Zápletka.

Bratři Edward (Ed) a Alphonse (Al) Elricovi pocházejí z vesnice Resembool nacházející se v zemi nazvané Amestris. Ta připomíná úrovní společnosti i techniky Evropu na počátku 20. století, s jediným rozdílem - existencí alchemie. Ed a Al jsou poloviční sirotci: jejich otec Hohenheim od rodiny odešel, když byli ještě malí, a o pár let později zemřela jejich milovaná matka Trisha na vážnou nemoc. Oba bratři se rozhodnou přivést svou mrtvou matku zpět k životu s pomocí alchymie. To je ale zakázané, ještě se to nikomu nepovedlo, a i oba chlapci za svůj pokus draze zaplatí. Starší Ed přijde během nepovedené transmutace o nohu a mladší Al dokonce o celé tělo. Ed poté obětuje pravou paži, aby mohl duši svého mladšího bratra zafixovat do starého brnění. Následně Ed obdrží automail, pokročilé kovové implantáty, které mu nahrazují ztracené končetiny. Pro oba bratry se stane prioritou najít způsob jak získat zpět Alovo tělo a Edovu ruku a nohu. Během Edovy rekonvalescence je navštíví státní alchymista Roy Mustang a pokusí se oba bratry přesvědčit, aby vstoupili do řad státních alchymistů, kde by měli lepší možnosti pro znovuzískání svých těl.  Edovi se podaří stát se státním alchymistou, nicméně ti jsou nechvalně proslulí vyhlazením téměř celé populace Ishbalu, jedné z provincií státu Amestris, jejíž obyvatelé se od ostatní populace odlišují barvou pleti, očí a náboženstvím. Díky přístupu k armádním výzkumům se Ed a Al dozvídají více o existenci kamene mudrců, legendárním posilovači alchymie, který by, jak doufají, mohl vyřešit všechny jejich problémy. V průběhu svého hledaní se utkají s řadou protivníků, včetně těch, kteří také touží po získání kamene mudrců. Mezi nejdůležitější patří Scar, který touží po pomstě za vyvraždění lidu Ishbalu, a homunkulové, lidsky vypadající stvoření, která v sobě nesou kus kamene mudrců, což je činí téměř nesmrtelnými.  Jak příběh postupuje, Ed a Al zjišťují, že masivní expanze jejich země byla od počátku plánovaná homunkuly, kteří ovládají armádu. Ti jsou společně s řadou vysoce postavených důstojníků z pozadí řízeni tajemnou osobou nazvanou "Otec", záhadnou bytostí, která před staletími získala nesmrtelnost použitím kopie Hohenheimova těla a kamene mudrců. Otec plánuje použít Amestris jako velký transmutační kruh a obětovat obyvatele, aby získal větší moc. Poté, co se Ed a Al dozvědí o tomto plánu, rozhodnou se mu zabránit. Přitom spolupracují s členy armády seskupenými kolem plukovníka Roye Mustanga a generála Olivie Armstrongové.  Jak boje postupují, homunkulové jsou sice jeden za druhým poraženi a vojákům z hlavního města je zjevena pravda o situaci, ale Otci se podaří využít obrovského transmutačního kruhu a dočasně vysaje duše obyvatel celé Amestris a jejich energii použije k uvěznění "Boha" a získání nezměrné moci. Nicméně díky Hohenheimovým předchozím opatřením jsou jejich duše navráceny zpět a Otec se stává nestabilním. Následně čelí útoku všech, za účelem vysátí energie ze zbytků jeho kamene mudrců. Na konci je poražen Edem, který díky Alově oběti získal zpět svou ruku a díky Greedovi, kterého Otec nasál do sebe a který pomocí své schopnosti měnit své tělo v různě tvrdý uhlík pomohl Edovi, když tělo Otce proměnil v měkký grafit. Ed pak svou pěstí prorazil do Otcova břicha díru, ze které vyrazily černé chapadlovité ruce Brány, které otce svázaly a svrckly pryč ze světa do prostoru před Branou pravdy, kde je Otec zpět v podobě kulatého ducha když byl ještě v láhvi. Pravda otce konfrontuje s jeho vlastnimi činy a větou, že to, co mu dává opravdové zoufalství (opravdovou beznaděj), aby se nestal vychloubačným je Pravda. Poté je otec odsouzen Pravdou k životu v Bráně, odkud přišel. Po jeho porážce Ed obětuje své schopnosti alchymisty k navrácení Ala s jeho původním tělem. Bratři se vrací zpět do Resemboolu, nicméně po dvou letech se odloučí, aby mohli opětovat pomoc lidem, kteří jim pomáhali při jejich cestě.

Rozdíly v příběhu první animované série a mangy.

První polovina přibližně odpovídá manze, nicméně série se začíná lišit od okamžiku, kdy se Ed a Al znovu sejdou se svojí učitelkou Izumi Curtisovou. Dante, původní Hohenheimova milenka a učitelka jejich učitelky, která zde hraje roli jako hlavní záporná postava se v manze neobjevuje. Tito dva před staletími vypracovali dokonalou metodu vytvoření kamene mudrců pomocí obětování lidí a vtažení jejich duší do kamene, a jeho následného použití pro prodloužení života. Tímto se jim podařilo téměř dosáhnout nesmrtelnosti. Nicméně Hohenheim byl nakonec přemožen pocitem viny za obětované lidi a Dante opustil. Přestože byla schopna po staletí se přesouvat do jiných těl a obcházet tak smrt, nedokáže sama kámen vytvořit. Její současné tělo, které patří její žačce Lyře se začíná rozkládat rychleji neboť její duše není schopná tělo uživit díky neustálému přesouvání do nových těl. Proto používá homunkuly, kteří mají nasměrovat Edwarda a Alphonse k výrobě nového kamene, kterým by mohla svůj rozklad zastavit.  Když se Scar snaží vytvořit kámen mudrců, ve výsledku se objeví v Alphonsově kovovém těle, pročež je následně unesen Envym k Dante. Ed se ho pokusí zachránit, nicméně je zabit homunkulem Envy. Al se ho pokusí oživit pomocí kamene mudrců, nicméně během tohoto procesu zmizí. Dante se snaží uniknout, ale je zabita, když ji sežere homunkulus Gluttony, jehož mysl Dante předtím zničila a proto v ní nedokáže rozpoznat svého pána.  Poté, co byl oživen, Edward riskuje svůj život a vrátí svého bratra výměnou za sebe. Ve výsledku Ed skončí v paralelním světě (Náš svět v první třetině 20. století), zatímco Alovi je obnoveno jeho původní tělo. V tomto světě se vloží do výzkumu raket s úmyslem najít prostředek k návratu domů.  Následují události filmu "".

Fullmetal Alchemist ( "Hagane no renkindžucuši") je japonská manga, kterou vytvořila Hiromu Arakawa. Podle ní vzniklo i anime o 51 dílech, jehož režie se chopil Seidži Mizušima, a 4 OVA. Děj se odehrává v paralelním světě, kde se místo vědy tak, jak je známá v našem světě, rozvinula alchymie jako seriózní disciplína. Alchymie tu ovšem ani zdaleka nepřipomíná tradičně chápané laboratorní zkoumání chemických vlastností látek opředené určitou mírou okultismu, ale spíše magickou transmutaci předmětů pomocí run. Hlavními tématy jsou hodnota lidského života a cena za nesmrtelnost, ale i tak se najde místo pro komediální momenty. Pokračováním původní anime série je film, který nese název "".

, est un manga d'Hiromu Arakawa. Il a été prépublié entre 2001 et 2010 dans le magazine mensuel "Shōnen Gangan" de la société Square Enix et a été compilé en 27 volumes reliés. La version française est publiée par Kurokawa depuis 2005.


Historie.

Místo bylo osídleno pravděpodobně na přelomu 12. a 13. století, při kolonizaci horního povodí Střely. První písemná zmínka je z roku 1354, kdy je zde připomínáno proboštství s kostelem svatého Jana Křtitele v majetku milevských premonstrátů. Tomu pravděpodobně předcházel kolonizační dvorec šlechtice Jiřího z Milevska, který zřejmě daroval nebo odkázal jím založenému klášteru v Milevsku. Toužim byla od počátku až do konce feudalismu správním centrem toužimského panství. Opevněného proboštství se za husitských válek zmocnili (kolem 1429) a pak i zástavně drželi (1437–1488) kališničtí rytíři z Vřesovic. Ti proboštství přestavěli na gotický hrad. U hradu byla v roce 1469, po neúspěšném obléhání pány z Plavna, útvinskými měšťany založena osada a na ní privilegiem panovníka Jiřího z Poděbrad dne 8. července 1469 přenesena městská práva tehdy zaniklé Útviny. Kromě toho král povolil Janovi z Vřesovic nové městečko opevnit.  Město získali do zástavy (1489) a posléze od milevského kláštera do dědičné držby (1538–1565) katoličtí páni z Plavna, kteří dali hrad přebudovat na renesanční zámek. Toužim stala jejich hlavní venkovskou rezidencí a centrem správy rozsáhlého majetku. Panství roku 1560 zahrnovalo 32 vsí, města Toužim a Krásné Údolí a městečko Útvina. Také rozšířili městská práva: 1500 (nový znak a pečetění červeným voskem, vybírání cla a druhý výroční trh), 1536 (pivovárečný monopol). Na rozvoj města, obchodu i řemesel měl velký vliv také rozmach hornictví v Krušnohoří a ve Slavkovském lese.  Za Lobkoviců z Hasištejna (1565–1623) se rozvoj města utlumoval, panství s městem bylo Lobkovicům dočasně zkonfiskováno, v roce 1623 pak nuceně odprodáno katolickému císařskému vojevůdci, sasko-lauenburskému vévodovi, Juliovi Jindřichovi. Ten městu sice odpíral některá práva, ale ochránil jej před drancováním za třicetileté války. Vévodský dvůr podnítil rozvoj umění a uměleckých řemesel. Po přenesení rezidence a vrchnostenské správy do Ostrova začal úpadek města, oživení za vlády markrabat bádenských (1689–1789). Dále bylo panství s městem v držení panovníka, v roce 1837 jej vydražili vévodové Beaufort-Spontin. Po skončení feudalismu se město nestalo sídlem státních orgánů.  Obyvatelé města se živili řemesly a obchodem, většina z nich však současně provozovala i zemědělství (za městem stávaly Stodoly – stodolní čtvrť). Obchodovalo se na tržišti na náměstí, při týdenním čtvrtečním trhu a při výročních trzích. Řemeslnické cechy v Toužimi: cech sladovníků (1485), spojený cech kovářů, kolářů a bednářů (1563), obuvníků (1629), krejčích (1638), hrnčířů (1654), zedníků (1655), řezníků (1655), tkalců (1670), soukeníků (1687), kovářů a kolářů (po roce 1690), truhlářů, zámečníků a pekařů.  V 19. století se rozvinulo obuvnictví, na které navázaly dvě malé obuvnické továrny. Železnice vybudovaná v roce 1898 podpořila další rozvoj menšího průmyslu (parní pivovar, pila, mlýn, kamenolom). Po roce 1945 došlo, podobně jako jinde v českém pohraničí, k vysídlení německého obyvatelstva. V roce 1949–1960 byla Toužim sídlem okresu (nejmenší okresní město v Československu). To přispělo k rozvoji města a jeho růstu, vybudovány nové průmyslové podniky (STS, OZAP, Triola), rozšířena pila. Toužim se stala sídlem spotřebního družstva Jednota s velkoskladem a Oblastního podniku služeb Toužim. Zemědělskou velkovýrobu rozvíjel místní státní statek. Pro zaměstnance nových podniků bylo severně od historického jádra vybudováno panelové sídliště s občanskou vybaveností.

Regenerace náměstí Jiřího z Poděbrad.

V letech 2012 až 2013 probíhala rekonstrukce náměstí Jiřího z Poděbrad. Byly odstraněny původní historické i novodobé povrchy, položena nová žulová kamenná dlažba, zbudována byla nová parkoviště pro automobily, lavičky, stožáry pro osvětlení a také socha Jiřího z Poděbrad. Slavnostní otevření proběhlo 4. prosince 2013. Původní cena byla 38 588 568 Kč, ale náklady nakonec dosáhly 41 696 876 Kč. Rozpočtová cena byla 67 774 187 Kč.

Hospodářství.

V Toužimi se nachází několik průmyslových podniků (např. OK STS Toužim, Obchodní zařízení Toužim, Elektromodul, ARTIFEX INSTANT) a dalších firem (např. JEDNOTA SD v Toužimi, APSA, středisko Krajské správy a údržby silnic Karlovarského kraje, středisko Vodárny a kanalizace Karlovy Vary s ČOV, rozvodna a školící středisko ČEZ Distribuce). Z občanské vybavenosti je zde pošta, služebna Policie ČR, pracoviště Úřadu práce ČR, banky s bankovními automaty, řada obchodů a nákupních středisek, pojišťoven, restaurací a penzionů, čerpací stanice, autoopravny, zdravotní středisko, výjezdové stanoviště záchranky ÚZZS KK, stanice hasičského záchranného sboru, dům s pečovatelskou službou, základní a mateřská škola, základní umělecká škola, střední odborné učiliště, městská knihovna a infocentrum.

Doprava.

Městem prochází významná regionální silnice I/20, silnice II/207 a II/198. Je zde jedna železniční stanice na regionální železniční trati Rakovník – Bečov nad Teplou. V Přílezích se nachází vnitrostátní sportovní letiště.  V roce 2015 pravidelnou veřejnou osobní dopravu zajišťovalo 15 autobusových linek sedmi dopravců: ČSAD autobusy Plzeň, Autobusy Karlovy Vary, VV Autobusy, LIGNETA autobusy, AD Ligneta regionalbus (pouze jeden spoj ročně), Dopravní podnik Karlovy Vary, ČSAD Jindřichův Hradec, železniční osobní dopravu pak České dráhy.

Pamětihodnosti.

Historická zástavba města Toužimi má status památkové zóny. Jde o doklad urbanistického řešení města založeného v období pozdní gotiky na území ČR. Jádrem zóny je středověké založené město vymezené hradbami, s pravidelnou uliční sítí a parcelací, se zajímavým funkčním členěním parcel a zástavby, mnoho domů obsahuje pozdně gotická jádra. Cennou součástí zóny je rozsáhlý areál dnešního zámku a významná je také dochovaná vazba volné krajiny na historické sídlo.

Toužim (německy "Theusing") je město v západních Čechách. Nachází se v Tepelské vrchovině, 36 km jihovýchodně od Karlových Varů a 51 km severozápadně od Plzně. Náleží do Karlovarského kraje. Protéká jím řeka Střela, v okolí města se nachází množství rybníků.

Toužim est une ville du district de Karlovy Vary, dans la région de Karlovy Vary, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Život a kariéra.

Narodil se v části Walsall města Birmingham. Než se připojil ke skupině Judas Priest, účinkoval ve skupinách "Hiroshima", "Abraxas", "Thark", "Lord Lucifer" a "Athens Wood".  V roce 1993 opustil Judas Priest a vydál se realizovat své hudební sny na sólové dráze. Nejprve založil kapelu Fight, s níž vydal v roce 1994 u Sony Music desku War of Words obsahující 12 skladeb. Další deska pod hlavičkou Fight – A Small Deadly Space již zdaleka nedosahovala kvalit jeho předchozí tvorby a promítlo se to i do její prodejnosti. Za zmínku stojí, že na projektu Fight s Halfordem spolupracoval i další člen Judas Priest, Scott Travis.  V roce 1998 se, kromě veřejného sdělení své homosexuality, i nadobro zřekl své metalové minulosti a experimentoval na desce Voyeurs pod hlavičkou nového projektu "2wo". V této době, kromě tvorby pro něj netypické hudby, došlo i ke změně jeho image. Brzy však zjistil, že tudy cesta nevede a založil novou skupinu, opět svým směřováním odlišnou od předchozí. Rozhodl se pojmenovat ji jednoduše "Halford" a vrátit se s ní ke kořenům.  S kapelou Halford v roce 2000 nahrál Heavy metalové album "Resurrection", které obsahuje i skladbu "The One You Love To Hate", v níž zpívá duet s kolegou z heavymetalové branže, Brucem Dickinsonem. Deska se stala senzací a ve srovnání s tehdy aktuální deskou Robovy ex-kapely Judas Priest, Jugulator s přehledem vyhrála.  V souladu s pořekadlem „Železo se má kout dokud je žhavé“ Halford vydali následujícího roku živé dvojalbum "Live Insurrection". Netrpělivě očekávaným počinem se stalo "Crucible" (2002), jež je věrné metalovým kořenům, nebojí se však experimentu a často hraničí s prog-metalem. Deska se stala metalovým albem roku a Rob Halford se tak vrátil na špici metalového žánru. V roce 2003 se vrátil zpět do Judas Priest.  Halford žije ve městě Phoenix, Arizona.

Vzhled a kousky.

Halford měl ze začátku, jako většina metalových zpěváků, dlouhé vlasy. Později mu však začaly vypadávat, a tak si je nakrátko ostříhal; v 90. letech si hlavu vyholil úplně. Byl to právě on, kdo zavedl pro metal typickou módu: kožené oblečení, bundu ""křivák"", cvočky, pyramidy atd. Jeho oblíbeným kouskem je příjezd na pódium motorkou Harley-Davidson.

Robert John Arthur „Rob“ Halford (* 25. srpna, 1951, Birmingham, Anglie) je zpěvák metalové skupiny Judas Priest. Je znám pro svůj hlas s velkým notovým rozsahem a vysoce položenými křiky.

Robert John Arthur Halford (né le à Birmingham en Angleterre) est un chanteur et compositeur, notamment au sein du groupe de heavy metal Judas Priest. Il est reconnu pour sa tessiture impressionnante, ses cris suraigus, ses vêtements de cuir et ses arrivées sur scène à moto (généralement une Harley-Davidson). Son style de cuir clouté a été largement adopté par d'autres artistes du heavy metal et par les fans du monde entier.


Historie.

Obec snad měla být obývána již v roce 1086, snad měla být založena panem "Rapotou". V 11. stoleti obec však existovala a v obci stála tvrz. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1101, kdy obec jako nevolnická byla darována Oldřichem Přemyslovským a Litoldem Přemyslovským benediktinskému klášteru v Třebíči. V roce 1304 byla tvrz v obci zničena Kumány. Pak obec patřila Templštejnu a v roce 1461 byly spolu s věnem Barbory (dcery Jiřího z Poděbrad) připojeny k majetku Jindřicha z Lipé a staly se součástí panství města Ivančice. Obec byla do roku 1882 součástí obce Sudice, mezi lety 1949 a 1960 byla začleněna do okresu Velká Bíteš. Od roku 1886 v obci je pošta a od roku 1911 četnická stanice. V roce 1903 hospodářská beseda, v roce 1911 byl založen čtenářský spolek a v roce 1914 hasiči, Sokol, Orel, Dělnická tělocvičná jednota, Omladina a spolek odborných horníků. V roce 1886 byla v obci otevřena obecná škola.  V letech 2002–2010 působila jako starostka Ing. Marcela Smekalová, od roku 2010 do konce roku 2013 zastával tuto funkci Petr Matoušek, který odstoupil z důvodu pochybné osobní půjčky z obecní pokladny. Po roce 2013 je ve funkci bývalý místostarosta Ing. Jiří Bechný. Ten byl také zvolen znovu starostou na ustavujícím zasedání zastupitelstva 6. listopadu 2014.

Zajímavosti.

Z Rapotic pocházela první pacientka třebíčské nemocnice – paní Anežka Brázdová, roz. Vokounová (nar. roku 1885). Na posvícenské zábavě v listopadu 1902 ji postřelil její zhrzený partner. První zákrok podstoupila u MUDr. Františka Dreuschucha v Náměšti nad Oslavou, do Třebíče ji dopravili vlakem. Ani doktor Jaroslav Bakeš jí však nevyňal třetí kulku, která uvízla mezi žebry. Přes nepříznivou diagnózu tehdy 18leté děvče nakonec přežilo a dožilo se pokročilého věku.

Obec Rapotice (německy "Rapotitz", starší názvy též "Rajpotitz") se nachází v okrese Třebíč v Kraji Vysočina. Žije zde obyvatel. Obcí prochází železniční trať Brno – Jihlava, obcí také prochází silnice druhé třídy II/393, stejně tak obcí prochází silnice první třídy I/23.

Rapotice est une commune du district de Třebíč, dans la région de Vysočina, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Historie.

Dávná historie.

Oblast byla v minulosti okupována mnoha civilizacemi jako jsou Syřané, Římané nebo osmanští Turci, kteří území ovládali až do první světové války.

Období po I. světové válce.

Po první světové válce byly Golanské výšiny nejprve součástí mandátní Palestiny, poté byly postoupeny a spravovány Francií v rámci syrského protektorátu, v roce 1944 se staly součástí samostatného státu Sýrie. K další změně došlo po obsazení Izraelem v roce 1967.

Vývoj po roce 1967.

Izraelská armáda dobyla Golanské výšiny v šestidenní válce. Od roku 1967 do roku 1981 podléhalo toto území vojenské správě, pak Kneset přijal 14. prosince 1981 zákon o Golanských výšinách, kterým Golanské výšiny anektoval jako integrální součást Izraele. Většina arabského obyvatelstva, většinou Drúzové, si ponechala syrské občanství, ačkoliv si mohli zvolit i izraelské. Sýrie jim ponechává určité výhody, jako např. bezplatné vysoké školství.  Hned po šestidenní válce začal Izrael Golany osidlovat svým civilním obyvatelstvem. Kibuc Merom Golan byl založen už v červenci 1967. V roce 1970 zde bylo 12 židovských osad a v roce 2004 34 osad s asi 18 000 obyvateli. V roce 1998 žilo v Golanských výšinách 33 000 obyvatel, většina z původních 80 000 syrských obyvatel utekla po válce v roce 1967.

Geografie.

Geograficky se Golanské výšiny dělí na vlastní Golany a pohoří Hermon. Na západě jsou ohraničeny Galilejským jezerem (též nazývané Genezaretské jezero) a řekou Jordán; na jihu údolím řeky Jarmuk; na jihovýchodě hlubokým údolím vodního toku Nachal Rakad; na severu hranicí s Libanonem a na východě plošinou nazývanou Hauran. Golanské výšiny se obvykle dělí do tří regionů: severní (mezi Nachal Sa'ar a Nachal Gilabon), střední (mezi Nachal Gilabon a Nachal Dalijot) a jižní (mezi Nachal Dalijot a údolím Jarmuku). Golanské výšiny samotné mají nadmořskou výšku od 120 do 520 metrů. Na úpatí Hermonu ale terén stoupá i nad 1000 metrů.  Geologicky jsou Golany plošinou vulkanického původu zasahující až skoro k Damašku. V oblasti se nachází také řetězec vyhaslých vulkánů jako Har Bental a Har Avital nebo izolovaný kužel Har Peres na jihovýchodním okraji regionu. Hora Hermon na severu Golanských výšin je ale od vulkanické oblasti geologicky oddělena a tvoří samostatnou jednotku. Poblíž Hermonu se nachází kráterové jezero Ram zásobované podzemními prameny.  Na dopravní síť je region napojen pomocí dálnice číslo 98, jež je hlavní severojižní osou Golan táhnoucí se podél jejich východního okraje. Z ní vycházejí k západu další páteřní komunikace jako dálnice číslo 99, dálnice číslo 91 a dálnice číslo 87. Severovýchodní břeh Galilejského jezera lemuje dálnice číslo 92. Centrální částí Golan prochází v severojižním směru rovněž takzvaná Ropná silnice, sledující trasu zaniklého ropovodu.

Obce.

Největším administrativním centrem Golanských výšin je dnes město Kacrin postavené v 70. letech. K dalším židovským sídlům vesnického typu patří řada kibuců (např. Merom Golan) a mošavů. Na severu jsou také čtyři drúzské vesnice včetně Madždal Šams a alavitská vesnice Ghadžar, která se nachází na obou stranách izraelsko-libanonské hranice, mimo vlastní geograficky vymezovaný region Golanských výšin.

Golanské výšiny (hebrejsky:, "Ramat ha-Golan", arabsky: هضبة الجولان, "Hadbat al-Džawlán") nebo jednoduše Golany, jsou strategická plošina a hornatá oblast při jižním konci pohoří Antilibanon. Golanské výšiny podle mezinárodního práva náleží Sýrii, dvě třetiny území jsou okupovány Izraelem. Organizace spojených národů, Evropská unie, Spojené království, Liga arabských států, Mezinárodní výbor Červeného kříže, Amnesty International, a Human Rights Watch považují Golanské výšiny za území okupované Izraelem.

Le plateau ouest du Golan, hauteurs du Golan, sous-district de Golan ou ouest Golan (en arabe, ', en hébreu, '), est un territoire administré par Israël depuis de la guerre des Six Jours en 1967 puis annexé unilatéralement en 1981.


Etymologie.

Název Izraelské obranné síly (hebrejsky: צְבָא הַהֲגָנָה לְיִשְׂרָאֵל, "Cva ha-hagana le-Jisrael", doslova „obranná armáda Izraele“) byl schválen izraelskou vládou 26. května 1948, tj. ve stejný den, kdy tato armáda z rozkazu Davida Ben Guriona vznikla. Další hlavní navrhovanou alternativou názvu byla Izraelská armáda či Armáda Izraele (hebrejsky: צְבָא יִשְׂרָאֵל, "Cva Jisra'el"), avšak existovaly i návrhy jako Židovská armáda či Armáda Státu. Současný název byl nakonec vybrán ze dvou důvodů: na jedné straně zdůrazňuje, že účelem armády je pouze obrana a na druhé straně zahrnuje název Hagana, tedy podzemní vojenskou organizaci, z níž IOS vzešla.  K autorství či přispění k názvu se přihlásili nejméně tři lidé. Tehdejší výkonný ředitel ministerstva obrany David Jisra'eli uvedl, že tento název navrhl Levi Eškolovi, který jej dále navrhl vládě. Náčelník Generálního štábu Ja'akov Dori sice netvrdí, že se osobně podílel na vzniku názvu, avšak uvádí, že toto označení převažovalo mezi staršími důstojníky armády, a proto se jednalo o jediný přirozený název. Třetím z nich byl Ben Gurion, který prohlásil: „Já je pojmenoval. Název byl Izraelské obranné síly.“ Mezi hlavními oponenty současného názvu byli tehdejší ministr Chajim-Moše Šapira a strana ha-Cora; oba navrhovali název Izraelská armáda.

Historie.

IOS vznikly krátce po založení státu Izrael – 26. května 1948, "„aby chránily jeho obyvatele a bojovali proti všem formám terorismu ohrožujících každodenní život.“" IOS jsou následnicí Hagany (zejména její elitní úderné jednotky Palmach), jakožto stálá armáda židovského státu. Vstoupili do ní rovněž někteří bývalí příslušníci Židovské brigády, kteří bojovali pod britskou vlajkou během druhé světové války.  Po založení IOS se s ní spojily dvě židovské podzemní organizace – Irgun a Lechi, které mohly v některých oblastech až do konce Války za nezávislost působit samostatně. Po válce byly obě organizace rozpuštěny a jejich členové byli začleněni pod IOS. Moderní IOS se utvářela v letech 1949 až 1956 zkušenostmi z regionálních konfliktů s arabskými sousedy. V letech 1956 až 1966 bylo konfliktů méně a tento čas IOS využila k získání nového vybavení a přerodu z nově vzniklé armády na profesionální armádu. Během tohoto období rovněž došlo ke zrodu izraelského jaderného potenciálu. Během období od vzniku státu se z IOS stala jedna z nejlépe vybavených a bojem prošlých armád světa.

Přehled.

Povinná služba.

Národní vojenská služba je povinná pro židovské a drúzské muže a židovské ženy starší osmnácti let. Existují výjimky na základě náboženských, fyzických či psychologických příčin a například pro vdané ženy (více Profil 21). Vojenská služba musí být vykonána ještě před nástupem na vysokou školu.  Muži slouží tři roky, zatímco ženy dvacet dva měsíců. IOS umožňují ženám, které se dobrovolně přihlásí do bojových pozic, sloužit tři roky, jelikož výcvik na těchto pozicích trvá delší dobu. Ženy na jiných pozicích, jako jsou programátorky, které rovněž potřebují delší výcvik, mohou také sloužit po tři roky. Ženy v bojových pozicích i po propuštění slouží několik let jako rezervistky.

Služba u pohraniční stráže.

Někteří vojáci IOS mohou během své povinné vojenské služby sloužit u Hraniční policie (hebrejsky: "Mišmar haGvul", znám je akronym Magav), sekce Izraelské policie. Poté, co vojáci projdou základním bojovým výcvikem, musí projít dalším protiteroristickým a pohraničním výcvikem. Následně jsou přiřazeni k některé z pohraničních jednotek.  Jednotky Hraniční policie bojují bok po boku s bojovými jednotkami IOS. Jednotky jsou rovněž odpovědné za bezpečnost silně zalidněných oblastí, jako je Jeruzalém.

Organizace.

Všechny sekce IOS jsou podřízeny Generálnímu štábu. Náčelník Generálního štábu je jediný sloužící důstojník s hodností generálporučík ("Rav Aluf"). Zodpovídá se přímo ministru obrany a nepřímo pak izraelskému premiérovi a jeho vládě. Náčelník Generálního štábu je na doporučení ministra obrany formálně jmenován vládou na tříleté funkční období, avšak vláda může hlasováním toto funkční období prodloužit na čtyři roky (za vzácných okolností dokonce na pět let). Současným náčelníkem štábu je Gadi Eizenkot, který ve funkci nahradil Benjamina Gance.

Struktura.

Izraelské obranné síly se skládají z následujících sborů (ty, jež mají zastoupení v Generálním štábu jsou uvedeny tučně):

Složky.

Pozemní síly  Letectvo a vesmír  Námořní síly

Ostatní sbory.

Vojenské: Civilní:

Sekce.

Generální štáb

Související sbory.

Následující sbory a společnosti s IOS úzce spolupracují, avšak nenáleží (nebo náleží pouze částečně) k jejím formálním strukturám.

Hodnosti a insignie.

Hodnosti.

Na rozdíl od většiny světových armád jsou hodnosti v IOS společné pro všechny sbory armády, včetně letectva a námořnictva. Poddůstojnické hodnosti jsou udíleny za dobu strávenou ve službě, nikoliv za úspěchy či zásluhy.  Mužstvo ("Hogrim") Academic officers ("Kcinim Akadema'im")  Poddůstojníci ("Nagadim")  Důstojníci ("Kcinim")

Insignie.

Vojáci IOS mají tři druhy insignií (jiné než hodnost), podle nichž lze poznat jejich sbor, konkrétní jednotku a pozici.  Sbory je možné rozpoznat podle odznaků na beretách. Vojáky sloužící ve štábech na nižší úrovni než je sbor, lze často rozpoznat podle odznaku jejich nadřazeného sboru, přestože pod něj oficiálně přímo nepatří, či podle odznaku nejbližšího sboru. Noví branci, kteří prochází základním výcvikem nemají žádný odznak. Barva berety je odvozena od příslušnosti ke sboru, ačkoliv většina nebojových sborů nemá vlastní berety a někdy používají barvu sboru, v jehož základně působí. Jednotlivé jednotky lze identifikovat podle nárameníku připevněného k ramennímu popruhu. Většina jednotek IOS má svůj vlastní štítek.  Zatímco pozice či práce, kterou voják zastává, často nemůže být snadno rozpoznána, existují dva volitelné prvky, které tuto identifikaci mohou usnadnit. Jedná se o barevnou šňůrku připevněnou k levému nárameníku a kapse uniformy a odznak sdělující vojákovo pracovní zaměření (ten voják obvykle obdrží po profesním kurzu). Jiné odznaky mohou sdělovat příslušnost ke sboru či dodatečně absolvované kurzy. Nakonec může voják na uniformě mít odznak (nášivku) sdělující jaké války se účastnil.

Izraelské obranné síly (IOS) (: צְבָא הַהֲגָנָה לְיִשְׂרָאֵל,, : "Israel Defense Forces, IDF"), v Izraeli běžné známé pod hebrejským akronymem "Cahal" (hebrejsky: צה"ל), jsou izraelská armáda, sestávající z pozemních sil, vojenského námořnictva a vojenského letectva. Jedná se o jediné vojenské křídlo izraelských bezpečnostních složek a nemá v Izraeli žádnou civilní jurisdikci. V čele IOS stojí náčelník Generálního štábu ("Ramatkal"), který je podřízený ministru obrany. V současné době zastává od roku 2015 funkci Ramatkala generálporučík Gadi Eizenkot.

L’Armée de défense d'Israël (en hébreu "", ; et couramment désignée par l'acronyme "Tsahal", ; en anglais, "Israel Defense Forces" ou "IDF") est l'armée de l'État d'Israël.


Rozdělení.

Buňky se usmrcují buďto suchým teplem (vzduchem), nebo vlhkým teplem za použití Kochova hrnce či autoklávu. Zvláštním případem použití vlhkého tepla je frakcionovaná sterilace. Usmrcování buněk mikroorganizmů může též probíhat při použití záření (např. UV, ionizující) či mikrobicidními plyny.  Jiné rozdělení spočívá ve fyzikálních (horký vzduch, přehřátá pára, ionizační záření) a chemických metodách (chemické roztoky, mikrobicidní plyny).  Speciálním druhem sterilizace je kontinuální sterilizace, která probíhá nepřetržitě.  Var není plně účinná metoda sterilace.

Sterilizace vlhkým vzduchem.

Sterilizace vlhkým vzduchem je nejčastějším a nejspolehlivějším typem sterilace nástrojů a laboratorních materiálů. V průběhu této sterilizace dochází ke karamelizaci cukrů, denaturaci bílkovin (při vyšším obsahu bílkovin v materiálu je nutno sterilaci prodloužit), inaktivaci vitamínů, Maillardově reakci sacharidů s aminokyselinami, polymeraci a hydrolytickému poškození sloučenin. Provádí se buďto za použití Kochova hrnce (vodní pára do 100 °C) nebo autoklávu (vodní pára o teplotě 121 °C při tlaku 101,5 kPa a době okolo 23 min.). Zvláštním případem sterilace vlhkým teplem je pak použití frakcionované sterilace.

Sterilizace suchým vzduchem.

Jedná se o méně častý sterilizaceční postup, který je také méně účinný. Využívá se nejčastěji ke sterilizaci skleněných a kovových předmětů, v plameni o 160 °C a výše. Teplota musí působit delší čas.

Sterilizace UV zářením.

Používá se často v laboratořích a zdravotnických zařízeních k likvidaci buněk na objektech a nástrojích používaných k úkonům vyžadujícím aseptické prostředí.

Sterilizace mikrobicidními plyny.

Tento typ usmrcování buněk se používá k ošetření předmětů či povrchů v laboratořích. Jeho velkou nevýhodou je však možná reakce plynu s komponenty, nespolehlivé působení a nebezpečí výbuchu. Typickým představitelem plynu pro sterilizaci je Ethylenoxid.

Sterilizace filtrací.

Při sterilizaci tekutých materiálů (např. vakcíny, séra) v biotechnologických laboratořích a ve zdravotnictví se používá filtrace přes speciální filtr (např. nitrocelulózový) o velikosti pórů 0,1-0,2 μm.

Sterilizace odstraněním.

Při sterilizaci není nutné patogeny zabít, ale lze je pouze odstranit. Například při mytí látky není třeba použít vysoké teploty k zabíjení patogenů, ale stačí stejně efektivně pečlivě vymýt látku při nízkých teplotách.

Faktory ovlivňující průběh sterilizace.

Samotný proces sterilizace je ovlivňován řadou činitelů. Sterilizace v otevřeném prostředí je ovlivňována chemickými a fyzikálními vlastnostmi. Velkou roli hraje teplota. V případě sterilizace chemických sloučenin hraje roli pH a obsah bílkovin. Dalším významným faktorem je též počáteční kontaminace, tedy počáteční množství buněk.

Měření účinnosti sterilizace.

K určení účinnosti sterilizace se používá řada matematických výpočtů. Jedním z nich je výpočet cílové kontaminace, kdy cílová kontaminace je rovna počtu kontaminačních řádů (rozdíl počáteční a koncové kontaminace, měřený v řádech) kráte čas potřebný na snížení o jeden řád; při určité teplotě. Indikátorem sterilizace je pak mikrob "Bacillus stearothermophylus", který vydrží 121 °C 8 -12 s. Jeho čas pro snížení úrovně kontaminace o jeden řád je pak 1,5 – 4 sekundy.

Kosmický výzkum.

Cca 15 procent nákladů při přípravě kosmických sond stojí sterilizace. Sondy jsou připravovány ve filtrovaném, extrémně čistém prostředí. Dekontaminaci sondy od pozemského života nelze provést z principiálních důvodů absolutně, ale lze minimalizovat pravděpodobnost biologické kontaminace cílové planety: při pravděpodobnosti 1:1000 (10) se předpokládá, že jen v jednom případě z tisíce by mohlo k lokální kontaminaci dojít.  Horká pára při teplotě 120 až 135 °C působící desítky minut běžné užívaná v chirurgii nebo mikrobiologii (autokláv) způsobuje korozi a nedostane se pod povrch.  Pro kosmické účely je zapotřebí hloubková sterilizace všech jednotlivých prvků, optimálně i kompletní sondy. Použitelné je „vypékání“ při teplotách nad 110 °C za extrémně malé vlhkosti po dobu mnoha desítek hodin, což je však na hranici maximální zátěže elektroniky. Další variantou je záření gama paprsky při dávkách kolem 2,5 Mrad (vysoce nad letálním účinkem), problém je ovšem opět trvanlivost elektroniky a optiky. V současnosti je běžná kombinace různých metod povrchové i hloubkové sterilace v maximálně čistém až aseptickém prostředí.

Sterilizace (nebo také sterilace) je soubor činností směrujících k odstranění nebo usmrcení buněk v daném prostředí. Metody používané pro sterilaci mají dlouhou historii. Louis Pasteur poprvé použil tepla pro uchování vína (1864) a již předtím bez plného chápání procesu bylo tepla používáno v konzervačním průmyslu (cca 1700). Další sterilační techniky jako filtrace byly užity v 19. století.

La stérilisation est une technique destinée à détruire tout germe microbien par exemple d'une préparation (souvent alimentaire). La première technique a consisté à porter cette préparation à haute température, c'est-à-dire de. Elle a été inventée par Nicolas Appert, à la fin du (appertisation). Cet autodidacte a inventé le procédé à l’origine des conserves et des plats cuisinés et créé à Massy la première conserverie. L'explication scientifique a été fournie, soixante ans après, par Louis Pasteur au.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1376. Na konci 14. století zde stála tvrz. Na stejném místě byl později postaven zámek, nazývaný Nový zámek a vesnička Zahrádky vznikla v jeho podhradí. Nejdříve byly postaveny hospodářské budovy, pak mlýn a pivovar, domky rolníků a lesáků. V roce 1550 se zdejší panství stalo majetkem Jana z Vartemberka, který se rozhodl postavit si nad Robečským potokem velký zámek.  Zámek patřil Vartemberkům až do roku 1622. Tehdy Jan Jiří, poslední příslušník slavného rodu, byl za účast na stavovském povstání zbaven svého majetku. Rok poté jej získal Albrecht z Valdštejna. V té době byl zámek vyzdoben, měl knihovnu i obrazovou galerii. Po zavraždění Albrechta v Chebu roku 1634 zámek připadl jeho manželce a pak dceři Marii Elišce. Ta se provdala za hraběte Rudolfa Kounice. Kounicům patřil do roku 1897, kdy vymřeli po meči. Na zámek jezdili známí Češi – Josef Dobrovský, František Palacký, Pavel Josef Šafařík, Božena Němcová.  Po druhé světové válce došlo v obci k vysídlení původního německého obyvatelstva. Dne 19. prosince 1967 proběhlo na zámku za přítomnosti rektora Univerzity 17. listopadu v Praze prof. J. Martinice a děkana fakulty prom. ped. F. Kopeckého slavnostní otevření fakulty v Zahrádkách. Studijní středisko sloužilo komunistickému režimu k získávání studentů ze zemí Třetího světa skrze poskytovaná stipendia, následně na ně marxisticko-leninsky působil. Univerzita v roce 1974 zanikla a středisko v Zahrádkách převzala Univerzita Karlova, která zde zahraniční studenty vzdělávala až do roku 1992. Dne 30. ledna 2003 zámek vyhořel. Příčina vzniku požáru nebyla nikdy jednoznačně potvrzena. V roce 2015 vlastník zámku vyjádřil záměr objekt rekonstruovat a vytvořit zde regionální institut celoživotního vzdělání UK. Podle zpracované studie by si však záchrana zámku vyžádala náklady ve výši až 600 miliónů korun.

Doprava.

Necelý 1 km za obcí prochází železniční trať 087 z České Lípy do Lovosic. Na ní je železniční zastávka Zahrádky, která byla oceněna jako "Nejkrásnější nádraží roku 2009". Železniční most na této trati u osady Karba patřící do katastru Zahrádek je zařazen k technickým památkám. Kolem nádraží je vedena silnice I/15 spojující mj. Zahrádky s obcemi Stvolínky a Kravaře. V obou jsou i další železniční stanice stejné tratě. Přes východní část obce vede frekventovaná silnice I/9 od České Lípy s křižovatkou směr Praha či Litoměřice a je zde i autobusová zastávka.

Turistické trasy a zajímavosti.

Do osady Karba sestupuje od vlaku modrá trasa, ze Zahrádek do České Lípy přes údolí Pekla je vedena červená mezinárodní trasa E10, po místních komunikacích obec prochází cyklotrasa 3053 od České Lípy přes Zahrádky, která vede dál po jižním břehu Novozámeckého rybníka. Na počátku údolí Robečského potoka od Zahrádek je osada Karba, kudy vede naučná stezka národní přírodní památky Peklo. Ve výšce nad Karbou a údolím je železniční most, který je technickou památkou. Středověké technické památky jsou i vpust a výpust Novozámeckého rybníka pojmenované Novozámecká průrva a Mnichovská průrva.  U zámku je zámecký park z první poloviny 17. století, plný starých a vzácných stromů a soch.  Jižně od Zahrádek stávala již zaniklá ves Mnichov, z níž se zachoval kostel svaté Barbory s přilehlým hřbitovem a opodál stojící pískovcové sochy svaté Starosty, vesměs památkově chráněné.

Sport.

Fotbalový tým mužů zakončil sezonu 2010/2011 v II. třídě okresu Česká Lípa na 11. místě čtrnáctičlenné tabulky. O rok později stejnou skupinu ukončili na místě pátém.

Ochrana přírody.

V katastru obce či blízkém sousedství se nacházejí tato chráněné přírodní lokality:

Obec Zahrádky (něm. "Neugarten") se nachází v okrese Česká Lípa, kraj Liberecký. Žije zde obyvatel. Je u ní několik zřícenin, zámky, kulturních a technických památek, pískovcové skalní útvary i přírodní památky, ptačí rezervace. K Zahrádkám patří i vesnice Borek, Šváby a také zaniklá ves Mnichov, s barokním kostelem svaté Barbory a sochou ukřižované svaté Starosty.

Zahrádky est une commune du district de Česká Lípa, dans la région de Liberec, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1352 na seznamu farních obcí pod děkanátem v České Lípě a řadí se tak k nejstarším slovanským sídlům kraje. V roce 1405 byly Holany městečkem s hrdelním právem a městským znakem, na němž byla stříbrná zeď s cimbuřím a dvěma věžemi, mezi nimiž je bříza. Během 15. století se obec dostala, tehdy jako součást rybnovského zboží (Rybnov je dnes část Holan) do držení Vartenberků, stejně jako rozsáhlá území kolem České Lípy. Scelené statky byly v 16. století uváděny jako novozámecké zboží, jehož centrum bylo na nově vybudovaném (odtud název) zámku v Zahrádkách. Výhodná poloha z obce vytvořila středisko trhů. Tuto pozici však ztratila v 19. století po stavbě silnic v jiných částech krajiny. Městečko poničil dvakrát požár, roku 1545 a hlavně v roce 1863, kdy v něm shořelo 27 domů. V 14. století byl v obci postaven kostel, přestavěný v barokním slohu na kostel sv. Maří Magdaleny. V roce 1680 vedl zdejší rychtář, otec osmi dětí Michal Tietze selské povstání, za což byl roku 1680 popraven. Zdejší soustava rybníků vznikla postupně v 16. až 17. století.  Dne 28. srpna 1938 se zde konala antifašistická slavnost sbratření Čechů a Němců, kterou dodnes připomíná pamětní deska na shromaždišti.  Od 10. října 2006 byl obci vrácen status městyse.

Pamětihodnosti.

Z roku 1789 pochází současná stavba pozdně barokního kostela sv. Máří Magdalény. Je v něm nástropní freska od J. Kramolína, oltář pochází z pražského kostela servitů u sv. Michala, jsou zde i sochy od I. Platzera a J. Lauermanna, obraz od Karla Škréty.  V Rybnově se dochovaly nepatrné pozůstatky tvrze stejnojmenné tvrze. Poblíž Holan se nacházejí pozůstatky tvrze Jiljov, hradu Milčany a hradu u Hostíkovic. Zámeček Vřísek nad obcí je však spolu s oborou Vřísek oplocen a veřejnosti nepřístupný. Na jihu je Dolské údolí s Chudým hrádkem. Kravský rybník severovýchodně od Holan je chráněn v rámci přírodní rezervace Jílovka.

Památné stromy.

Na území městyse se nacházejí dva památné stromy:

Cestovní ruch.

Holany leží na břehu Holanského rybníka, který je součástí komplexu Holanských rybníků. Bylo jich původně 23. U jednoho z nich, Milčanského bylo "veřejné tábořiště Holany". Dnes je na březích Milčanského rybníka a v okolí mnoho privatizovaných kempů a rekreačních zařízení s možností koupání. Do Holan vedou turisticky značené cesty, červená kolem rybníků, zelená na jih směr Dřevčice a modrá od severu ze Zahrádek pokračující na Kokořínsko. Vedla tudy cyklotrasa 3086, dnes je před Milčanským rybníkem křižovatka cyklotras. K jižní straně městečka přiléhá okraj CHKO Kokořínsko. Nejbližší železniční zastávka je v 3 km vzdálených Zahrádkách na trati 087 z České Lípy do Lovosic. Zajíždí sem z České Lípy pravidelná autobusová přeprava ČSAD Česká Lípa.

Kultura.

V obci má mnohaletou tradici pořádání hudebního letního festivalu country, folku a bluegrassu pojmenovaný nyní "Holanský pulec", dříve zvaný "Holanský kapr".

Sport.

Fotbalový tým mužů zakončil sezonu 2015/2016 v krajské I. B třídě na skvělém 2. místě čtrnáctičlenné tabulky.

Holany (něm. "Hohlen") jsou městys, nacházející se v jihozápadní části okresu Česká Lípa, kraj Liberecký. Žije zde obyvatel. Městys je známý okolní soustavou Holanských rybníků.

Holany est un bourg du district d'Ústí nad Orlicí, dans la région de Pardubice, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Životopis.

Narodila se v Los Angeles zpěvákovi Billu Hudsonovi a známé oscarové herečce Goldie Hawnové. Její matka má maďarsko-židovský původ, otec italsko-anglický. Doma byla vedena k židovství a později i k buddhismu.  Její rodiče se rozvedli osmnáct měsíců po jejím narození. Po rozvodu se s matkou a bratrem Oliverem odstěhovala do Colorada, kde žili společně s matčiným přítelem hercem Kurtem Russellem. Po rozvodu se její biologický otec Bill Hudson přestal s dětmi Kate a Oliverem stýkat, proto považuje za svého otce právě Kurta Russella.  V roce 1997 dostudovala střední školu v Santa Monice a byla přijata na univerzitu v New Yorku.

Kariéra.

Průlom v herecké kariéře nastal přijetím role "Penny Lane" ve filmu "Na pokraji slávy". Za výkon v tomto filmu byla nominována na prestižní ocenění Oscara v kategorii nejlepší ženský herecký výkon. Krátce poté se objevila i ve filmech "Fáma "nebo "200 cigaret". Díky jejímu mládí a nasazení dostala brzo označení „pilný pracovník“. Veřejnosti se také zamlouvalo to, že dlouho tajila, kdo jsou její rodiče a nestavěla si slávu na jejich známých jménech. Kate byla jednou z hlavních kandidátek na roli "Mary Jane Watson" v trháku Spiderman, do role ale nakonec byla obsazena Kirsten Dunst.  Slabší chvilky se dočkala, když se remake filmu "Čtyři pírka: Zkouška cti" stal terčem kritiky. O pár měsíců později ale zazářila v romantické komedii "Jak ztratit kluka v 10 dnech". Tento film vydělal přes 100 milionů dolarů. Po tomto filmu se začala častěji objevovat v romantických filmech například "Alex a Emma" nebo "Život s Helenou". Filmy se setkaly s různými body kritiky některé byly přijaty kladně, jiné kritika rozmetala na kusy. Další úspěšný film natočila v roce 2005 a jmenoval se "Klíč". Tento thriller vydělal přes 90 milionů dolarů. Ve filmu "My dva a křen", jedná se o komedii, kde si zahrála po boku Matta Dillona a Owena Wilsona. Film šel do kin 14. července 2006.  V roce 2007 zrežírovala krátký film "Cutlass", ve filmu hráli Kurt Russell, Dakota Fanning, Virginia Madsen, Chevy Chase a Kristen Stewart. V roce 2008 se objevila ve filmu Bláznovo zlato, po boku Matthewa McConaugheyho a ve filmu "Kamarádova holka".  O rok později se připojila k obsazení muzikálového filmu "Nine", po boku Nicole Kidman, Judi Dench a Penélope Cruz. 24. ledna 2010 měl na filmovém festivalu Sundance její film "Vrah ve mě."  V roce 2011 si zahrála Darcy ve filmu "Tvůj snoubenec, můj milenec. "V roce 2012 získala roli učitelky tance v seriálu stanice FOX "Glee".Objevil se v pěti epizodách. Později přijala vedlejší roli ve filmu "Wish I Was Here". V roce 2016 se objevila v hvězdně obsazeném filmu "Svátek matek". Ve filmu si zahrály například Julia Roberts a Jennifer Aniston.  V roce 2016 vydala knihu "Pretty Happy: Healthy Ways to Love Your Body".

Osobní život.

V roce 2000 se provdala za frontmana americké hudební skupiny The Black Crowes "Chrise Robinsona". 7. ledna 2004 se jim narodilo první dítě, syn "Ryder Russell Robinson". 18. listopadu 2006 se ale pár rozvedl a jako důvod uvedl povahové rozdíly. Chodila s hercem Owenem Wilsonem. Se snoubencem, britským rockovým zpěvákem Muse - Matthew Bellamyem má syna Binghama (narozen 9. července 2011). 9. prosince 2014 pár oznámil zrušení zásnub.

Kate Garry Hudson (*19. dubna 1979 v Los Angeles, Kalifornie) je americká filmová herečka, dcera herečky Goldie Hawnové a sestra herce Olivera Hudsona. V roce 2000 se proslavila ve filmu "Almost Famous", za který obdržela i nominaci na prestižní cenu Oscar. Po tomto úspěšném filmu natočila další například "Jak ztratit kluka v 10 dnech" nebo "The Skeleton Key".

Kate Hudson est une actrice et productrice américaine née le à Los Angeles (Californie). Kate Hudson commence sa carrière très jeune avant d'obtenir en 2000 la consécration avec "Presque célèbre", où sa prestation lui vaut un Golden Globe de la meilleure actrice dans un second rôle.


Části obce.

Území obce je tvořeno šesti katastrálními územími, na kterých leží 13 místních částí:

Historie.

První písemná zmínka o Chotilsku pochází z roku 1359. Od roku 1850 je Chotilsko samostatnou obcí.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

Ve vsi Chotilsko "(přísl. Hněvšín, Křeničná, Lipí, Sejcká Lhota, 400 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: družstvo pro rozvod elektrické energie v Chotilsku, hostinec, kolář, 2 kováři, krejčí, obchod s lahvovým pivem, 3 rolníci, obchod se smíšeným zbožím, 3 trafiky, truhlář.  V obci Prostřední Lhota "(přísl. Kobylníky, Mokrsko, Smilovice, 303 obyvatel, sbor dobrovolných hasičů, samostatná obec se později stala součástí Chotilska)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, 3 kováři, krejčí, mlýn, obuvník, pila, 8 rolníků, obchod se smíšeným zbožím, Spořitelní a záložní spolek pro Lhotu Prostřední, švadlena, 2 trafiky, velkostatek řádu Křižovníků.

Území obce.

Přes Chotilsko prochází zhruba od severozápadu k východu silnice II/114, která spojuje Nový Knín přes Živohošťský most s Neveklovem. Přímo ve vesnici Chotilsko z ní odbočuje jižním směrem silnice II/102 do Čeliny, k silnici II/119 Dobříš – Sedlčany. Vesnice Prostřední Lhota a Mokrsko leží jižně od vsi Chotilsko při silnici II/102. Smilovice leží v jižní části území obce na poloostrově obtékaném ze tří stran Vltavou a ze severu oddělené deltou Čelinského potoka: ačkoliv Smilovice katastrálně patří k Prostřední Lhotě, jediná přístupová silnice do nich vede přes Čelinu v sousední obci. K Prostřední Lhotě katastrálně patří také jihozápadně položené Cholín-Boubovny, chatová oblast, která urbanisticky a dopravně patří spíše k Borotickému Cholínu. Dále k Prostřední Lhotě katastrálně patří pobřežní osada Kobylníky, ležící na dalším, severnějším výběžku pevniny obtékaném vodní nádrží, proti hradní zřícenině Ostromeč; do Kobylník vede asi 5 kilometrů dlouhá silnička západojihozápadním směrem z Prostřední Lhoty.  Do Sejcké Lhoty vede silnička asi 1,5 kilometru na východ z Prostřední Lhoty. Necelý kilometr západně od Sejcké Lhoty je chatová oblast Hrdlovna.  Do Záborné Lhoty vede asi 2 kilometry dlouhá silnička na západ ze vsi Chotilsko.  Osada Lipí, patřící katastrálně k Chotilsku, leží při silnici II/114 asi půl kilometru jihovýchodně od vsi Chotilsko. Osada Křeničná leží při téže silnici dalších asi 2,5 kilometru na východ. Tříkilometrovou cestou z Křeničné (anebo pětikilometrovou cestou od Lipí přes osádku Besedná) se lze po silničce jižněji souběžné se silnicí II/114 dostat přes samotu Záhorka (Záhoří) na výběžek pevniny do pobřežní západní Živohoště, která nyní patří ke katastrálnímu území Křeničné.  V kopcích jižně od silnice II/114 se nachází ještě vesnice Hněvšín, dostupné od Lipí přes Besednou po silničce asi 3 kilometry jihovýchodním směrem. K Hněvšínu katastrálně patří chatová oblast Knihy, necelý kilometr východně od Hněvšína, do níž nevede žádná silnice, ale jen lesní cesty.  S územím obce sousedí na severu území obce Korkyně, na západě město Nový Knín, na jihozápadě katastrální území Čelina obce Borotice, na východní straně meandr Slapské přehradní nádrže tvoří hranici s katastrálními územími Jablonná nad Vltavou a Blažim nad Vltavou města Neveklov, s katastrálním územím Živohošť obce Křečovice, s obcí Radíč a s katastrálním územím Nalžovické Podhájí obce Nalžovice.

Příroda.

Území obce se rozkládá v kopcovité krajině s mnoha lesy, zejména podél řeky je souvislý pás lesů. Pobřeží mezi Smilovicemi a Kobylníky je vyhlášeno chráněným územím Vymyšlenská pěšina.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava 2012

Obec Chotilsko (dříve též "Chotělsko") se nachází v okrese Příbram ve Středočeském kraji, asi 15 km východně od města Dobříš, jihovýchodně od města Nový Knín, západně od Slapské přehradní nádrže, a patří do ní několik vesnic a osad. Žije zde obyvatel. Území obce podél přehrady, zahrnující čtyři výběžky pevniny obklopené zákrutami vodní nádrže, patří k významným letním rekreačním oblastem.

Chotilsko est une commune du district de Příbram, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Název.

Senice na Hané byla dříve známá též jako Hrubá či Veliká, na krátkou dobu po roce 1918 jako "Senice na Moravě". Od roku 1930 je platný nynější název Senice na Hané s výjimkou období nacistické okupace, kdy bylo užívané "Gross Zinitz". Tento název pak prosvítal přes nekvalitní nátěr na nádražní budově ještě v 80. letech 20. století. V historických mapách a pramenech se Senice vyskytuje pod několika názvy: "Scennicze" (1078), "Syennicza" (1261), "Sennichcz" (1275), "Maior Czynicz", "Magna Senicz" a také německé "Gross Senitz". Přívlastkem Veliká se rozumělo především odlišení od sousední Seničky v jiných jazycích známé jako Malá Senice.

Historie.

Výhodná poloha katastru obce přilákala obyvatele již v pozdní době kamenné. Z této doby pochází nejstarší nález na území Senice, svědčící o pobytu lidu kultury nálevkovitých pohárů. Na konci neolitu je zastoupeno „etnikum“ šňůrové keramiky, v enolitu pak kultura zvoncovitých pohárů a později i lužická kultura popelnicových polí. Nálezy keltského a germánského okruhu známe jen z okolních vesnic. Příchodem slovanské populace v 6. a 7. století začíná de facto kontinuální osídlení Senice.  První písemná zmínka o obci pochází již z roku 1078 a to v zakládací listině kláštera Hradisko u Olomouce. První zmínkou Senice na Hané tedy spadá do jedné z nejstarších obcí Moravy. Původními vlastníky jsou známi jako vladykové ze Senice, později pak i vladykové z nejbližšího okolí. Malé díly měly v obci i klášter Hradisko a olomoucká kapitula. Nejpozději ve 14. století je zde zaznamenána fara, čímž se obec stala přirozeným centrem okolních vesnic. Mezi nejznámější majitele obce ve středověku patřili páni z Kunštátu a na sklonku epochy i na krátko Vilém z Pernštejna.  Senice zůstala oproštěna vlivů husitské revoluce. Ani německá reformace či Jednota bratrská nenašla v obci zaznamenáníhodného stoupence a tak je obec vždy považována za výhradně katolickou. Své opodstatnění na tomto faktu má jak blízkost olomouckého biskupství, tak i vlastnický podíl této instituce v obci. Olomoucká diecéze byla známou oporou římskokatolické církve a to i v časech odporu. Je tedy pochopitelné, že v blízkosti moravské metropole stěží mohli utrakvisté najít živnou půdu.  Legendami opředená a v lidové slovesnosti zastoupená je obrana Senice proti Švédům okupující valnou část Moravy na konci třicetileté války. Švédové měli sídlo v dobyté Olomouci, odkud podnikali loupeživé nájezdy po okolí. Je zřejmé, že Senice nestála na zteči žádnému stěžejnímu severskému vojsku, nicméně úspěšná obrana opakovaným útokům zkušených žoldáků je výjimečná. Jejich odvahu a odhodlání prý ocenil i sám velitel olomoucké posádky. Ten na sklonku pobytu Švédů v Olomouci údajně nechal nad bránu města pověsit nápis: „Císaři věrným Seničanům budiž příchod a odchod z města volný.“  První zmínka o senické škole pochází až z roku 1680, ale dá se předpokládat, že seničtí faráři měli snahu ovlivnit vzdělanost obce již mnohem dříve. Od roku 1705 stojí dominanta obce – barokní chrám svaté Maří Magdaleny. O původním senickém kostele není známo takřka nic. Snad jen to, že roku 1654 vyhořel. Zůstala jen kostelní věž a zachránit se podařilo tři oltáře, pět zvonů, obrazy i potřebné bohoslužebné náčiní. Věž nynějšího kostela stojí nepatrně mimo osu chrámové lodi, lze se tedy domnívat, že se jedná o starší stavbu barokně přestavěnou a doplněnou právě o chrámovou loď. Roku 1714 byla na faře založena nejstarší dochovaná matrika obce.  Ve 2. polovině 19. století došlo ke zrušení dřívějších feudálních údělů a správa obce přešla na volené zastupitelstvo. S novým územně správním rozdělením přešla obec do obvodu okresního soudu Litovel, kde byla s více jak tisíci obyvateli největší obcí. Etnické složení obyvatel Senice i okolí bylo jednoznačně moravské a proto se zde nevyskytly žádné konflikty z období prostupujícího národního obrození.  Ke konci 19. věku se tradičně zemědělsky orientované hospodářství obce rozrostlo o družstevní mlékárnu. Roku 1895 byl v Senici založen důležitý finanční ústav na podporu zemědělců – Rolnická záložna. Ta pochopitelně sloužila i okolním vsím. Na přelomu 19. a 20. století pak zde zakládá svoji firmu cakovský rodák Leopold Kašpar. Nejprve se jedná jen o malou dílnu s ručním soustruhem, později se však z podniku stává strojírenský komplex pro výrobu mlynářských a sladovních strojů. Tato továrna byla roku 1912 vybavena i slévárnou, vodárnou a kotelnou se strojovnou.  Obětí první světové války bylo 14 padlých mužů ze Senice. 28. říjen 1918 a vznik samostatného Československa byl v Senici spontánně přijat s nadšením. Samotné principy první republiky a vliv nových idejí a možností život obce nikterak výrazně neovlivnily. Složení obyvatel zůstalo hospodářsky i sociálně obdobné, ne-li úplně stejné. Ani výzvy s husitskou a pravoslavnou alternativou k odpoutání od katolických vazeb zůstaly nevyslyšeny a většina obyvatel obce setrvala věrna katolické církvi. V politickém zastoupení zde měli zřetelnou převahu lidovci s agrárníky a až po nich následovali s odstupem levicové a dělnické strany.  Druhá světová válka přinesla do obce mnoho, většinou negativních prvků. Vázané hospodářství bylo pro výhradně zemědělskou obec doslova katastrofou. Relativní výhodu mělo jen oživení továrny příchodem pražského podnikatele Josefa Foglara a růst výroby v nedalekém Lutíně, což omezilo odchod mladých lidí na nucené práce v Německu a Rakousku. Zajímavý aspekt byl dozajista i přísun několika německých rodin, dosazených v plánu postupné germanizace Protektorátu Čechy a Morava. Přicházející obyvatelé byli přijímáni většinou s nevraživostí, což souviselo i s jejich pohrdavým postojem. Roku 1944 zde na nějaký čas zakotvila střední škola z vybombardovaného Essenu a samozřejmě se ubytovala i zařídila na úkor školy místní. Protektorátní vláda postupem času ztratila u místních obyvatel poslední zbytky formální úcty a když do obce zavítal ministr zemědělství, byl přivítán jen chladnými pohledy několika málo zvědavců. Zastoupení, ani honorace obce se akce nezúčastnila.  Radost z konce války brzy vystřídala zlost z pražského února 1948. O těchto událostech se občané Senice dozvěděli z nových amplionů. Jak poznamenává kronikář, reakcí bylo ponejvíc zlostné zabouchávání dveří a vrat, domů se vracejících obyvatel. Pozdější znárodnění zemědělských statků a volba struktury jejich řízení dala v Senici vzniknout sídlo územně nejrozsáhlejšího zemědělského družstva v tehdejším Československu. Pod záhlavím JZD Mírová cesta Senice na Hané byla organizována velká část zemědělství olomouckého okresu. Strojírny přešly nejprve pod podnik Karosa a později pod BSS Brandýs nad Labem, s čímž přišla i změna výroby na přívěsy a návěsy. K průmyslovým podnikům přibylo i Kovodružstvo vyrábějící radiátory. S totalitním režimem přišel ruku v ruce i vzrůstající nezájem o věci veřejné. Do Senice se uvolnění roku 1968 dostávalo jen pomalu. Výrazněji byl v obci projeven až nesouhlas se vstupem vojsk Varšavské smlouvy.

Doba nejnovější.

Po roku 1989 jako většina obcí se i Senice vymaňuje z předchozích vazeb. V mnoha ohledech lze navázat na dřívější aktivity a činnosti. Na druhou stranu ale vstup do tržního hospodářství zkomplikoval chod několika organizací. Zemědělské družstvo se po restitučních zákonech ocitlo bez velké části dřívějších polí a celý podnik musel bolestivě přecházet v novou organizaci i systém své existence. Na druhou stranu přechod BSS v Senici na akciovou společnost Panav lze považovat za úspěch. Výroba zůstala zachována a navazuje na předchozí sortiment nákladní automobilové techniky.  Politické spektrum v obci není příliš široké a podporu veřejnosti v obecních volbách získávají většinou nezávislí kandidáti, popřípadě místní seskupení bez vazby na širší základnu. Od komunálních voleb v roce 2010 se zastupitelstvo skládá ze zástupců STAN, KDU-ČSL, KSČM a různých sdružení nezávislých kandidátů.

Obyvatelstvo.

Struktura.

Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Kultura.

Kulturní akce a společenské organizace.

Nejvýznamnějšími kulturními akcemi konanými v obci jsou pálení čarodějnic, Májový bál, kácení máje, festival Rock na Hané a hody u příležitosti svátku patronky kostela sv. Marie Magdaleny. Dále se v obci konají také taneční zábavy.  Mezi společenské organizace pořádající kulturní akce můžeme zařadit SDH Senice na Hané, Hanáckou aktivní společnost, TJ Senice na Hané, SRPŠ Senice na Hané, ČSCH Senice na Hané a Aktiv+.

Obec Senice na Hané (německy "Gross Senitz", hanácky "Hrôbá Senica") se nachází v okrese Olomouc v Olomouckém kraji. Žije zde obyvatel. Obec tvoří tři části - Senice na Hané, Cakov a Odrlice.

Senice na Hané est une commune du district et de la région d'Olomouc, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historický vývoj.

Kostelní Vydří bylo původně středem většího celku, ke kterému patřily i dvě sousední vsi stejného jména, Prostřední a Zadní, přičemž tyto vsi vznikly ve 13. století kolonizací Ranožírovců. Ves se poprvé připomíná v pramenech roku 1305, kdy je uváděn Jaroš z Vydří z rodu pocházejícího z Bílkova. V průběhu staletí měnila ves mnohokrát majitele, až v roce 1825 jej Josef svobodný pán Butz z Rolsperka prodal majitelům Dačic Dalbergům k dačickému panství. S dačickým panstvím sdílel statek osudy do roku 1849, kdy byla zrušena patrimoniální správa, jako samostatně uváděný a zdaňovaný statek až do pozemkové reformy, kdy byl jako zbytkový statek o 100 hektarů prodán J. Thun-Hohensteinovi, kterému byl roku 1945 zkonfiskován.  Podle vceňovacího operátu žilo roku 1843 v Kostelním Vydří 383 obyvatel, z toho 198 mužů a 185 žen v 56 domech a 84 domácnostech. Z nich se živilo 15 zemědělstvím, 14 živnostmi a 5 mělo jiné zaměstnání, vedle 50 nádeníků. Desátek byl odváděn panství Kostelní Vydří a tamní faře. Z Kostelního Vydří se jezdilo na týdenní sobotní trhy do Dačic. Z provozovaných živností zde byl 1 mlynář, 1 kovář, 3 krejčí, 1 švec, 1 řezník, 2 šenkýři, 1 pekař, 1 kramář a 1 obchodník s potravinami.

Správní začlenění obce od roku 1850.

Do roku 1849 bylo Kostelní Vydří součástí stejnojmenného statku v rámci panství Dačice v Jihlavském kraji. V letech 1850 až 1855 bylo podřízeno politické pravomoci Podkrajského úřadu v Dačicích a v rámci soudní správy okresnímu soudu tamtéž. Po zřízení smíšených okresních úřadů s politickou a soudní pravomocí bylo v letech 1855 až 1868 podřízeno Okresnímu úřadu v Dačicích. Když byly roku 1868 veřejná správa a soudnictví opět odděleny, vrátilo se pod politickou pravomoc Okresního hejtmanství v Dačicích, od roku 1919 okresní správy politické a od roku 1928 okresního úřadu tamtéž až do roku 1945.  Po osvobození v květnu roku 1945 náleželo pod Okresní národní výbor v Dačicích a v jeho rámci od roku 1949 pod nově vzniklý Jihlavský kraj. Toto začlenění trvalo až do poloviny roku 1960, kdy bylo po územní reorganizaci Kostelní Vydří s moravským Dačickem začleněno pod správní okres Jindřichův Hradec a Jihočeský kraj. Toto trvalo až do zrušení Okresního úřadu v Jindřichově Hradci koncem roku 2002. Od roku 1976 byla pod Kostelní Vydří v rámci integrace obcí připojena obec Prostřední Vydří a v roce 1979 bylo Kostelní Vydří sloučeno s městem Dačicemi. Po změně politických poměrů se v roce 1990 opět osamostatnilo. Od roku 2003 spadá jako samostatná obec pod pověřený Městský úřad v Dačicích v samosprávném Jihočeském kraji.

Statistika počtu domů a obyvatel.

V roce 1880 měla obec 61 domů a 376 obyvatel, roku 1900 61 domů a 438 obyvatel, roku 1921 64 domů a 399 obyvatel, roku 1930 66 domů a 346 obyvatel, roku 1947 73 domů a 360 obyvatel, roku 1950 69 domů a 273 obyvatel, roku 1970 66 domů a 223 obyvatel, roku 1982 56 domů a 192 obyvatel.

Vývoj obce do současnosti.

Ve druhé polovině 19. století a v 1. polovině 20. století se většina obyvatelstva obce živila zemědělstvím. V roce 1900 byla výměra hospodářské půdy obce 578 ha. V obci byla cihelna velkostatku Dačice Dalbergů. K roku 1911 se uvádí živnosti: 2 hostinští, 1 kovář, 2 krejčí, 1 mlynář, 2 obchodníci s dobytkem, 2 obchodníci se smíš. zbožím, 3 obuvníci a 1 prodejkyně galanterního zboží. K roku 1924: dvůr a lesní správa velkostatku Dačice Dalbergů s cihelnou, živnosti: 2 hostinští, 1 kolář, 1 kovář a podkovář, 1 krejčí, 1 mlynář, 1 obchodník, 1 obuvník, 1 řezník, 1 trafikant, 12 hosp. rolníků. Obec byla elektrifikována připojením na síť ZME Brno roku 1931.  JZD vzniklo roku 1952, v roce 1976 bylo sloučeno do JZD Dolní Němčice. V obci působily tyto spolky: Sdružení venkovské omladiny (1911), Domovina (1924). Nyní sbor dobrovolných hasičů.

Škola.

Zdejší škola byla založena současně s obnovením farnosti roku 1754, teprve v roce 1788 byly zdejšímu učiteli upraveny požitky. Škola byla postavena v areálu poutního místa roku 1843 a přestavěna v roce 1904, když byla roku 1870 rozšířena na dvoutřídní s bytem učitele. Byla sem přiškolena také obec Prostřední Vydří. Působila až do roku 1978, kdy byly zrušena a žactvo převedeno do Dačic.

Obec Kostelní Vydří () leží v okrese Jindřichův Hradec. Má obyvatel a katastrální území obce má rozlohu 651 ha. Ve vzdálenosti 3 km jižně leží město Dačice, 29 km východně město Moravské Budějovice, 30 km západně město Jindřichův Hradec a 35 km severně statutární město Jihlava.

Kostelní Vydří est une commune du district de Jindřichův Hradec, dans la région de Bohême-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1323. V 1. polovině 14. století se stala součástí poděbradského panství. Po vydání tolerančního patentu v roce 1781 v obci sídlila výrazná evangelická menšina obyvatelstva.  Původně málo významná zemědělská obec nabyla na důležitosti poté, co byla na nedaleko vedoucí olomoucko-pražské železnici (zprovozněné již roku 1845) postavena v roce 1867 zastávka. Velký vliv na tom měl potomek maďarské evangelické šlechty, evangelický farář a superintendent české církve helvetské Justus Emanuel Szalatnay. Jeho jméno je spjato i se začátky velimského Akciového cukrovaru, který vznikl ve stejném roce a místní továrny na čokoládu, cukrovinky a kávové náhražky (1869), na kterých se podílel spolu s bratrancem Janem Pavlem. Ve Velimi postupně vznikla i cementárna (1888), továrna na piana (1920) a navíc dvě cihelny. Roku 1868 zde byl založen Sokol, který se významně podílel na společenském životě v obci. Mezi lety 1850 a 1930 se počet obyvatel Velimi zhruba zdvojnásobil, takže před druhou světovou válkou měla obec přes 2400 usedlých.  Velim proslula především díky továrně židovské rodiny Glaserů, kteří roku 1892 převzali po rodině Szalatnay velimskou čokoládovnu. Právě zde byla vyrobena první žvýkačka ve střední Evropě (RICI, 1902) a po první světové válce poprvé produkovány duté celočokoládové figurky, zde i balené a ručně malované. V již znárodněné továrně se pak v letech 1968 až 1994 vyráběla legendární žvýkačka Pedro.  Velimská čokoládovna byla zrušena roku 1994 (výstavný areál však stále stojí), bývalá továrna na piana je nevyužita a na počátku 21. století byla obdivuhodná budova velimského cukrovaru s elegantním novogotickým dekorem dokonce zbořena. Podobně dopadla cihelna při Sokolské ulici, ze které zbyl jen komín. Průmyslové dědictví obce, díky kterému se Velim povznesla do všeobecného povědomí, velikosti a významu je zatím opomíjeno, nicméně do budoucna skýtá značný potenciál, zvýrazněný polohou Velimi na důležité železnici mezi Prahou a Pardubicemi. Kromě toho je z turistického hlediska atraktivní především katolický kostel sv. Vavřince z 13. století, historická evangelická komunita a přírodní lokality V jezírkách a Skalka u Velimi.  Název obce na Kolínsku měl také svou historii. Do roku 1850 pod názvem Velímě, jako osada obce Velyně v okr. Kolín; od roku 1880 obec Velím v okr. Kolín; od roku 1921 Velim v okr. Kolín, německy Wellen.  V Národním domě přednášel na počátku 20. století i profesor Tomáš Garrigue Masaryk. V létě, 23. června 1901 tam pronesl také projev, který ještě v tomto roce vyšel knižně v Praze (Naše politická situace). Velimská přednáška T.G. Masaryka byla konána po schůzi realistů (lidové strany pokrokové) a návštěvě císaře v Praze.

Územněsprávní začlenění.

Rok 1932.

V obci Velim "(2016 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: Ve vsi Vítězov "(420 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Velimi)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, hospodářské strojní družstvo, 2 hostince, kolář, kovář, 4 rolníci, 2 obchody se smíšeným zbožím, trafika.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2011

Obec Velim se nachází v okrese Kolín ve Středočeském kraji, asi 8 km severozápadně od Kolína. Žije zde obyvatel. V roce 2011 zde bylo evidováno 771 adres. Součástí obce je i vesnice Vítězov.

Velim est une commune du district de Kolín, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Život.

Byl sedmým z jedenácti dětí Gaetana Durante a Orsoly Capasso. Narodil se ve Frattamaggiore v Neapolském království obou Sicilií. Již v útlém věku byl přijat na konzervatoř Conservatorio dei poveri di Gesù Cristo, kde jeho učitelem byl Gaetano Greco. Dalšího vzdělání se mu dostalo na konzervatoři sv. Onofria Kapuánského (Neapolitan Conservatorio di S Onofrio a Capuana), kde byl jeho strýc Don Angelo Durante ředitelem. Zde studoval mimo jiné u Alessandra Scarlattiho a u houslisty Gaetana Francone.  Pokud je známo, tak prvním jeho veřejně provedeným dílem se stalo v roce 1705 scherzo drammatico na církevní námět nazvané "„Prodigii della divina misericordia verso i divoti del glorioso S Antonio di Padova“," které se však nedochovalo.  Málo toho víme o jeho činnosti mezi roky 1705 a 1728, kdy byl jmenován ředitelem konzervatoře "Conservatorio delle Poveri di Gesu Cristo". Zdá se, že pobýval v Římě a studoval u Giuseppe Pitoniho a Bernarda Pasquiniho a že jeho mše "„Missa S Ildefonsi per S Giacomo degli Spagnuoli“" byla psána pro Řím. Stejně dobře to ale mohlo být pro Španělský chrám v Neapoli. Zcela určitě byl v roce 1710 zpátky v Neapoli a učil na strýcově konzervatoři, kterou opustil roku 1711. Jeho jméno je rovněž uvedeno na seznam mistrů a profesorů prestižní "Congregatione e Accademia di S Cecilia in Rome" pro rok 1718. Jeho pobyt v Římě měl patrně velký vliv na to, že se jako skladatel věnoval spíše duchovní hudbě než opeře, na rozdíl od většiny neapolských kolegů té doby.  Duchovní drama "„La cerva assetata avero l'anima nelle fiamme“" mělo premiéru v Neapoli v únoru 1719 a v té době zde zcela jistě Durante i žil.  Poprvé se oženil v roce 1714. Manželství s o 12 let starší Orsolou di Laurentis nebylo šťastné. Orsola byla údajně hašteřivá a neprojevovala o práci svého manžela žádný zájem.  V roce 1728 byl jmenován ředitelem konzervatoře "Conservatorio delle Poveri di Gesu Cristo", když dosavadní ředitel a jeho bývalý učitel Gaetano Greco odešel na odpočinek. To lze považovat za významnou poctu jeho pedagogickým i tvůrčím schopnostem. Mezi jeho studenty na této škole byl mimo jiné i Giovanni Battista Pergolesi.  Tuto konzervatoř z neznámých důvodů opustil roku 1739 a v roce 1742 byl zvolen ředitelem konzervatoře "Conservatorio della S Maria di Loreto", kde nahradil Porporu, který rok před tím odešel do Benátek. Na této škole byl učitelem takových pozdějších hvězd neapolského nebe, jako byli Pasquale Anfossi, Fedele Fenaroli, Pietro Alessandro Guglielmi, Antonio Sacchini a Tommaso Traetta.  Po smrti Leonarda Lea se stal v roce 1745 ředitelem na škole ve které sám získal základy hudebního vzdělání, na "Conservatorio di S Onofrio a Capuana". Jeho žákem zde byl Nicolo Piccini, později jeden z nejslavnějších neapolských operních skladatelů. Piccini byl prý Durantemu dokonce více synem než žákem. Ucházel se i o uvolněné místo prvního kapelníka Královské kaple, ale nebyl úspěšný navzdory vysokému ocenění svých prací, které k žádosti přiložil.  První manželka Orsola zemřela roku 1741. O tři roky později se znovu oženil s Annou Furano z Neapole. I ta zemřela po několika málo letech a tak se Durante ve svých 63 letech oženil potřetí, s dvaadvacetiletou Angelou Annou Carminou Giacobbe.  zemřel v Neapoli 30. srpna 1755 ve věku 71 let a byl pohřben v chrámu sv. Lorenza.  Dobové prameny o něm hovoří jako o muži jednoduchého vystupování, leč hlubokých vědomostí v oblasti hudby a jako o respektovaném arbitru v otázkách harmonie a kontrapunktu. Jeho studenti na něj vesměs vzpomínají s hlubokou úctou a láskou.

Dílo.

Byl ředitelem dvou nejslavnějších neapolských konzervatoří a vychoval řadu předních skladatelů té doby od Antonia Sacchini až k Nicolo Piccinimu, a Giovanni Paisiellovi. Je považován za jednoho z největších skladatelů duchovní hudby. Za svého života nenapsal žádné jevištní dílo na světské motivy a i jeho instrumentální tvorba je relativně chudá. Jeho sakrální skladby se však vyznačují vysokou invencí, dokonalým propracováním a smyslem pro dramatický účinek. Obzvláště je ceněno jeho pedagogické působení. Instruktivní skladby pro cembalo a solfeggia (hlasová cvičení) jsou dodnes používány v hudebním školství celého světa.

Francesco Durante (31. března 1684 Frattamaggiore – 30. srpna 1755, Neapol) byl italský skladatel a pedagog první poloviny 18. století. Koncentroval se převážně na duchovní hudbu a pedagogickou činnost a patří k čelným představitelům neapolské školy.

Francesco Durante (parfois appelé en français François Durante), né le à Frattamaggiore (Campanie) et mort le à Naples, est un compositeur italien de musique baroque.


Životopis.

Je považován za jednoho z nejlepších velících generálů Rudé armády v době celé Velké vlastenecké války. Narodil se ve vesničce Čepuchino ve Voroněžské gubernii v chudé venkovské rodině jako jedno ze čtyř dětí. Absolvoval čtyřletou obchodní školu. V roce 1920 se stal vojákem 11. záložního střeleckého pluku Rudé armády. Účastnil se bojů proti Nestoru Machnovi a války s Polskem. V roce 1922 absolvoval velitelskou školu v Poltavě. Od roku 1921 byl členem komunistické strany SSSR. Stal se velitelem roty, později i praporu. V květnu 1926 přijat na Frunzeho akademii generálního štábu Rudé armády. Absolvoval ji s vynikajícím prospěchem a hodnocením. Od roku 1929 působil v řadě štábních funkcí. Od roku 1934 následovalo další postgraduální studium na Frunzeho akademii v Moskvě. V roce 1939 se zúčastnil operací ve východním Polsku. Téhož roku byl povýšen na generálporučíka a pověřen funkcí velitele operačního oddělení Rudé armády. V roce 1940 byl jmenován zástupcem náčelníka generálního štábu Rudé armády. V roce 1941 byl vyznamenán Leninovým řádem.  Po napadení SSSR nacistickým Německem působil na řadě bojišť často jako muž poslední naděje a to velmi úspěšně. Setrvával přitom ve funkci zástupce náčelníka generálního štábu, zřejmě s vyhlídkami na post budoucího náčelníka. V červenci 1942 odešel na vlastní žádost do funkce velitele Voroněžského frontu. V listopadu 1942 vedl jako velitel Jihozápadního frontu hlavní protiúder u Stalingradu vedoucí k obklíčení Paulusovy 6. německé armády. Na jaře 1943 obsadil Donbaskou oblast. Při pokusu o dosažení Dněpru utrpěl jedinou vážnou porážku své kariéry při Mannsteinově bočním úderu, nicméně stabilizoval frontu v jižní části Kurského oblouku. V Bitvě u Kurska úspěšně odrazil německou ofenzívu proti jižnímu úseku fronty a počátkem srpna přešel do protiútoku. Po vyčerpávajících bojích v srpnu-září 1943 se rozhodující měrou podílel na vyčištění východní Ukrajiny od německých oddílů a vytvořil dněperská předmostí na západním břehu řeky. Z Ljutěžského předmostí pak 6. listopadu 1943 (už v hodnosti armádního generála a velitele Prvního ukrajinského frontu) osvobodil Kyjev. V prosinci 1943 a lednu 1944 provedl své dvě poslední úspěšné operace-žitomirskou a rovenskou a současně se podílel s I. S. Koněvem na úspěšné obkličovací korsuň-ševčenkovské operaci.

Smrt.

Při inspekční cestě směrem na město Slavuta byl 29. února 1944 postřelen ze zálohy vojáky Ukrajinské povstalecké armády u vesnice Myljatyn v rájonu Ostroh v Rovenské oblasti a 15. dubna 1944 zemřel na sepsi. Jeho poslední naplánovanou operaci, která skončila faktickým „vyčištěním“ Ukrajiny provedl maršál SSSR Georgij Konstantinovič Žukov. Byl respektován svými podřízenými stejně jako německou generalitou, která uznale hodnotila jeho agresivitu a originalitu způsobu vedení boje. V SSSR dlouho byl nezaslouženě poněkud podceňován. Šlo o jednoho z mála sovětských důstojníků, kteří unikli stalinským represím 30. let.  Je po něm pojmenováno město Vatutine v Čerkaské oblasti na Ukrajině.

Nikolaj Fjodorovič Vatutin (16. prosince 1901, Čepuchino ve Voroněžské gubernii – 15. dubna 1944) byl sovětský důstojník, od roku 1943 v hodnosti armádního generála. Roku 1965 posmrtně vyznamenán titulem Hrdina Sovětského svazu. Během Velké vlastenecké války byl náčelníkem štábu Severozápadního frontu, zástupce náčelníka generálního štábu, od roku 1942 velel vojskům Voronežského, Jihozápadního a 1. ukrajinského frontu. Vyznamenal se jako velitel na mnohých bojištích, zejména u Stalingradu a Kursku, nebo později při dobývaní Ukrajiny. Zemřel po přepadu zorganizovaném Ukrajinskou povstaleckou armádou.

Nikolaï Fiodorovitch Vatoutine (en ; ) (, Tchepoukhino près de Koursk, Russie impériale -, Kiev, Union soviétique, maintenant l'Ukraine) est un commandant militaire soviétique de la Seconde Guerre mondiale. Son histoire est liée à la renaissance de l'Armée rouge à l'époque de la Seconde Guerre mondiale.


Historie.

Název obce je odvozen od staročeského slova "rúbanina", což je místo kde se rubalo dřevo. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1356. Tehdy byla Roubanina v držení paní Bolky z Roubaniny. Roku 1358 předala Bolka obec svým synům Buďkovi a Přibíkovi z Roubaniny. Následně se tu vystřídalo několik majitelů, např. Jan Leva z Brozánek, který držel obec od roku 1584, Jan Bohuslav Janauer ze Strachnova ji držel od roku 1619 a následně roku 1626 ji prodal Alonsovi de Castro. Dále od roku 1679 ji držel Jindřich Žalkovský z Žalkovic atp.  V době druhé světové války zažili místní lidé mnoho strachu a nejistoty. Katastr Roubaniny totiž sousedil s hranicí Protektorátu a hranice byla hlídána četnictvem, takzvanými financi. Pro překročení hranice (strážnice stála na místě zvaném Na Červené nad obcí Slatina) musel mít každý občan propustku. Probíhaly také četné kontroly, jestli rolníci nemají větší zásoby obilí a brambor, než bylo povoleno.  O bezpečnost občanů do roku 1945 pečovalo četnictvo, které mělo v obci stanici. Po vzniku SNB tuto funkci převzaly okrsky Veřejné bezpečnosti.

Pamětihodnosti.

Hlavní dominantou obce Roubaniny je římskokatolický kostel svatého Ondřeje, který vznikl v polovině třináctého století. Byl postaven v pozdně románském a gotickém slohu. V letech 1923–1924 proběhla přestavba kostela a byla přistavěna loď a depozitář. V letech 2003–2004 byly v kostele odkryty pozůstatky vzácných freskových maleb ze čtrnáctého století. Vedle kostela je hřbitov a fara. Roubanina spolu s Roubanskou byla a dodnes je farní obcí.  V obci také stála nedochovaná pozdně středověká tvrz.

Znak.

Znak byl vysvěcen v roce 2006. V pravém zeleném poli je zlatá ostrev se zaťatou stříbrnou sekerou. Vlevo nahoře je stříbrný ondřejský kříž a pod křížem je pak odvrácené černé krojidlo a radlice.

Zajímavosti.

Obec proslavil místní farář, konzistorní rada Josef Bečica (1894–1962), který byl věhlasným léčitelem.  Dne 14. srpna 2010 převzala obec Roubanina diplom za vzorné vedení kroniky obce.  V roce 2006 oslavila obec 650 let. Jubileum obce se místní občané rozhodli patřičně oslavit a veškeré společenské akce toho roku věnovali tomuto výročí.  Obec také uvažuje o postavení rozhledny.  Jednou z největších akcí v obci bývá tradiční hasičský výlet, dále potom dětský den, loučení s prázdninami a pálení čarodějnic.

Obec Roubanina (dříve také Roubanín, nářečně "Róbajna/Roubajna", "Róbanina/Roubanina" aj.) leží na okrese Blansko v malebném kopcovitém terénu. Nachází se 50 km severně od Brna v nadmořské výšce 469 m. Dále ve vzdálenosti 7 km jižně leží město Letovice, 15 km jižně město Boskovice, 16 km severně město Moravská Třebová a 18 km severozápadně město Svitavy. Žije zde obyvatel.

Roubanina est une commune du district de Blansko, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1352. Sama historie obce sahá však hluboko do minulosti. Obec leží pravděpodobně na tak zvané „Keltské stezce“ později zvané „Plavecká“, jejíž zbytky jsou ještě dnes krajině patrny. Konkrétně na trase Vysoký Újezd, Jablonka, Chlum. Kostel Narození Panny Marie, který je dominantou obce, byl postaven v letech 1301 až 1340. Na místě kostela stávala románská rotunda. Zmínka o rotundě pochází z první poloviny 12. století, do této doby lze datovat i založení obce. Kostel nejspíše založili rytíři Nedvězští z Nedvězí a rytíři Újezdští z Újezda, kteří v obci měli i tvrz (nedochovala se). Tvrz rytířů z Nedvězí stávala v údolí asi kilometr od Vysokého Újezda, byla několikrát přestavována, svého času zde bylo i JZD, v dnešní době je na jejím místě „hotelová“ farma Michael. Před budovou bývalé školy (dnes obecní úřad) na upravené návsi stojí pomník padlých v 1. světové válce. Většina z nich byla příslušníky benešovského 102. pluku, kteří zahynuli na srbské frontě. Z obce pocházela i řada legionářů, kteří bojovali v italských, francouzských a hlavně ruských legiích. Jeden z původních zvonů z kostela Narození Panny Marie byl sejmut 2. prosince 1917 a roztaven pro válečné účely. Další dva zvony byly odvezeny do Německa v roce 1941, zůstal jen umíráček zavěšený na věž v roce 1921. 7. září roku 1991 byl zásluhou obce, církve a přispění občanů zavěšen zvon nový z dílny pana Manouška ze Zbraslavi. Obec byla během druhé světové války vystěhována, v rámci vysídlení Neveklovska, kde bylo zřízeno cvičiště jednotek SS.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Vysoký Újezd "(přísl. Větrov, 382 obyvatel, katol. kostel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 3 hostince, kolář, 2 kováři, malíř, 2 obuvníci, pekař, 2 řezníci, 2 obchody se smíšeným zbožím, Reiffeisenova záložna ve Vysokém Újezdě, Spořitelní a záložní spolek ve Vysokém Újezdě, 2 trafiky, 2 truhláři.

Doprava.

Dopravní síť Veřejná doprava

Turistika.

Územím obce vede modře značená turistická trasa Štěchovice – Slapská přehrada – Rabyně – Vysoký Újezd – Tuchyně – Stranný.

Vysoký Újezd je obec s rozšířenou působností, která se nachází v okrese Benešov, kraj Středočeský. Žije zde obyvatel a součástí obce je i vesnice Větrov. Vysoký Újezd je součástí přírodního parku Střed Čech a mikroregionu Neveklovsko, který se coby člen sdružení obcí Neveklovska snaží propagovat.

Vysoký Újezd est une commune du district de Benešov, dans la région de Bohême-Centrale, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1349. V průběhu dějin byla ves někdy samostatná, jindy rozdělena na dvě části či spojena s okolními obcemi Jerusalem, Jesenice a Konětopy. Nyní je samostatná, spravována zastupitelstvem obce a obecním úřadem.  Přifařena je do farnosti slivické (dnes farnost Milín-Slivice - pražská arcidiecéze), ke kostelu sv. Petra. Poštovně je obec přiřazena k Milínu. Původně chodily lešetické děti do školy do Milína, roku 1866 byla otevřena nová jednotřídní farní škola na Slivici, k níž byly kromě Lešetic přiškoleny též Konětopy a Jerusalem. Sbor dobrovolných hasičů byl založen roku 1901 a dosud funguje.  Nejvíce obyvatel bylo v obci patrně v roce 1912, kdy se připomíná 42 domů s popisným číslem a 294 obyvatel. V současnosti je v katastru 76 popisných čísel a žije zde přes 100 občanů s trvalým pobytem a asi dvě desítky ostatních obyvatel.

Územněsprávní začlenění.

Rok 1932.

V obci Lešetice "(300 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: družstvo pro rozvod elektrické energie v Lešeticích, hostinec, krejčí, obchod se smíšeným zbožím, trafika.

Popis území.

Na návsi je kaplička Nejsvětějšího srdce Ježíšova.  Haldy v okolí připomínají těžbu uranové rudy. Na území Lešetic je západně od vsi a severovýchodně od vrchu Mýto (599 m n. m.) šachta č. 4 s haldou. Severně od vsi je halda šachty č. 15, již z větší části na území příbramské části Brod, do Lešetic spadá jen její západní svah. Mezi území Žežic a Lešetic je rozdělena další halda, navršená severně od pracovního tábora Vojna. Asi 1,6 km západojihozápadně od centra vsi, na trojmezí Lešetic, Lazska a Zavržic, je bývalý pracovní tábor Vojna, v letech 1949–1951 tábor nucených prací a v letech 1951–1961 vězeňské zařízení převážně pro politické vězně, nyní je upraven na muzeum obětí komunismu a muzeum těžby uranu.  Nejzápadnější hranice obce se dotýká modře značená pěší trasa z Příbrami do Březnice. Od památníku Vojna přes Zavržice vede cyklistická trasa 302A, odbočka z trasy 302.  Územím obce severně a severovýchodně od vsi protéká Příbramský potok. Ten zde má dva krátké levé přítoky: Lešetický potok, který pramení jižně od kopce Mýto a teče přes ves, a potok Vojna, který pramení severně od památníku Vojna a vede přibližně po hranici Žežic a Lešetic.

Doprava.

Východním okrajem obce prochází silnice I/66 Příbram - Milín. Z ní odbočuje do obce silnice III/0307, na kterou navazují místní či účelové komunikace například k šachtě č. 4 a k táboru Vojna (na obou těchto cestách je po jednom nechráněném úrovňovém železničním přejezdu) a místní komunikace jako zkratka k silnici I/66 směrem ke Slivici. Od silnice I/66 do Konětop vede silnice III/11815.  Autobusová zastávka „Lešetice,rozc.0.5“ je umístěna na silnici I/66 a zastavuje v ní několik regionálních autobusových linek SID provozovaných příbramskou provozovnou dopravce Veolia Transport Praha: Přímo do vsi žádný linkový autobus nezajíždí.  Území obce protíná západně od vesnice severojižním směrem železniční Trať 200 Zdice - Protivín, dostavěná roku 1875, avšak u Lešetic nemá zastávku. Nejblíže ve vzdálenosti 3 km leží železniční stanice Milín, na severní straně je nejbližší stanicí příbramské nádraží.

Obec Lešetice se nachází v okrese Příbram ve Středočeském kraji, mezi městem Příbram a obcí Milín, v západním sousedství silnice I/66 Příbram – Milín, v Příbramské pahorkatině. Ve vzdálenosti 2,5 km jihovýchodně leží bývalý městys Milín, na severu s Lešeticemi sousedí město Příbram. Žije zde obyvatel.

Lešetice est une commune du district de Příbram, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Gramatika.

"Bystřice" je podstatné jméno rodu ženského a skloňuje se podle vzoru "nůše". Správné skloňování je tedy "Bystřice" bez "Bystřice" - nikoliv bez "Bystřic".

Členění města.

Město se člení na celkem 26 částí, které leží na deseti katastrálních územích:

Historie.

Bystřice je poprvé připomínána ve 2. polovině 13. století. Osada vznikla z potřeb obchodní cesty. Výhodná poloha v mírné kotlině v údolí říčky lákala k odpočinku a napojení zvířat. Koncem 14. století byl v sousední vísce Léště, dnes Líšně, vystavěn hrad. Původní vlastníky Benešovice vystřídali v 15. století Šternberkové. Bystřice byla králem Jiřím z Poděbrad v roce 1471 povýšena na městys. Velký rozmach celé oblasti nastal v druhé polovině 16. století, začalo se s budováním mnoha domů, mlýnů, rybníků, sadů.  Za druhé světové války se část města západně od železniční trati stala součástí vojenského cvičiště Zbraní SS Benešov a její obyvatelé se museli 31. prosince 1943 vystěhovat. Město Bystřice vydalo u příležitosti 70. výročí vystěhování publikaci Poskládané vzpomínky, sestavenou ze vzpomínek pamětníků.  V Bystřici se během války nacházel také koncentrační tábor pro osoby z tzv. smíšených manželství a manžele, kteří se odmítli rozvést se svými židovskými manželkami. Táborem tak prošlo mnoho významných českých osobností, např. Oldřich Nový, Ondřej Sekora, Miloš Kopecký, Jára Pospíšil, Ladislav Rychman, Ronald Kraus, sociolog Jiří Musil, malíř Alfred Fuchs, ad. Existenci tábora připomíná pomník s pamětní deskou umístěný západně od železniční trati nedaleko viaduktu.

Územněsprávní začlenění.

Rok 1932.

Ve městě Bystřice u Benešova "(1600 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: Ve vsi Božkovice "(přísl. Radošovice, Tožice, 564 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Bystřice)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: družstvo pro rozvod elektrické energie v Božkovicích, 5 hostinců, 2 koláři, kovář, krejčí, obuvník, 3 rolníci, obchod se smíšeným zbožím, 3 trafiky.  V obci Drachkov "(přísl. Zahořany, 550 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Bystřice)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 2 hostince, kovář, krejčí, Spořitelní a záložní spolek pro Drachkov, kolář, 2 obchody se smíšeným zbožím, 3 trafiky, velkostatek.  V obci Jinošice "(přísl. Líštěnec, Opřetice, Hutě, Vrbětín, 315 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Bystřice)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, 2 hostince, kovář, mlýn, 2 trafiky.  V obci Jirovice "(přísl. Hanzlov, Hůrka, Chvojen, Jarkovice, Mariánovice, Semovice, 606 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Bystřice)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, 3 hostince, kovář, mlýn, pokrývač, rolník, obchod se smíšeným zbožím, tesařský mistr, 2 trafiky, 2 velkostatky Správy státních statků.  V obci Líšno "(přísl. Horní Podhájí, Mokrá Lhota, 754 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Bystřice)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, kovář, 2 hostince, 2 koláři, 2 krejčí, lihovar, malíř, mlýn, 2 obuvníci, pila, 3 obchody se smíšeným zbožím, 3 trafiky, 2 velkostatky.  Ve vsi Nesvačily "(přísl. Petrovice, 633 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Bystřice)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 3 hostince, kolář, kovář, 2 krejčí, obuvník, řezník, 2 obchody se smíšeným zbožím, trafika, truhlář, velkostatkář Krása (nájemce dvora Petrovice).  V obci Ouběnice "(přísl. Jiřín, Strženec, 547 obyvatel, poštovní úřad, telegrafní úřad, četnická stanice, katol. kostel, chudobinec, samostatná obec se později stala součástí Bystřice)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 2 koláři, mlýn, 4 hostince, 2 kováři, 3 obuvníci, 2 porodní asistentky, truhlář, 3 rolníci, 3 obchody se smíšeným zbožím, Spořitelní a záložní spolek v Ouběnicích, 3 trafiky.  Ve vsi Tvoršovice "(přísl. Mlýny, 284, obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Bystřice)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, 2 obchodníci s dobytkem, 2 hostince, kovář, lihovar, 3 mlýny, obuvník, řezník, obchod se smíšeným zbožím, trafika, velkostatkář Novák (majitel paláce U Nováků ve Vodičkově ulici v Praze).

Současnost.

Město má dobrou občanskou vybavenost. Nachází se zde lékař, lékárna, domov pro seniory, škola i školka, pošta, barokní kostel, katolická duchovní správa, městská knihovna, fotbalové hřiště. Zejména kolem náměstí jsou soustředěny četné obchody a několik restaurací. K největším místním zaměstnavatelům patří ZD NOVA Bystřice, NAREX Bystřice, ALPLA Petrovice a četní drobní živnostníci. V současné době se město dynamicky rozvíjí, díky nové bytové výstavbě.

Náboženský život.

V Bystřici funguje Římskokatolická farnost Bystřice u Benešova s farním úřadem v Bystřici, do ní patří většina území města s výjimkou Ouběnic a okolí, které patří do farnosti votické. Farnost je spravována administrátorem v Bystřici. Město náleží do vikariátu benešovského a arcidiecéze pražské. Z 4276 obyvatel většina obyvatel deklaruje, že jsou buďto bez vyznání (1280), nebo náboženskou víru neuvádějí (2168). Jako věřící nehlásící se k žádné církvi se přihlásilo 278 obyvatel a jako věřící, k nějaké církvi se hlásící se deklarovalo 550 občanů, z toho nejvíce k Církvi římskokatolické (430) a k církvi československé (31). Na území města jsou katolické kostely v Bystřici (farní), na Tožici, v Ouběnicích a v Nesvačilech. V Nesvačilech je ještě kostel církve československé husitské, spravovaný z Jílového u Prahy, patřící do vikariátu Praha-Venkov, do diecéze pražské.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava

Město Bystřice (něm. "Bistritz" nebo "Bistritz bei Beneschau") leží ve Středočeském kraji, okrese Benešov. Žije zde obyvatel, katastrální území města má rozlohu 6339 ha.

Bystřice est une ville du district de Benešov, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Semiesenciální aminokyseliny.

Arginin a histidin jsou semiesenciální aminokyseliny – jejich syntéza není dostatečná pro podporu růstu. Jsou tedy esenciální jen pro děti a mláďata. Některé esenciální aminokyseliny mohou v těle vznikat, ale jen z jiných esenciálních aminokyselin: například methionin může být syntetizován z homocysteinu, ale na druhou stranu homocystein sám vzniká jen z methioninu.

Esenciální aminokyseliny a kvalita bílkovin.

Kvalita bílkovin v potravě se měří srovnáním podílu esenciálních aminokyselin a podílem, který odpovídá správné výživě. Čím je podíl esenciálních aminokyselin k neesenciálním vyšší, tím je bílkovina kvalitnější.  Poměrně kvalitní bílkoviny obsahuje například mléko, vejce a maso, bílkoviny rostlinného původu mohou mít nedostatek určitých esenciálních aminokyselin. Při přísně veganské dietě tedy občas hrozí jejich nedostatek a je potřeba hlídat si příjem bílkovin z různých zdrojů. Například kombinace bílkovin z pšenice (málo lysinu) a bílkovin z luštěnin (málo methioninu) zajistí příjem esenciálních aminokyselin, ale celkový příjem bílkovin musí být vyšší, než při stravě, která obsahuje kvalitnější bílkoviny.  Aminokyseliny se v organismu neskladují, ty aminokyseliny, které nejsou hned zabudovány do vytvářených proteinů, jsou deaminovány a dusík v nich obsažený je vyloučen jako močovina. Proto nelze konzumovat potraviny bohaté na esenciální aminokyseliny „do zásoby“, příjem musí být pokud možno stálý. "Údaje z Recommended Dietary Allowances, 10th Edition. Food and Nutrition Board, National Research Ccouncil–National Academy of Sciences, 1989"

Limitní aminokyseliny.

V metabolismu bílkovin (které jsou složeny z aminokyselin) platí dva důležité zákony:  Rubnerův zákon limitní aminokyseliny říká, že využití aminokyselin z přijatých bílkovin závisí na obsahu nejméně zastoupené esenciální aminokyseliny. To znamená, že z přijatých aminokyselin se jich do vlastních proteinů zabuduje jen tolik, kolik odpovídá množství nejméně zastoupené esenciální aminokyseliny. Protože aminokyseliny se v organismu neskladují, ostatní aminokyseliny jsou rozloženy, a to i tehdy, když v organismu panuje celkový nedostatek bílkovin.  Wolfův zákon nadbytku esenciálních aminokyselin varuje, že příjem libovolné esenciální aminokyseliny ve velkém nadbytku narušuje metabolismus ostatních aminokyselin a zesiluje projevy limitní aminokyseliny.  Limitní aminokyselinou se může stát libovolná esenciální aminokyselina, pokud je její zastoupení ve stravě nedostatečné. Nejčastěji to bývá lysin, kterého je málo v obilovinách a methionin, který je málo zastoupen v luštěninách. Jednostranná výživa bez živočišných bílkovin, spolu s vlivem limitních aminokyselin, je příčinou proteinové podvýživy (kwashiorkor) u lidí z rozvojových zemí.

Esenciální aminokyseliny jsou takové aminokyseliny, které živočišný organismus nedokáže syntetizovat "de novo". Navzdory svému názvu jsou to naopak méně důležité aminokyseliny, proto si živočichové mohli dovolit ztratit schopnost jejich syntézy a stali se závislí na jejich přívodu zvenčí.

Un acide aminé essentiel ou indispensable (en anglais, IAA), est un acide aminé qui ne peut être synthétisé "de novo" par l'organisme (généralement humain) ou qui est synthétisé à une vitesse insuffisante, et doit donc être apporté par l'alimentation, condition nécessaire au bon fonctionnement de l'organisme.