období o něj projevil zájem španělský gigant Real Madrid, který hledal brankáře namísto Keylora Navase.  V ročníku 2018/19 se ocitl v anglické Premier League a pod koučem Mauriziem Sarrim odchytal 36 ze 38 zápasů ligy. Zbylé dva zápasy odchytal jeho kolega, druhý brankář Willy Caballero. Během lednového venkovního zápasu s AFC Bournemouth dostal inkasoval 4 branky, o dva týdny později dostal šest branek od "Citizens". Celkově si v lize připsal 14 udržených čistých kont, obdržel celkově 39 gólů a podílel se na tom, že měla Chelsea třetí nejlepší obranu za vedoucí dvojicí Manchester City – Liverpool.  Během finálového klání s Manchesterem City chytal Kepa od úvodní minuty, zápas skončil v normální hrací době 0:0 a nerozhodlo ani prodloužení. V závěru prodloužení byl Kepa ošetřován. Trenér Sarri hodlal Kepu střídat a vyslat do hry brankářskou dvojku Caballera, který dříve působil u "Citizens", Kepa však střídání odmítl a ani spoluhráči a rozhodčí na tom nic nezměnili. Kepa tedy na hřišti zůstal i na penaltový rozstřel, během kterého sice zneškodnil první penaltu Saného, Chelsea však prohrála 3:4. Kepa byl klubem pokutován (přišel o týdenní plat) a další zápas odchytal Caballero.  Pod novým trenérem Frankem Lampardem si udržel post jedničky a nastoupil do prvního zápasu nové sezóny Premier League, během kterého inkasoval čtyřikrát od Manchesteru United. Chelsea po pěti zápasech ligy inkasovala již v 11 případech.

Kepa Arrizabalaga Revuelta (* 3. října 1994, Ondarroa) je španělský fotbalový brankář, který od roku 2018 chytá za anglický klub Chelsea FC. Měří 186 cm a váží 88 kg. Patří mezi odchovance baskického klubu Athletic Bilbao. Na reprezentační úrovni chytá za Španělsko.

Kepa Arrizabalaga Revuelta, né le à Ondarroa, est un footballeur international espagnol qui évolue au poste de gardien de but à Chelsea.


Tenisová kariéra.

V rámci hlavních soutěží událostí okruhu ITF debutovala v prosinci 2014, když na turnaji v Antalyi s dotací 10 tisíc dolarů prošla kvalifikačním sítem. V úvodním kole dvouhry podlehla Slovence Rebecce Šramkové. Premiérový singlový titul v této úrovni tenisu vybojovala v březnu 2018 na kazaňském turnaji s rozpočtem 15 tisíc dolarů. Ve finále přehrála krajanku Darju Nazarkinovou.  Na okruhu WTA Tour debutovala říjnovým Kremlin Cupem 2017 v Moskvě, kde v kvalifikaci vyřadila Krejsovou, Martincovou a Kudrjavcevovou. V úvodním kole dvouhry pak podlehla rumunské tenistce Irině-Camelii Beguové. První vítězný zápas dosáhla z pozice 450. hráčky žebříčku na únorovém St. Petersburg Ladies Trophy 2018, na němž po výhrách nad Švýcarkou Timeou Bacsinszkou a Francouzkou Caroline Garciaovou postoupila do čtvrtfinále. V třísetovém duelu s Garciaovou zvládla dva tiebreaky. Premiérově tak porazila členku elitní světové desítky, když Francouzce patřilo 7. místo. Mezi poslední osmičkou však nenašla recept na Němku Julii Görgesovou.  Do semifinále poprvé prošla na travnatém Libéma Open v's-Hertogenboschi, když do hlavní soutěže prošla po kvalifikačních výhrách nad Štefkovou a McHaleovou. Na její raketě v pavouku dvouhry postupně vypadly Varvara Lepčenková, Alison Van Uytvancková a Kirsten Flipkensová. Zastavila ji až členka světové desítky Kiki Bertensová.  Debutové finále na okruhu WTA Tour odehrála jako 106. hráčka světa na antukovém BRD Bucharest Open 2019. Ve čtvrtfinále zdolala druhou nasazenou Viktórii Kužmovou a poté dvě kvalifikantky, nejdříve Italku Martinu Di Giuseppeovou a ve finále Rumunku Patricii Marii Țigovou. Dvacetičtyřletá Țigová nastoupila do prvního turnaje od září 2017, když dlouhodobou absenci způsobilo zranění a v listopadu 2018 narození dcery.  Na zářijovém Jiangxi Open 2019 v Nan-čchangu postoupila do boje o titul přes Číňanku Pcheng Šuaj. V závěrečném utkání však uhrála jen dva gemy na 24letou Švédku Rebeccu Petersonovou. Čtvrtfinálové účasti zaznamenala na podzimních Wuhan Open 2019 a Upper Austria Ladies Linz 2019, kde se jejími přemožitelkami staly Aryna Sabalenková, respektive Jeļena Ostapenková. Na lucemburském BGL Luxembourg Open 2019 ji před branami finále zastavila obhájkyně trofeje Görgesová. Bodový zisk však Rybakinovou posunul na nové kariérní maximum, když ve druhé polovině října 2019 figurovala na 37. místě.  Debut v hlavní soutěži nejvyšší grandslamové kategorie přišel v ženském singlu French Open 2019 po zvládnuté tříkolové kvalifikaci, v jejíž závěrečné fázi vyřadila Japonku Nao Hibinovou. V úvodním kole dvouhry podlehla Češce Kateřině Siniakové. Shodný scénář měl i newyorský US Open 2019, kde nezvládla otevírací duel proti další české reprezentantce Karolíně Muchové.

Jelena Rybakinová (rusky: Елена Андреевна Рыбакина, "Jelena Andrejevna Rybakina"; * 17. června 1999 Moskva) je kazachstánská profesionální tenistka, která do června 2018 reprezentovala rodné Rusko. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála dva singlové turnaje. V rámci okruhu ITF získala čtyři tituly ve dvouhře a čtyři ve čtyřhře.

Elena Andreyevna Rybakina (en russe : Елена Андреевна Рыбакина), née le à Moscou, est une joueuse de tennis russe, naturalisée kazakhe en juillet 2018.


Dějiny.

Jakmile se vládce rozlehlé říše Tarasků ("cazonci") Tangáxuan II. dozvěděl o zániku Aztécké říše, vyslal k vítězným Španělům své vyslance se zlatem, aby jim jejich prostřednictvím pogratuloval k vítězství nad Aztéky, jejich zarytými nepřáteli. Tangáxuan však ale ještě netušil, že dobývání a zlato Španělům imponuje mnohem víc, než jen dobré vztahy s indiány, a že jen velmi málo stačí k tomu, aby jej stihl podobný osud jako Aztéky. Španělé postupovali obdobně jako v případě Aztéků. Pod vedením Cristóbala de Olid byly španělské jednotky vyslány k Tzintzuntzanu, hlavnímu městu Taraskánského státu. Zaskočení Taraskové v počtu 100 000 bojovníků se ale nezmohli k ozbrojenému odporu a Tangáxuan se podvolil španělské nadvládě. Uzavřel zvláštní dohodu se Španěly ustanovující Cortése jako jeho rovnoprávného spoluvládce, oba muži se měli společně podílet o vládu nad Michoacánem a jeho obyvatelé jim měli odvádět daně půl na půl. Když ale španělská výprava pod vedením Nuña Beltrána de Guzmán prozkoumávala důkladněji oblast, conquistador zjistil, že Tangáxuan je fakticky jediným opravdovým vládcem celé říše. Rozkázal ho tedy zajmout a popravit, jeho mrtvé tělo pak bylo vhozeno do řeky Lermy. Tím ale období násilí a nepokojů teprve začalo. V průběhu následujících let byly španělskou vládou na taraskánský trůn dosazováni loutkoví vládci a území bylo postupně pokřesťanštěno misionáři. To už ale Španělé věnovali pozornost dalším výbojům.

Úroveň vyspělosti.

Taraskové, přestože byli příbuzní Aztékům, měli kulturu poměrně izolovanou, takže si udrželi i určitá specifika a jedinečnost, které jinde nenajdeme. Taraskové i jejich ostatní méně významní sousedé na západě měli pokročilé znalostí metalurgie, pro ostatní indiány dosud neznámé. Kromě zlata a stříbra dovedli zpracovávat také bronz. V palácích a hrobech Tzintzuntzanu byly nalezeny předměty ze slitiny mědi a stříbra, ozdoby i věci běžné denní potřeby, jako náramky, nápažníky, diadémy, masky a poháry, přímo z bronzu byly vyrobeny zvony, jehly, pinzety apod. Z bronzu dovedli Taraskové vyrábět také nástroje a dokonce i zbraně. Mnoho z pokladů Tarasků bylo po ovládnutí území Španěly odcizeno conquistadory.

Taraskové („vyznavači ohně“) byli domorodý národ předkolumbovské Ameriky. Sídlili na centrální planině dnešního státu Michoacán na rozsáhlém území, podle všeho srovnatelném s Aztéky, s nimiž sousedili (rozloha Aztécké říše vděčila především aztécké výbojností). Taraskánská říše (nazývána často také jako Taraskánský stát, Taraskánské království nebo Tzintzuntzanské království) byla co do rozlohy druhou největší hned po říši Aztéků v celé oblasti, nacházela se na západ od aztéckého území. Stejně jako mnozí jiní, byli i Taraskové jejich dlouholetými nepřáteli a úspěšně bránili v jejich expanzi dál na západ. Aztékům se nikdy nepodařilo si Tarasky podrobit a dokonce aztécký panovník uznával taraskánského krále za sobě rovného.

Le Royaume tarasque était un État mésoaméricain, couvrant à peu près la zone géographique de l'actuel État mexicain de Michoacán. Au moment de la conquête espagnole, il était du point de vue de la superficie et de la puissance militaire le deuxième État de Mésoamérique après l'Empire aztèque. L'État a été fondé au début du et a perdu son indépendance au profit des Espagnols en 1530. En 1543, il est devenu officiellement l’État du Michoacán, en référence au nom de l'État tarasque en langue nahuatl (' signifie « territoire de ceux qui possèdent des poissons »). En p'urhépecha, la langue des Tarasques, le nom de l'État était « Iréchecua Tzintzuntzáni »", qui signifie « les terres de Tzintzuntzan"' ».


Život.

Narodila se 29. prosince 1939 v konžské Wambě jako čtvrtá ze šesti dcer Amisi Batsuru Batobobo a Isude Julienne. Patřila ke kmenu Wabudu. Její otec byl vojákem a opustil svou ženu z důvodu, že si přál syna, a vzal si jinou ženu. V budoucnu se ukázalo, že už je neplodný.  Pokřtěna byla se svou sestrou a matkou roku 1945 a při křtu přijala jméno "Alphonsine", její sestra pak jméno "Léontine Anuarite".  Když nastoupila do školy, došlo k chybnému zápisu jejího jména. Belgická řeholní sestra ji zapsala s jejím křestním jménem a jménem její sestry a proto je dnes známá jako Anuarite Nengapeta.  Později se rozhodla následovat náboženský život. K tomuto rozhodnuti jí inspirovala sestra Ndakala Marie-Anna. Její matka s tímto rozhodnutím nesouhlasila. Když jednoho dne dorazilo do misie auto s postulanty do kláštera, Nengapeta tajně nastoupila a vstoupila do kláštera a matce nic neřekla. Její matka jí hledala celý týden a poté se dozvěděla, kde se její dcera nachází, avšak nežádala, aby se vrátila domů. Své řeholní sliby složila 5. srpna 1959 a přijala jméno Marie-Clémentine.  Roku 1964 vypuklo v Kongu povstání a povstalci se postavili proti západním řeholníkům. Dne 29. listopadu 1964 napadli i klášter sester. Donutili všech 46 sester nastoupit do nákladního auta. Oznámili jim, že pojedou do Wamby, avšak auto se dalo směrem k Isiro.  Plukovník Ngalo s pomocí vojáka Sigbande se snažil Nengapetu přesvědčit, aby se vzdala řeholního života a stala se jeho manželkou, avšak přes výhrůžky Nengapeta odmítla. Ngalo požádal plukovníka Olombeho, aby mu pomohl svázat Nengapetu. Dne 30. listopadu Olombe oddělil ostatní sestry od Nengapety a snažil se ji přesvědčit, aby si vzala jeho. Urážel jí, ponižoval a poté Nengapetu a sestru Bokuma Jean-Baptiste donutil nastoupit do auta. Když si zapomněl klíče a vracel se pro ně, tak se sestry snažily utéct. Olombe je chytl, sestře Bokumě zlomil ruku na třech místech a sestru Nengapetu střelil do hrudi.  Ostatním sestrám poručil, aby tělo odnesly pryč, avšak ona stále ještě žila. Zemřela okolo jedné hodiny ráno 1. prosince. Její tělo bylo pohřbeno v hromadném hrobu. Po osmi měsících bylo exhumováno a znovu pochováno. Při další exhumaci v prosinci 1978 bylo zjištěno, že sestra drží v právé ruce obraz Panny Marie. Poté bylo tělo pohřbeno v katedrále v Isiru.  Roku 1965 byl Olombe odsouzen k smrti, ale utekl z vězení. Po opětovném zadržení roku 1966 byl navrácen do vězení a jeho trest byl změněn na doživotí. Roku 1971 získal milost.

Proces blahořečení.

Proces blahořečení byl zahájen 14. dubna 1977 v diecézi Isiro–Niangara. Dne 9. června 1984 uznal papež Jan Pavel II. její mučednictví. Blahořečena byla 15. srpna 1985. Při blahořečení byli přítomni i její rodiče a samotný vrah.

Marie-Clémentine Anuarite Nengapeta (29. prosince 1939, Wamba – 1. prosince 1964, Isiro) byla konžská řeholnice kongregace Sester Svaté rodiny a mučednice.

Marie-Clémentine Anuarite Nengapeta dite aussi Anuarite ou Sœur Clémentine Anuarite (ou encore Anoalite en langue kibudu), née en 1939 et morte (assassinée) en 1964, est une religieuse congolaise des sœurs de la Sainte-Famille (Jamaa Takatifu). Elle est morte'martyre de la pureté'.


Biografie.

Moore se narodil a vyrostl ve městě Fort Smith v Arkansasu. Později se přestěhoval do Milwaukee ve Wisconsinu, kde se živil jako kazatel a tanečník. Následně působil v Akronu v Ohiu, kde pod pseudonymem Prince DuMarr vystupoval v různých klubech jako zpěvák, tanečník a komik. Určitou dobu byla jeho zaměstnavatelem také americká armáda, ve které působil coby bavič na různých vystoupeních na základnách v Německu. Zde získal přezdívku Harlem Hillbilly, jelikož zpíval country písně v R&B provedení.  Po propuštění z armády působil v Seattlu a Los Angeles, kde se opět vrátil ke zpěvu v klubech. V Los Angeles si ho v roce 1955 všiml hudební producent Dootsie Williams. Mezi lety 1955 a 1962 Moore nahrával u malých nahrávacích společností Federal Records, Cash Records, Kent Records a Imperial Records. U nich vydal svá první komediální alba "Below the Belt" (1959), " The Beatnik Scene" (1962) a "A Comedian Is Born" (1964).  Na přelomu 60. a 70. let pracoval v prodejně s hudebními deskami Dolphin's Of Hollywood. Zde se poprvé setkal s obscénními historkami o Dolemitovi. Moore začal tyto historky sbírat a začlenil je do svých stand-up vystoupení. V letech 1970 a 1971 nahrál celkem tři alba věnující se postavě Dolemita: "Eat Out More Often", "This Pussy Belongs To Me" a "The Dirty Dozens". Nahrávky spojovalo rýmování textů zaměřených na pasáky, prostitutky a sex, které doprovázeli jazzoví a R&B hudebníci. Album "Eat Out More Often" se překvapivě dostalo na 24. příčku v prodejnosti žebříčku Top R&B/Hip-Hop Albums a udrželo se v něm 10 týdnů. Po nečekaném úspěchu Moore po třech měsících přispěchal s albem "This Pussy Belongs To Me", které se umístilo na 49. příčce žebříčku. Další alba už úspěch nezopakovala. Moore se ve své rané tvorbě inspiroval výstupy Redda Foxxe nebo Richarda Pryora. Kvůli explicitnímu obsahu byly jeho nahrávky nehratelné v rádiích a obtížně propagovatelné. Situaci zhoršovaly obaly desek, které zobrazovaly sexuální scény a proto byly v obchodech zakrývány přebaly. Oblak cenzury ovšem pracoval ve prospěch ústní propagace posluchačů, kterým se podařilo vytvořit kolem nahrávek zvláštní auru zakázaného zboží. Díky tomu se dočkaly značného úspěchu.  Utržené peníze z nahrávek se Moore rozhodl investovat do produkce nezávislého filmu "Dolemite" (1975), který natáčel se svými přáteli. Film se nečekaně stal jedním z nejúspěšnějších snímků žánru blaxploitation. Při rozpočtu 100 000 dolarů utržil 12 milionů dolarů (v přepočtu k roku 2019 tj. 57 mil. dolarů). Film představil ultimátního ghetto hrdinu, který používá sprostá slova, má úspěch u žen, umí kung-fu a nemilosrdně zabíjí své nepřátele.  Moore si roli zopakoval ve snímcích "The Human Tornado" (1976) a "The Return of Dolemite" (2002). Postavu ztvárnil také ve filmech "Murder Was the Case: The Movie" (1995), "Big Money Hustlas" (2000) a v epizodě seriálu "Martin" (1996). Mooore hrál v průběhu let v řadě blaxploitation filmů. Vedle toho se i nadále věnoval nahrávání komediálních alb.  Zemřel v roce 2008 v důsledku cukrovky. Nikdy se neoženil, ale měl dceru.

Životopisný film.

V roce 2019 vyšel jeho životopisný film "Dolemite Is My Name", který natočil režisér Craig Brewer pro Netflix. Hlavní roli ztvárnil Eddie Murphy.

Rudolph Frank Moore (17. března 1927 Fort Smith – 19. října 2008 Akron), známý spíše jako Rudy Ray Moore, byl americký komik, zpěvák, herec a filmový producent. Nejvíce proslul postavou "Dolemita", kterou poprvé hrál ve filmu "Dolemite" z roku 1975. Postavu ztvárnil ještě v několika dalších snímcích, například v "The Human Tornado" (1976) nebo "The Return of Dolemite" (2002). Postavu pasáka Dolemita vytvořil pro své rané komediální výstupy, během kterých své vtipy rýmoval. Nahrávky z vystoupení mu přinesly úspěch, díky kterému mohl financovat svůj filmový debut. Rýmované výstupy, ve kterých používal sprostá slova, mu později vynesly titul kmotra rapu.

Rudolph Frank Moore connu sous le nom de Rudy Ray Moore, né le à Fort Smith et mort le à Akron est un musicien, chanteur, acteur de cinéma et producteur de cinéma américain.


Život.

Li Žu-po se narodil v Tchie-lingu na polostrově Liao-tung jako druhý syn Li Čcheng-lianga, generála velícího tamním vojskům. Rod Li byli dědiční důstojníci, vzdáleně korejského původu. Měli v Liao-tungu velký vliv a popularitu mezi vojáky, kromě Li Čcheng-lianga a Li Žu-poa byli schopnými generály i Žu-poův starší bratr Li Žu-sung a mladší Li Žu-čen, v armádě sloužili i další Čcheng-liangovi synové Li Žu-čang a Li Žu-mej a bratranec Li Žu-wu.  Li Žu-po sloužil v Liao-tungu a na čínsko-mongolské hranici. Po japonském útoku na Koreu roku 1592 byl jmenován jedním z generálů mingské expediční armády vyslané začátkem roku 1593 na pomoc Korejcům (armádě velel Lu Žu-sung), aktivně se účastnil bojů, bitev a obléhání. Po válce byl pekingskými hodnostáři kritizován za zdlouhavá a neúspěšná obléhání Japonci obsazených korejských měst na jihovýchodním pobřeží Koreje, proto poté nepostupoval v hodnostech a zůstal na relativně nevýznamném postavení v Liao-tungu.  Roku 1618 Nurhačiho dürčenská armáda zaútočila na Fu-šun a dobyla jej. Wan-li reagoval jmenováním Lu Žu-poa velitelem vojsk v Liao-tungu (a podřídil ho Jang Chaovi, současně pověřenému celkovým řízením obrany Liao-tungu) a přípravou odvetného tažení. Po rozsáhlé přípravě vyrazily na jaře 1619 do útoky čtyři mingské armády vedené generály (od severu k jihu) Ma Linem, Tu Sungem, Li Žu-poem a Liou Tchingem, celkové velení měl Jang Chao. Džürčeni postupně v sérii bitev porazili obě severní armády, Li Žu-po se poté na příkaz Jang Chaoa stáhl, načež Dürčeni porazili i Liou Tchinga. Po zničení většiny mingských armád byl obviněn ze zbabělosti a styků s nepřítelem, císař Wan-li stál na jeho straně, ale Li Žu-po se pod tlakem obvinění oběsil. Později ho císař Čchung-čen rehabilitoval. Li Žu-poovým nástupcem Wan-li jmenoval jeho mladšího bratra Li Žu-čena.

Li Žu-po (; 1553 –1619) byl generál působící v čínské říši Ming za vlády císaře Wan-liho. Pocházel z Liao-tungu, kde jeho otec Li Čcheng-liang sloužil jako vojenský velitel. Účastnil se Imdžinské války s Japonci v Koreji jako generál mingské expediční armády.

Li Rubai (李如柏) (1553 - 1619) est un général chinois de la dynastie Ming, frère cadet de et fils de Li Chengliang. Il participe à la guerre Imjin et à la campagne contre le khan Jin de Nurhaci où il se suicide après la défaite à la bataille de Sarhu.


Životopis.

Mládí.

Angelica Schuyler se narodila v Albany, hlavním městě státu New York. Byla nejstarším dítětem Philipa Johna Schuylera, amerického generála a senátora Spojených států za stát New York a Catherine Van Rensselaer Schuyler. Její rodiče byli jedni z bohatých promientních nizozemských rodin z raných koloniálních časů. Její matka Catherine pocházela z rodiny Kiliaen van Rensselaer, holandského obchodníka s diamanty z Amsterdamu, který byl jedním ze zakladatelů Nizozemské západoindické společnosti, kteří spoluzakládali Nové Nizozemsko.  Rodina Schuylerů byla čtvrtou generací z této rodiny. Angelica měla sedm sourozenců, kteří se dožili dospělosti. Její sestra Elizabeth Schuyler Hamilton byla manželka Alexandra Hamiltona, Margarita Schuyler Van Rensselaer (známá jako „Peggy“) se stala manželkou Stephena Van Rensselaera III. a její bratr Philip Jeremiah Schuyler byl významným americkým politikem.  Angelica dospívala v nepokojných dobách americké revoluce a setkala se s mnoha významnými revolučními vůdci. Schuylerův dům v Albany byl díky politickému postavení jejího otce dějištěm mnoha setkání a válečných porad.  V roce 1776 navštívil rodinu Schuylerů John Barker Church, anglický podnikatel a dodavatel kontinentální armádě během americké revoluce, kdy velmi zbohatl. Důvodem cesty Johna do Ameriky bylo soudní prověření záznamů o zásobování armády. Angelica předpokládala, že její otec kvůli nevyjasněným okolnostem Johnovy podnikatelské minulosti jejich manželství nepožehná, a tak se v roce 1777 rozhodla s Johnem utéct. Měli spolu osm dětí.

Život v Evropě.

V roce 1783 odešla Angelica s rodinou do Evropy, kde zůstali 16 let, kromě krátkých návštěv v Americe.  Od roku 1783 do roku 1785 žila Angelica a její rodina v Paříži, protože John byl jmenován americkým vyslancem ve francouzské vládě. Angelica vždy dokázala okouzlit slavné, inteligentní muže, se kterými se setkala. V Paříži se brzy ujala Benjamina Franklina, tehdejšího amerického ministra vyslaného do diplomatických služeb ve Francii. Rovněž si vytvořila trvalé přátelství s Franklinovým nástupcem Thomasem Jeffersonem a Gilbertem du Motier, markýzem de La Fayette.  Po krátké návštěvě New Yorku v roce 1785 rodina odplula do Anglie a usadila se v Londýně. V Londýně, jako manželka velmi bohatého muže, se Angelica zařadila mezi vysoko postavené osobnosti. Okruh jejích přátel zahrnoval prince z Walesu (pozdější britský král Jiří IV.), vůdce strany Whigů Charlese Jamese Foxe a irského dramatika Richarda Brinsleye Sheridana. Také se spřátelila a podporovala amerického malíře Johna Trumbulla, jenž pobýval v Anglii a jehož práce zahrnovala některé z nejslavnějších portrétů osobností americké revoluční války. Mezi její blízké známé v Evropě patřili také umělci Richard a Maria Cosway.  V roce 1788, se záměrem kandidovat do parlamentu, Church koupil venkovský dům ve Wendover v Buckinghamshire a od roku 1790 do roku 1796 působil jako poslanec parlamentu. V roce 1789 Angelica navštívila Ameriku aby se zúčastnila inaugurace George Washingtona jako prvního prezidenta Spojených států.

Návrat do Ameriky a založení vesnice Angelica.

John a Angelica Churchovi se vrátili do Spojených států v květnu 1797 pouze na návštěvu a v roce 1799 se vrátili natrvalo a opět se spřátelili s rodinou Schuylerů v New Yorku.  V květnu 1796 poskytl John Church svému příteli Robertu Morrissovi hypotéku na nákup 100 000 akrů (40 000 ha) půdy v dnešní Allegany County a Genesee County. Poté, co Morris hypotéku nezaplatil, nejstarší Johnův syn Philip Schuyler Church získal v květnu roku 1800 tuto zem na základě Bankruptcy Actspolu s Mosesem Van Campenem a dalšími čtyřmi partnery. Philip Church vybral pozemek pro plánovanou vesnici podél řeky Genesee s designem připomínajícím Paříž. Naplánoval okružní silnici obklopující vesnický park v centru obce a ulice ústící do kruhového objezdu. Philip pojmenoval vesnici Angelica po své matce. V roce 1803 už byla obec obydlena. Philip zde postavil také pilu a mlýn na obilí. Philip Church se 4. února 1805 ve Filadelfii oženil s Annou Matildou Stewartovou. Brzy po svatbě se oba trvale usadili ve vesnici Angelica, kde už byl pro pár na břehu řeky Genesee postaven malý obílený dům (místně známý jako „Bílý dům“). V roce 1806 Angelica a John Barker začali se stavbou třicetipokojového domu zvaného Belvidere, který stále stojí jako soukromě vlastněný dům na březích řeky Genesee v Belmontu, stát New York, blízko města Angelica. Stavba byla původně zamýšlena jako jejich letní sídlo, ovšem stala se po částečném dokončení v roce 1810 domovem Philipa a Anny Church.

Korespondence a osobní život.

Mnoho příkladů osobní korespondence Angeliky Church s významnými osobnostmi, jako je Thomas Jefferson, Alexander Hamilton, George Washington a markýz de Lafayette, je zachováno v Kongresové knihovně a dalších archivech. V roce 1996 univerzita Virginie koupila sérii 77 dopisů, včetně 13 dopisů od Jeffersona, které byly v majetku její rodiny.

Thomas Jefferson.

V jednom z dopisů Angelice, Jefferson vroucně napsal: „Přemýšlejte o tom, přítelkyně, a začněme s projednáváním tohoto tématu. Najdete ve mně veškerého ducha dohadování, kterým Yoric prošel na trhu v Piedmontese.“ Jefferson se zmiňuje o sexuálně nabité scéně v tehdy populárním románu Laurence Sterna "A Sentimental Journey Through France and Italy", ve kterém musí farář jménem Yorick vyřešit problém s ubytováním, když musel sdílet pokoj s atraktivní italskou ženou a její služkou.

Alexandr Hamilton.

S ohledem na její koketní postoj, který byl zdrojem různých spekulací, existují neověřené domněnky, že Angelica mohla mít s Hamiltonem romantický vztah. Korespondence mezi těmito dvěma, nyní zachovaná v Kongresové knihovně, ukazuje silné přátelství a vzájemnou náklonnost. Hamiltonův životopisec Ron Chernow napsal, že „přitažlivost mezi Hamiltonem a Angelikou byla tak silná a zřejmá, že mnoho lidí předpokládalo, že jsou milenci. Jejich přátelství bylo provázeno přinejmenším neobvyklým nadšením.“  Dopis, který Angelica poslala své sestře Elizabeth, Hamiltonově manželce, lze číst jako důkaz sexuální přitažlivosti nebo spíše jen jako zábavný žert mezi sestrami. Angelica s odkazem na Alexandra Hamiltona napsala: „Pokud byste byla tak velkorysá jako staří Římané, tak byste mi ho na chvíli půjčila.“ Dlouhodobá nepřítomnost Angeliky v Americe, stejně jako vzájemná náklonnost obou sester a oddanost Hamiltonovi, kterou celá rodina Schuylerů prokazovala během jeho života podporuje názor, že k žádné aféře nedošlo.

Děti.

Angelica a John Barker Church měli spolu osm dětí:

V kultuře.

Role Angeliky je významnou rolí v muzikálu „Hamilton“, jehož autorem je Lin-Manuel Miranda. Hlavní roli Angelicy hrála americká herečka, zpěvačka a skladatelka Renée Elise Goldsberry. Muzikál v roce 2015 získal cenu „Tony Award“ v kategorii „Hudební“. Cena Tony Award je cena za nejlepší muzikál udělovaná každý rok za nejlepší nový muzikál uvedený na Broadwayi. Je jednou z nejdéle udělovaných ocenění, každoročně se uděluje od roku 1949. Renée Elise Goldsberry za svůj výkon získala cenu Tony Award za nejlepší muzikálovou herečku v roce 2016. Muzikál charakterizuje Angeliku jako mimořádně vtipnou a inteligentní a líčí blízkost jejího vztahu s Hamiltonem, včetně odkazu na citát z jejího dopisu „půjčte mi jej“ v písni „Helpless“ Angelica je také zmiňována písních muzikálu Hamilton „The Schuyler Sisters“, „Satisfied“, „Take a Break“, „The Reynolds Pamphlet“ a d „It's Quiet Uptown“.

Angelica Church, rozená Schuyler (20. února 1757 Albany – 6. března 1814 New York) byla americká socialistka. Byla nejstarší dcerou generála bojujícího v americké válce za nezávislost Philipa Schuylera a sestrou Elizabethy Schuyler Hamilton, která byla manželkou Alexandra Hamiltona, jednoho z Otců zakladatelů Spojených států amerických.

Angelica Church, née Schuyler le à Albany et morte le, est la fille aînée du général de l'armée continentale Philip Schuyler. Sœur d', elle est donc belle-sœur d'Alexander Hamilton.


Metodologie.

Proces vývoje softwaru (známý také jako metodika, model nebo životní cyklus vývoje softwaru) je rámec používaný pro strukturování, plánování a řízení procesu vývoje informačních systémů. V průběhu let bylo vyvinuto množství metodik, z nichž každá má své silné a slabé stránky. Existuje více přístupů k vývoji softwaru. Některé využívají strukturovanější přístup pro vývoj obchodních řešení, zatímco jiné využívají spíše inkrementální přístup, při kterém je software vyvíjen postupně po částech. Žádná metodika vývoje softwaru nemusí být vhodná pro použití ve všech druzích projektů. Každá z dostupných metodik se hodí pro určitý druh projektů podle technických, organizačních, projektových a týmových kritérií a hledisek.  Většina metodologií sdílí nějaké kombinace následujících fází vývoje softwaru:  Tyto fáze se často souhrnně označují jako životní cyklus vývoje softwaru nebo SDLC. Různé přístupy k vývoji softwaru mohou provádět tyto fáze v různém pořadí a věnovat různým fázím více nebo méně času. Také podrobnost dokumentace vytvářené v každé fázi vývoje softwaru se mění. Tyto fáze mohou být také prováděny postupně (u postupů vycházejících z „vodopádového“ přístupu) nebo mohou být opakovány v různých cyklech nebo iteracích (u „extrémnějších“ postupů). Extrémnější postupy obvykle tráví méně času na plánování a dokumentaci a více času na kódování a vývoj automatizovaných testů. „Extrémnější“ přístupy také prosazují průběžné testování v celém vývojovém životním cyklu, a vždy mají fungující produkt. Postupy strukturovanější nebo založené na na „vodopádovém modelu“ se pokoušejí posoudit většinu rizik a vytvořit podrobný plán softwaru před zahájením implementace (kódování) a vyhýbat se rozsáhlým změnám návrhu a opakovanému kódování v pozdějších fázích plánování životního cyklu vývoje softwaru.  Různé metodologie mají významné výhody a nevýhody a nejlepší přístup k řešení problému pomocí softwaru bude často záviset na typu problému. Pokud je problém dobře pochopen a řešení lze efektivně předem naplánovat, klasický „vodopádový přístup“ může fungovat nejlépe. Pokud je naopak problém jednoznačný (alespoň pro vývojový tým) a strukturu softwarového řešení si nelze snadno představit, pak „extrémnější“ inkrementální přístup může fungovat nejlépe.

Vývoj softwaru je proces koncipování, popisu, specifikace, návrhu, programování, dokumentace, testování a oprav chyb používaný při vytváření a údržbě aplikací, frameworků a jiných softwarových komponent. Jádrem vývoje softwaru je „programování“ – proces vytváření a údržby zdrojových kódů, ale v širším smyslu zahrnuje vše, co se používá od návrhu koncepce požadovaného softwaru až po jeho konečné nasazení, obvykle v plánovaném a strukturovaném procesu. Vývoj softwaru tak může zahrnovat výzkum, nový vývoj, prototypování, úpravy, znovupoužití, re-engineering, údržbu a všechny další činnosti, které přispívají k vytvoření softwarového produktu.

Le développement de logiciel consiste à étudier, concevoir, construire, transformer, mettre au point, maintenir et améliorer des logiciels. Ce travail est effectué par les employés d'éditeurs de logiciels, de sociétés de services et d'ingénierie informatique (SSII), des travailleurs indépendants ("freelance") et des membres de la communauté du logiciel libre.


Osobní život.

Narodil se v roce 1924 ve městě Chaj-ning (provincie Če-ťiang) jako druhé ze sedmi dětí. Jeho otec Ča Šu-čching byl uvězněn a popraven komunisty v 50. letech 20. století a později prohlášen za nevinného. Ťin Jung byl v roce 1941 vyloučen ze střední školy za otevřenou kritiku komunistické vlády, studia dokončil na Quzhou No. 1 Secondary School v roce 1943. V roce 1959 spoluzaložil hongkongský deník "Ming Pao" a pracoval jako jeho šéfredaktor. Svůj poslední "wuxia" román dokončil v roce 1972, poté oficiálně ukončil svou spisovatelskou kariéru a věnoval se přepracovávání již vydaných děl- první úplné revidované vydání vyšlo v roce 1979.  Jeho romány si získaly velkou oblibu v čínsky mluvících oblastech (Hongkong, Tchaj-wan, Čína) a staly se předlohou pro filmy, televizní pořady a rozhlasové hry- například podle románu "The Smiling, Proud Wanderer" vznikla filmová trilogie "The Swordsman" (1990), "Swordsman II" (1992) a "The East Is Red" (1993).  V roce 2010 získal doktorát na univerzitě v Cambridgi (Asijská studia), v roce 2013 získal doktorát na univerzitě v Pekingu (Čínská literatura).  Během svého života se třikrát oženil a měl dva syny a dvě dcery.  Zemřel v Hongkongu v roce 2018 ve věku 94 let.

Dílo.

Mezi lety 1955 a 1972 napsal celkem patnáct novel a románů. Původně byly publikovány na pokračování v novinách, nejčastěji v "Ming Pao", později byly vydávány knižně. Mezi lety 1970 a 1980 Ťin Jung všechna svá díla přepracoval a některé události a postavy úplně vypustil. Mezi lety 1996 až 2006 provedl Ťin Jung druhou revizi.  V době kulturní revoluce byly jeho knihy v pevninské Číně zakázány.

Ťin Jung (, vlastním jménem "Louis Cha Leung-yung",, 10. března 1924 – 30. října 2018) byl čínský spisovatel, esejista, novinář a univerzitní profesor. Popularitu si získal svými novelami a romány žánru "wuxia", které napsal mezi lety 1955 a 1972. V době své smrti byl nejlépe prodávaným čínským autorem, prodalo se více než 100 milionů kopií jeho děl.

La famille de locomotives électriques TRAXX est construite par Bombardier Transport pour les chemins de fer d'Allemagne, de Suisse, d'Italie, des Pays-Bas et du Luxembourg. Quatre versions sont proposées : courant alternatif (AC), polycourant (MS), courant continu (DC), ou diesels-électriques (DE).


Životopis.

Narodil se jako jedno z pěti dětí Franze Reisingera (1783–1859) a Franzisky Reisingerové (1793–1864). Jeho sestrami byly tanečnice Stavovského divadla Dorotka a Marie Reisingerové. Jeho bratrancem byl tanečník a baletní mistr Jan Nepomuk Reisinger.  Byl žákem italského baletního mistra Paola Rainoldiho. Již od svých čtrnácti let působil ve Stavovském divadle jako "malý groteskní sólista" (1842–1852) a následně osm let v Německu (Drážďany, Hamburk, Brémy). Po návratu do Prahy se stal v roce 1860 na čtyři roky baletním mistrem Stavovského divadla. Souběžně byl v letech 1862–1864 šéfem baletu v Prozatímním divadle. V Praze se stal průkopníkem romantického tanečního stylu. Aktivnímu tanci se na jevišti věnoval především v 50. letech 19. století (Stavovské divadlo, Prozatímní divadlo a Drážďany).  V letech 1864–1884 působil opět v Německu (baletní mistr v Lipsku 1866–1872) a v Rusku (baletní mistr ve Velkém divadle v Moskvě, 1873–1879). V Moskvě vytvořil v roce 1877 choreografii pro premiéru Čajkovského "Labutího jezera".  V letech 1880–1882 působil ve Victoria Theater v Německu.  Dne 1. února 1882 byl Václav Reisinger jmenován prvním baletním mistrem v historii Národního divadla. Působil zde do 30. října 1884. V ND připravoval choreograficky taneční a baletní vložky do činoher, operet a oper. Odešel z divadla i se svou ženou poté, co se po premiéře hry "Umrlčí hlava" (26. 10. 1884, režie František Karel Kolár) dostal do sporu s autorem hry J. J. Kolárem, který jej obvinil z neúspěchu hry, kvůli údajnému povrchnímu nastudování baletní vložky V. Reisingerem. Jeho nástupcem na vedoucím místě Baletu ND se stal Augustin Berger.  Po odchodu z ND působil opět v Moskvě (1884–1886, cirkus Solomonskij) a v Berlíně, kde se stal šéfem Renzova cirku.  Jeho manželkou byla tanečnice Národního divadla Emilie Kepplerová (1848–1919), se kterou se oženil během svého působení ve Victoria Theater v Německu.

Václav Reisinger, někdy psán též Věnceslav Reisinger (14. dubna 1828, Praha – 12. ledna 1893, Berlín) byl český tanečník, baletní mistr, choreograf a libretista.

Julius Reisinger (né Václav ou "Wenzel" Reisinger ; Prague, - Berlin, ) est un chorégraphe tchèque, figure paradoxale dans l'histoire de la danse.


Dějiny.

Hrad byl postaven v roce 1585, na místě bývalého chrámu Hongandži. Stavitelem byl Hidejoši Tojotomi, jeden z nejmocnějších mužů této éry japonských dějin. Hrad byl postaven v době, kdy již Hidejoši uzmul maximum moci a výstavními stavbami ji chtěl prezentovat. Ósacký hrad k nim patřil, ve své době šlo o největší stavbu Japonska. Za Hidejošova života nebyl dobyt, ale po jeho smrti ho klan Tojotomi neudržel a v roce 1615 byl dobyt vojsky šógunátu Tokugawa a vypálen. Klan Tojotomi byl zničen, jeho členové spáchali rituální sebevraždu přímo na hradě. Japonsko následně získalo skutečně pevnou centralizovanou vládu (viz též Obléhání Ósaky). Památnou bitvu o Ósaku dnes připomíná v hradním areálu muzeum.  Hrad byl po roce 1615 užíván vítězným klanem Tokugawa, ale roku 1660 ho poničil požár a v roce 1665 shořel znovu, když do hlavní věže udeřil blesk. Poté areál dlouho chátral. Až v 19. století v něm začaly vznikat nové budovy, řada z nich ale shořela při dalším velkém požáru roku 1868. Zůstala stát pouze kamenná věž, která je dominantou hradu dodnes. V letech 1870–1945 pevnost užívala japonská armáda. V roce 1931 byl přitom částečně zpřístupněn veřejnosti. Po druhé světové válce se stát rozhodl celou pevnost zrekonstruovat.

Stavby.

Třináct budov v areálu bylo prohlášeno kulturními památkami - k turisticky nejatraktivnějším patří brány Ote mon a Sakura mon, věže Ičiban jagura, Inui jagura, Rokuban jagura, Sengan a Tamon nebo studně Kinmeisui. Z původní podoby hradu v 16. století se dochovaly jen mohutné hradby, jejichž obvod činí 12 kilometrů. Postaveny byly z velkých kamenů, největší z nich je nazýván Tako iši a jeho rozměry činí 5,8 x 14 m. Celý areál uvnitř hradeb má 61 kilometrů čtverečních. Hlavní věž zaujímá 1 kilometr čtvereční a krom pěti pater nad povrchem má i tři podzemní. Uvnitř areálu se nacházejí i zahrady, nejvýznamnější z nich je Nišinomaru, osázená sakurami a ozvláštněná několika zenovými zahrádkami s obřími balvany. V roce 1969 byl v zahradě postaven čajový domek, z peněz Kónosuke Macušity, zakladatele firmy Panasonic.

Ósacký hrad je pevnost v japonském městě Ósaka. Díky své roli v japonských dějinách, zejména během procesu sjednocování Japonska v 16. století (období Azuči-Momojama) je významnou památkou. Každoročně ho navštíví 2,5 milionu turistů a je tak nejnavštěvovanějším hradem v Japonsku. Bitva o hrad v roce 1615 přivedla Japonsko do éry centralizovaného státu.

Le est un des châteaux les plus célèbres du Japon. Il a joué un rôle majeur durant l'unification du Japon au au cours de l'une des dernières grandes révoltes contre les Tokugawa, réprimée lors des sièges d'Osaka en 1614 et 1615.


Život.

George Wythe se narodil 3. prosince 1726 v Chesterville, kde vlastnila jeho rodina plantáž provozovanou již třemi generacemi rodiny Wytheů v tehdejší Elizabeth City County, dnešním Hamptonu ve Virginii. Jeho pradědeček z matčiny strany byl George Keith, kvaker a oponent otroctví, který byl z Anglie vyslán jako misionář a poté se vrátil do Anglie. Jeho matka, Margaret Walkerová z Kecoughtanu, vzdělaná žena, byla také pravděpodobně vychovaná jako kvakerka. Ta vštípila svému synovi lásku ke vzdělání. V pozdějších letech byl Wythe známý svým nemoderním kvakerským oděvem, stejně jako svými jemnými způsoby. Jeho otec zemřel brzy a Wythe pravděpodobně navštěvoval gymnázium ve Williamsburgu a poté zahájil své právní vzdělávání v kanceláři svého strýce Stephena Deweye v Prince George County, v Richmondu ve Virginii.  Ve Williamsburgu také začala jeho politická kariéra. V roce 1754 se stal členem legislativního orgánu Virginie „House of Burgesses“, založeného roku 1619. Pomáhal dohlížet na výdaje na obranu během francouzsko-indiánské války. Protestoval proti kolkovému zákonu z roku 1765 (Stamp act 1765) a dalším britským daním uvaleným na třináct kolonií. Stále více se vymezoval proti britské nadvládě a byl reprezentantem státu Virginie na Druhém kontinentálním kongresu v roce 1776, kde podepsal Deklaraci nezávislosti. Spolupracoval na návrhu vlajky a znaku státu Virginie. V roce 1787 pracoval ve výboru, jehož úkolem bylo vytvořit ústavu USA „Constitution of the United States“ a také stanovit pravidla pro její naplňování. Z výboru odešel před podepsáním ústavy Spojených států, aby se mohl starat o umírající manželku. Byl zvolen do výboru „Virginia Ratifying Convention“, virginské ratifikační smlouvy a pomohl zajistit, aby jeho domovský stát ústavu ratifikoval.  Jako soudce pracoval Wythe po většinu svého života. Pracoval u „Virginia Court of Chancery“, byl také prominentním profesorem práva na College of William & Mary a učil několik významných osobností. Měl obzvláště blízko k Jeffersonovi a ve své závěti mu odkázal svou rozsáhlou sbírku knih. V pozdějších letech se stal bojovníkem proti otroctví a před svou smrtí osvobodil čtyři ze svých otroků.

Politik, právník a učitel.

Wythe měl pravděpodobně v úmyslu trvale žít ve Williamsburgu, kde otec jeho ženy Elizabeth, architekt a stavitel Richard Taliafero, pro ně postavil dům. Jako delegát za Williamsburg se zúčastnil zasedání v letech 1754 a 1755 (ale ne na zasedáních shromáždění v letech 1756–1758). V těchto letech byl znovu jmenován úředníkem pro „Privileges and Elections and Propositions and Grievance“(Výsady a volby, návrhy a stížnosti), také byl členem „Committee for Courts of Justice“ (Výboru pro soudnictví) a v roce 1759 pracoval v „Committee of Correspondence“ (Výboru pro korespondenci s anglickým vládním zmocněncem pro kolonie). Přes svou skromnost a tichou důstojnost si Wythe nakonec získal pověst radikála protestujícího proti zákonu „Stamp Act 1765“ z roku 1765 a dalším pokusům britské vlády regulovat zámořské kolonie. V té době Wythe udržoval blízká přátelství s guvernéry Francisem Fauquierem a Norbornem Berkeley, 4. baronem z Botetourt. Wythe si také získal reputaci za osobní integritu, což po letech vedlo rev. Lee Masseye aby o něm prohlásil: Wythe byl... „jediným poctivým právníkem, kterého jsem kdy poznal.“ Fauquier, Wythe a vysokoškolský profesor William Small se často společně stýkali – hovořili o filozofii, přírodních vědách, historii a dalších tématech. V roce 1762 navrhl Small Wythovi dohled na právní vzdělávání nadějného studenta Thomase Jeffersona, což mělo do budoucna hluboký dopad, který daleko přesáhl jejich životy.

Finanční skandál House of Burgesses.

V létě roku 1766 došlo k událostem, které hluboce ovlivnily Wythe, Jeffersona a další veřejné osobnosti, kteří se stali „Otci zakladateli“. Ti trvali na rozdělení pravomocí v nové vládě. Když John Robinson, vlivný mluvčí „House of Burgesses“ zemřel, byl téměř insolventní, s mnoha dluhy i nesplacenými půjčkami. Účty, které Robinson vedl jako pokladník, nebyly také v pořádku. Namísto ničení vykoupené papírové měny po francouzsko-indiánské válce Robinson tyto peníze půjčoval svým politickým podporovatelům, kolegům z jižní Virginie. Udržování peněz v oběhu pomohlo těmto lidem splácet jejich vlastní dluhy, ale také to vedlo ke znehodnocování měny a mimo jiné to odporovalo zákonu o zpětném odkupu. Robinsonovi správci pozůstalosti drželi jména politicky mocných příjemců úvěrů v tajnosti po celá desetiletí, ale nakonec se nepodařilo skandál s majetkem Johna Robinsona utajit. Otec Robinsonovy vdovy plukovník John Chiswell dne 20. června 1766, který byl obchodním partnerem Johna Robinsona, guvernéra Fauquiera a Williama Byrda III., zabil v okrese Cumberland Court House obchodníka Roberta Routledge, kterému dlužil peníze. Chiswell byl obviněn z vraždy a byl přiveden pod ozbrojenou stráží do Williamsburgu k soudu. Soudní jednání se konalo během zasedání soudu „General Court“. Toho se zúčastnilo mnoho mužů i ze vzdálených okresů, kteří také byli členy House of Burgesses. Než se obvinění dostali do vězení ve Williamsburgu, zastavili je na ulici tři soudci (John Blair, Presley Thornton a Byrd) a umožnili Chiswellovi propuštění na kauci až do září, protože příští soudní zasedání mělo začít v říjnu. Do celé záležitosti se vložili novináři s poukazem na to, že politici straní bohatým a vlivným. Soudce Blair ve zveřejněném dopise vysvětlil, že soudci se spoléhali na ujištění „tří významných právníků“, že kauce byla povolena oprávněně. Chiswell zemřel nečekaně ve svém domě Williamsburg 15. října, ještě než soudní jednání začalo.

Wythe politik.

Wythe spěchal zpět do Virginie z Filadelfie, 23. června 1776 začal pomáhat Virginii ustavit novou vládu. Virginský ústavní konvent začal už před několika měsíci a 15. května hlasoval o pokynu svým federálním delegátům, aby přistoupili k vyhlášení nezávislosti. I přes pozdní příchod sloužil Wythe ve výboru s Georgem Masonem, se kterým navrhl pečeť státu Virginie, s heslem „Sic Semper Tyrannis“, které se dodnes používá. Rubová strana ukazuje tři římské bohyně, Libertas, Ceres a Aeternitas. Když se Wythe opět vrátil do Filadelfie pracoval ve výboru s Thomasem Jeffersonem a Edmundem Pendletonem za účelem revize a kodifikace zákonů a také pomohl připravit nový systém státních soudů.

Wythe učitel.

Wytheho učitelská kariéra začala v roce 1761 na universitě The College of William and Mary. Během více než dvaceti let učil Wythe mnoho studentů. Mezi nejznámější patřili budoucí prezidenti Thomas Jefferson a James Monroe; budoucí senátoři Henry Clay, Littleton Waller Tazewell a John Breckinridge; budoucí virginští soudci St. George Tucker a Spencer Roane; budoucí předseda Nejvyššího soudu John Marshall; a budoucí soudce Nejvyššího soudu Bushrod Washington. Zdatný v latině a řečtině, stejně jako známý svou oddaností knihám a učení, Wythe zpočátku učil studenty individuálně. Zvláště po smrti jeho ženy v roce 1787 navštěvovali někteří soukromí studenti jeho dům a on je denně učil klasické jazyky stejně jako politickou filozofii a právo.

Wythe soudce.

Přísaha George Wythea, kterou navrhl pro soudce naznačuje jeho právnickou filosofii: Wythe také navrhl pečeť Chancery Court, ilustrující trest perského soudce Sisamnese, zabitého a stáhnutého z kůže po přijetí úplatku.

Odkaz a ocenění.

V roce 1790 získal Wythe čestný titul LL.D. od College of William & Mary.  Ve své závěti Wythe odkázal svou rozsáhlou sbírku knih Thomasu Jeffersonovi. Část sbírky později Jefferson prodal, účelem bylo vytvoření Kongresové knihovny. Jefferson chválil Wythe jako „mého nejstaršího učitel, svého nejranějšího a nejlepšího přítele a mám vůči němu dluh za první názory, které mi pomohly zajistit úspěchy v mém životě.“ Jefferson později odmítl nabídku převzít Wytheovy poznámky k přednáškám a další právní dokumenty. Věřil, že jejich místo je v Library of Virginia v Richmondu, referenční knihovně v sídle vlády Virginie. Poslední zmínka o těchto dokumentech je vlastnictví Spencera Roana (který před svou smrtí spálil mnoho dokumentů). Thomas Ritchie, vydavatel "Richmond Enquirer," uvádí, že dokumenty byly ztraceny v roce 1830.  Místa spojená s Wytheovým jménem nesou jeho jméno dodnes:  Několik míst ve Virginii bylo jmenováno po něm: okres Wythe, Virginie, vysoká škola v Richmondu, základní škola v Hamptonu.

George Wythe (3. prosince 1726 Elizabeth City County – 8. června 1806 Richmond) byl americký profesor práva, klasický vědec a soudce ve Virginii. Jako první ze sedmi signatářů americké deklarace nezávislosti za stát Virginie se Wythe zúčastnil zasedání filadelfského ústavního konventu při jednání o Filadelfské úmluvě. Wythe také učil a byl rádcem Thomase Jeffersona, Johna Jamese Marshalla, Henryho Claye a dalších mužů, kteří se stali americkými vůdci.

George Wythe (né en 1726 en Virginie et mort le à Richmond) est un avocat, juge et professeur de droit américain. Il fut également l'un des signataires de la Déclaration d'indépendance des États-Unis en tant que délégué de la Virginie dont il était originaire.


Zmizení.

Emanuela se narodila jako čtvrté z pěti dětí Ercola a Marie (née Pezzano) Orlandiových. Podle některých údajů byl její otec zaměstnán ve Vatikánské bance, podle jiných sloužil v domácnosti papeže. Tak či onak, rodina žila ve Vatikáně a děti měly podle svědectví Pietra Orlandiho, staršího Emanuelina bratra, volný přístup do Vatikánských zahrad. Orlandiová chodila druhým rokem na střední školu ("liceo scientifico") v Římě. Ačkoli školní rok končil, chodila třikrát týdně na lekce hry na flétnu do hudební školy ("Scuola di Musica Tommaso Ludovico da Victoria") při Papežském institutu duchovní hudby. Rovněž docházela do sboru při kostele Sant'Anna dei Palafrenieri ve Vatikáně.  Do hudební školy jezdila obvykle autobusem, od zastávky to měla do školy pár kroků. Ve středu 22. června 1983 měla zpoždění a požádala bratra Pietra, aby ji odvezl na autobus, ale měl jiné povinnosti. „Mockrát jsem o tom přemýšlel, říkal jsem si, že kdybych ji doprovodil, snad by se to nestalo,“ vzpomínal po desetiletích. Později ještě zavolala domů a mluvila se sestrou. Pak už o ní nejsou žádné stopy a italští vyšetřovatelé nedospěli k žádnému výsledku.  V telefonním rozhovoru se sestrou vysvětlila důvod zpoždění: od představitele společnosti Avon dostala nabídku práce. Sestra jí řekla, že, dřív než se rozhodne, měla by promluvit s rodiči. Podle některých zpráv se Orlandiová měla sejít se zástupcem Avonu krátce před hudební lekcí. Po skončení hodiny řekla kamarádce o nabídce práce. Ta se s ní rozloučila na zastávce autobusu, kde stála ještě s jednou dívkou. Pak snad byla viděna, jak nastupuje do velkého tmavého BMW.

Časový sled událostí.

Ve čtvrtek 23. června v 15:00 zavolali rodiče Orlandiové ředitele hudební školy a zjišťovali, zdali některé ze spolužaček neví něco o jejich dceři. Policie doporučovala vyčkat, neboť „možná je někde s kamarádkami“. Ještě toho dne byla prohlášena nezvěstnou. V následujících dvou dnech bylo oznámení o zmizení zveřejněno v denících "Il Tempo", "Paese Sera" a "Il Messaggero" spolu s domácím telefonním číslem Orlandiových.  V pátek 25. června v 18:00 zavolal mladík, který se představil Pierluigi a tvrdil, že je mu šestnáct let. Uvedl, že odpoledne spolu s přítelkyní potkali na Piazza Navona zmizelou dívku. Mladík popsal flétnu, dívčiny vlasy a brýle, které nerada nosila a zmínil i další podrobnosti, které odpovídaly zmizelé. Podle něj byla čerstvě ostříhána, představila se jako Barbarella a tvrdila, že je na útěku z domova a že prodává výrobky Avonu.  Dne 28. června rodině telefonoval muž jménem Mario a prohlásil, že vlastní pub u Ponte Vittorio mezi Vatikánem a hudební školou. Řekl, že dívka jménem Barbara, nová zákaznice, se mu svěřila, že utekla z domova, ale prý se domů vrátí na svatbu své sestry.  30. června byl Řím olepen třemi tisíci plakátů s fotografií Orlandiové.  V neděli 3. července se papež Jan Pavel II. se při pravidelné modlitbě Anděl Páně obrátil k těm, kteří stojí za zmizením Orlandiové; jako první veřejně zmínil možnost únosu. O dva dny později dostali Orlandiovi první z mnoha anonymních telefonátů. Podle volajícího byla Emanuela držena teroristickou skupinou, která požaduje propuštění Mehmeta Ali Ağci, tureckého teroristy, který se v roce 1981 pokusil zabít papeže. Žádné podrobnosti telefonát neposkytl. V dalších dnech volali další lidé, mezi nimi muž, který se představil jako "Američan". Mluvil s těžkým přízvukem a do telefonu přehrál záznam hlasu Orlandiové. O pár hodin později v jiném telefonátu do Vatikánu tentýž muž požadoval výměnu Orlandiové za Ağcu. Anonymní zprostředkovatel zmínil "Maria" a "Pierluigiho" z předchozích hovorů a tvrdil, že „náležejí ke stejné organizaci“.  Muž s mladistvým hlasem a s americkým přízvukem zavolal 6. července tiskové agentuře ANSA a požadoval výměnu Orlandiové za Ağcu. Určil dvacetidenní lhůtu a označil odpadkový koš na náměstí nedaleko italského parlamentu, kde leží důkazy o tom, že mají Orlandiovou. Zároveň požadoval papežovu účast na výměně. Mezi důkazy ležely fotokopie průkazky do hudební školy, účtenky a rukou psaných poznámek unesené. Avšak vyšetřující soudce dohlížející na případ neuvěřil, že existuje souvislost mezi únosem a atentátníkem.  Mužský hlas, snad s blízkovýchodním přízvukem, se ozval 8. července jedné ze spolužaček Orlandiové s tím, že ji mají v moci a mají 20 dnů na výměnu za Ağcu. Zároveň žádal spojení na tehdejšího státního sekretáře Agostino Casaroliho. Linka byla zřízena 18. července, "Američan" pak volal šestnáctkrát z různých telefonních automatů.  Ráno 14. května 2001 našel farář kostela svatého Řehoře VII. blízko Vatikánu ve zpovědnici malou lidskou lebku bez spodní čelisti. Byla uložena v tašce spolu s obrázkem otce Pia. Zjistilo se, že Orlandiové nepatřila.  Ercole, Emanuelin otec, zemřel v roce 2004, měsíc po tom, kdy poskytl poslední interview.

Hypotézy.

Ohledně motivu se během let v italském tisku vyrojila řada spikleneckých teorií:

Možná souvislost Orlandiová–Ağca.

Ağca, který kdysi řekl, že Orlandiovou unesli bulharští agenti Šedých vlků, turecké nacionalistické neofašistické organizace, ke které sám příslušel, prohlásil během vězeňského rozhovoru pro italskou televizi RAI, že dívka je naživu, není v nebezpečí a žije v klášteře. Popřel přímou znalost dívčina osudu a řekl, že „udělal logické dedukce“. Protože se nezjistilo nic, co by dedukce podpořilo, byl případ v červenci 1997 odložen.

Emanuela Orlandiová (* 14. ledna 1968) byla občanka Vatikánu, která záhadně zmizela 22. června 1983. Od té doby byla spatřena na mnoha místech, dokonce i ve Vatikánu, ale všechna taková svědectví se ukázala nevěrohodná.

Emanuela Orlandi (née le ) est une citoyenne de la Cité du Vatican, fille d'un employé de la préfecture de la Maison pontificale, Ercole Orlandi, qui a disparu mystérieusement le. Cette disparition est l'une des affaires les plus obscures de l'histoire criminelle italienne. Considérée comme une fugue à ses débuts, elle impliquera l'État du Vatican, l'État Italien, l'Institut pour les œuvres de religion (c'est-à-dire la Banque du Vatican) (IOR), la Banda della Magliana, la Banco Ambrosiano et les services secrets de différents pays. Elle n'est pas encore résolue à ce jour. La disparition d'Emanuela est parfois liée à celle d'une autre adolescente, romaine, Mirella Gregori, qui n'a jamais été retrouvée non plus.