Kariéra před Formulí 1.

Se sportem se dostal Mark už jako malý chlapec, kdy podával míče při ragbyové lize, ve které hrál tým Canberra Raiders, se kterým spolupracoval. Malého Marka ale i tak velice zajímal motorsport, za své dětské idoly udává světové šampióna F1 Alaina Prosta a motocyklového závodníka, Kevina Schwantze. Webber začal závodit na motorkách, ale v roce 1991 přešel na 4 kola, a začal závodit na motokárách ve velmi pozdním věku, až v 15 letech. Vyhrál šampionát státu New South Wales v roce 1993, poté přešel do Australské Formule Ford, když mu jeho otec půjčil od Craiga Lowndese vůz Van Diemen FF1600. Ve své debutové sezóně skončil Webber na 14. místě, mezi závody ještě pracoval na okruhu v Sydney jako závodní instruktor. V roce 1995 pokračoval v tomto šampionátu a už několikrát zvítězil, a vyhráli doprovodný závod na formulovém okruhu Adelaide. Celkově skončil na 4. místě, což ale je asi důležitější, jeho známý Ann Neal mu zajistil sedmileté sponzorství Australských Zlatých stránek. Dále mu také pomohl k jeho cestě za závoděním v Evropě.  Webberovi byl umožněn test na okruhu Snetterton s týmem Van Diemen. A zajistil si místo v týmu v roce 1995 ve Formuli Ford Festival, na okruhu Brands Hatch. Ve svém prvním mezinárodním závodě skončil na 3. místě. Tímto výsledkem si zároveň pojistil místo v týmu i pro rok 1996. Před úplným odstěhováním do Evropy, vyhrál ještě Webber závod Formule Holden. Během působení v Britské Formuli Ford v roce 1996, vyhrál Webber čtyři závody, celkově skončil druhý a ještě navíc vyhrál Formuli Ford Festival. A dál také vyhrál závod ve Spa-Francorchamps ze série Formule Ford Euro Cup, a celkově v této sérii skončil třetí, přestože odjel jen 2 ze 3 závodů. Jeho výsledky během sezóny znamenaly, že byl vyhlášen australským nejúspěšnějším mladým závodníkem roku („Young Achiever“) a nejúspěšnějším mezinárodním jezdcem roku („International Achiver“). Dva dny po vítězství ve Formule Ford Festival, absolvoval Webber test v týmu Alan Docking Racing a podepsal s tímto týmem smlouvu na rok 1997 ve Formuli 3.  Tým ale měl problémy s financemi a tak se Webber pohyboval spíše v druhé polovině startovního pole. Markovi se ale dostalo pomoci od ragbyové unie a od legendy ragby, Davida Campeseho, a mohl tak alespoň dokončit ročník. Webber si pak připsal vítězství na okruhu Brands Hach, když vyhrál stylem start-cíl, a ještě zajel rekord okruhu. Poté ještě skončil 4× na stupních vítězů, včetně druhého místa z doprovodného závodu Grand Prix Velké Británie. Celkově skončil v bodování čtvrtý. Webber také zaznamenal pěkné výsledky při Marlboro Masters na Zandvoortu (3. místo) a při Grand Prix Macaa F3 (4. místo), oba výsledky zaznamenal při své premiéře na těch okruzích. Během sezóny 1997 Webber dostal nabídku od Mercedesu-AMG, že by pro něj mohl závodit v závodě sportovních vozů. Na dohodu však nedošlo, na konci roku ale Mark pro tento tým testoval na okruhu A1-Ring v Rakousku. AMG bylo s Markem spokojeno a tak byl ohlášen oficiálním juniorským jezdcem Mercedesu pro rok 1998 v šampionátu FIA GT, po bok tehdy uřadujícího šampióna, Bernda Schneidera. Webber se Schneiderem. procestovali během závodů mnoho zemí, závodil v USA, Japonsku a Evropě. Vyhráli 5 z 10 závodů a celkově skončili na 2. místě. Porazili je jen jejich týmoví kolegové, Klaus Ludwig a Ricardo Zonta, a v posledním závodě vyhráli jen o 8 sekund, což jim stačilo na zajištění titulu.  Webber pokračoval s AMG i v roce 1999, ale tentokrát už jezdil jen on sám. Avšak jeho závodnická kariéra ve sportovních vozech skončila velice brzy, když se při závodu 24 Le Mans dostal se svým autem do přemetů. Způsobila to aerodynamická chyba, způsobená týmem, jelikož stejná havárie se stala i druhému jezdci, Peteru Dumbreckovi. Oba jezdci vyvázli bez zranění, avšak Mercedes se rozhodl v šampionátu nepokračovat. Webber se tak zase o krok přiblížil k závodním formulím. Mark se sešel s Eddie Jordanem, šéfem týmu Jordan, a ten ho seznámil s Paulem Stoddartem. Stoddart poskytl Webberovi finanční podporu a zajistil mu místo ve svém týmu Eurobet Arrows, závodícím v roce 2000 v sérii Formule 3000. Zároveň si Webber poprvé vyzkoušel vůz F1, když v prosinci 1999 testoval pro tým Arrows.  Webber podepsal s týmem Arrows smlouvu jako testovací jezdec pro rok 2000, a zároveň získal sponzora od australského výrobce piva, Foster’s, když závodil ve Formuli 3000. Webber získal vítězství v druhém podniku šampionátu, na okruhu Silverstone. Dále zajel 2 nejrychlejší kola a byl ještě 3× na stupních vítězů. Celkově skončil na 3. místě a stal se nováčkem roku. Smlouva, kterou Mark podepsal obsahovala i tu část, že nesmí nikdy řídit vůz Arrows A21, a smlouva byla zrušena v červenci 2001. Ve Formuli 1 ale zůstal, když 3 dny testoval pro tým Benetton na konci roku. V Estorilu, kde se testování konalo porazil i takové jezdce, jako Giancarlo Fisichella a Ralf Schumacher. Jeho výsledky mu pojistily pozici testovacího jezdce pro rok 2001 a současně se domlouval s Flaviem Briatorem ohledně financí na sezónu ve Formuli 3000. Webber se připojil ke špičkovému týmu Super Nova Racing, ale i přes 3 vítězství (v San Marinu, Monaku a Francii) skončil až druhý, za šampiónem, Justinem Wilsonem. Pro rok 2002 už Webbera nahradil jako testovacího jezdce Fernando Alonso, ale Mark se připojil k týmu Minardi jako závodní jezdec, po bok Alexe Yoonga. Tým Minardi v té době patřil Paulu Stoddartovi, se kterým se Webber znal. Mark se tak stal po delší době (od roku 1994, kdy jel David Brabham) dalším Australanem ve F1.

Formule 1.

2002: Minardi.

Webber si svůj debut ve F1 odbyl při domácím závodě, Grand Prix Austrálie 2002. Kvalifikoval se jako 18 z 22 vozů, za pole position zaostal o 4 sekundy, ale skončil o 1,4 sekundy rychleji než jeho stájový kolega, Alex Yoong. Závod odstartovala havárie Ralfa Schumachera a Rubense Barrichella, po které odstoupilo ze závodu celkem 8 vozů. Webber, který měl se svým vozem problémy, bojoval s poškozeným diferenciálem, nakonec ale odrazil útoky Miky Sala a vybojoval bodované 5. místo. Stal se tak teprve čtvrtým Australanem, který si připsal body a zároveň to byly první body pro Minardi od roku 1999, kdy bodoval Marc Gené. V druhém závodě sezóny Mark odstoupil ze závodu, ale v dalších dvou skončil na slušném 11. místě. Ve Španělsku ale stejně jako jeho stájový kolega Yoong nemohli startovat, kvůli nebezpečným přítlačným křídlům. V dalších závodech si připsal Webber mnohá slušná umístění, 2× byl 11., další body ale už nevybojoval. Ve zbytku sezóny skončil nejlépe na 8. místě v Maďarsku. V tom závodě ztratil Webber 2 kg na váze, jelikož po celý závod jel bez přísunu tekutin kvůli rozbité lahvi s vodou. Webber porazil ve všech kvalifikacích stájového kolegu Yoonga (a stejně tak Anthonyho Davidsona, který Yoonga nahradil v Maďarsku a Belgii) a Webberovy body z prvního závodu byly pro Minardi v sezóně jediné. Minardi tak skončilo v Poháru konstruktérů na 9. místě, před týmy Toyota a Arrows. Svými výsledky si Mark vybojoval cenu pro Nováčka roku v časopise F1 Racing. Stejnou cenu si vysloužil i v hlasování časopisu Autosport a také obdobnou cenu při každoroční Grand Prix Party „Bernie“ Awards. Na začátku sezóny přirovnal Peter Windsor Webbera k Nigellu Mansellovi, mistrovi světa z roku 1992.  V listopadu 2002 bylo oznámeno, že Webber se připojuje k týmu Jaguar Racing, kde bude závodit po boku Brazilce Antonia Pizzoniho.

2003–2004: Jaguar.

2003.

Webberova kariéra u Jaguaru začala nepříliš dobře, když se v Austrálii kvalifikoval na 14. místě a už v 15. kole závodu musel odstoupit kvůli poruše zavěšení. Následující závod v Malajsii ale zlepšení nepřinesl. Giancarlo Fisichella do něj ještě na startovním roštu nacouval a Webberovi začal do obličeje stříkat hasicí přístroj v jeho voze. A už v 8. kole závodu odstoupil kvůli úniku oleje. Reputaci si Webber napravil v tréninku na Grand Prix Brazílie, který vyhrál o 0,138 s před tamějším jezdcem, Rubensem Barrichellem. Dobrými časy pokračoval i v sobotu a v kvalifikaci skončil na 3. místě, což byl nejlepší výkon v kariéře Webbera i týmu Jaguar Racing. V závodě, který poznamenal déšť se Webber usadil na 7. příčce. Mark si chtěl ochladit pneumatiky v kalužích vody v poslední zatáčce okruhu, naneštěstí ztratil přilnavost a těžce narazil do boxové zdi z pneumatik, což mělo za následek další velkou havárii. Závod byl červenou vlajkou ukončen, Webber byl původně klasifikován jako 7., FIA ale našla chybu v měření kol a Webbera posunula na 9. místo. Markovy dobré kvalifikační výsledky se přenesly i do San Marina, ale hned v první zatáčce závodu se propadl z 5. na 11. příčku kvůli problému, který postihl oba Jaguary. V 54. kole odstoupil kvůli problému s hnací hřídelí. Byl to tak 3. závod ze 4, který nedokončil. Štěstí se ale na něj konečně usmálo v dalších závodech, první body si připsal ve Španělsku a také podepsal novou, 2letou smlouvu a měl si vydělat něco kolem 6 milionů dolarů za sezónu. Na bodech poté skončil v 5 ze 6 následujících závodech a v poháru jezdců se posunul do top 10. Sérii bodovaných umístění mu přerušil jen závod v Monaku, kde odstoupil kvůli poruše motoru. Jeden z jeho nejlepších závodů přišel v Rakousku, kde i přes start z boxů a trest projetí boxovou uličkou, zajel 3. nejrychlejší kolo závodu (pouze za oběma jezdci Ferrari) a skončil na 7. místě. Při Grand Prix Velké Británie se Webber připletl do incidentu s mužem jménem Neil Horan, který vběhl během závodu na trať a mával nápisy „Čtěte Bibli“ a „Bible má vždy pravdu“. Mark se ale šílenému muži vyhnul a nakonec dojel na 14. místě.  Po Silverstonu měl na kontě Webber celkem 12 mistrovských bodů, zatímco Pizzonia ani jeden. A tak se vedení Jaguaru rozhodlo nahradit Pizzoniu Justinem Wilsonem, který ze začátku sezóny jezdil za tým Minardi. Německá Grand Prix znamenala pro Australana šestý výpadek v sezóně, nicméně závody v Maďarsku a Itálii dopadly umístěním na bodech a Webber se posunul na 9. místo v poháru jezdců. Svou pozici ale neudržel, protože v USA závod nedokončil a zklamáním bylo i 11. místo z posledního závodu v Japonsku. A i přesto, že Wilson zaznamenal v USA bod, Marka v kvalifikaci ani jednou neporazil. Jaguar byl spokojen a pro rok 2004 zajistil vedle Webbera nováčka, Christiana Kliena. Webberovy výsledky v sezóně 2003 mu také vynesly ocenění „Jezdec roku“ od magazínu Autocar.

2004.

V roce 2004 tedy Webber pokračoval s Jaguarem, hned v prvním závodě sezóny skončil v kvalifikaci na 6. příčce, ale v závodě opět nedokončil, tentokrát kvůli převodovce. Kvalifikace na závod v Malajsii se velice vydařila, když si Mark vyjel nejlepší umístění v kvalifikaci v kariéře, rozdělil dominantní vozy Ferrari a byl druhý. Závod nakonec ale dopadl zklamáním, neodstartoval dobře a tvrdý boj s Ralfem Schumacherem vyvrcholil kolizí. Další chyba přišla v boxech, kam Webber zamířil, překročil povolenou rychlost a musel na trest projetí boxovou uličkou. Problémy ale neskončily, ke konci závodu se dostal mimo trať a nakonec odstoupil. Zlepšení přišlo v Bahrajnu, kde přišly taktéž první body. A také taková zajímavost, Webber udělal chybu v kvalifikaci a poprvé v kariéře byl poražen týmovým kolegou. Ve sbírání bodů ale Mark už příliš nepokračoval, problémy s elektronikou mu to znemožnily v San Marinu, špatná přilnavost ve Španělsku, Webber se musel spokojit s 13., respektive 12. místem. V jednom závodě se Jaguar představil s logem filmu Ocean’s Twelve a diamantem společnosti Steinmetz Group. Webberovy to ale úspěch nepřineslo, měl hned 2 poruchy motoru při tréninku na Grand Prix Monaka. Musel si dokonce hasit sám svůj vůz, jelikož nemohl najít žádného maršála. V závodě samotném musel odstoupit znovu kvůli motoru, v následujícím závodě už ale získal konečně 2 body za 7. místo. Poté následovaly 2 výpadky, v Kanadě (kolize s Klienem) a v USA (problém s olejem) a také 9. místo ve Francii. 8. místo ve Velké Británii znamenalo další bod do sbírky, ale sezóna zatím bodově zaostávala za tou minulou, Webber měl na kontě zatím jen 4 body, oproti 12 z minulého roku. V té době nahradil bývalý kolega Webbera Antonio Pizzonia zraněného Ralfa Schumachera v kokpitu Williamsu a po svém návratu obvinil Jaguar, že Webber dostával nové součástky jeden nebo dva závody dříve než Pizzonia. To bylo kategoricky zamítnuto šéfem Jaguaru, Davidem Pitchforthem. Webber se k situaci nechtěl vyjádřit a raději se soustředil na závodění, v Německu dosáhl nejlepšího umístění v sezóně, když vybojoval 6. místo. A jelikož Jaguar stále nevěděl, jestli bude v roce 2005 závodit, podepsal Mark 28. července smlouvu s Williamsem na sezónu 2005. Na konci sezóny už Webber nebyl schopen dojet na bodech, i když jim byl velmi blízko v několika závodech. 13. místo v poháru jezdců tak už nevylepšil. Derniéra v Jaguaru nedopadla vůbec dobře, Mark kolidoval s Klienem a ze závodu odstoupil. Zbytek závodu sledoval z trávy za zatáčkou číslo 1.  Webber byl ze smlouvy s Jaguarem uvolněn dříve než vypršela, aby mohl přes zimu testovat Williams. Jeho týmovým kolegou měl být Jenson Button, tomu se ale do Williamsu vůbec nechtělo a raději zůstal u týmu BAR. A tak to vypadalo na „rozstřel“ mezi Nickem Heidfeldem a Pizzoniou. Novým stájovým kolegou se nakonec stal Nick Heidfeld.

2005–2006: Williams.

2005.

Heidfeld byl oficiálně oznámen jako Webberův stájový kolega 31. ledna, Mark konstatoval, že je s rozhodnutím vedení spokojen. Webberův přesun k Williamsu také přinesl srovnání s Alanem Jonesem, posledním australským mistrem světa (také ve Williamsu). Od Webera se očekávaly velké věci, zejména Paul Stoddart mu předpověděl, že v roce 2005 získá svou první výhru. Sam Michael, technický šéf Williamsu dokonce prohlásil, že Webber by mohl být schopen získat s Williamsem titul mistra světa. V prvním závodě za nový tým se Mark kvalifikoval na 3. pozici, ale už v první zatáčce jej předjel David Coulthard, v cíli byl Webber na 5. místě. Vylepšit své dosavadní maximum v závodě chtěl v Malajsii, kde se kvalifikoval na 4. místě. Webber se dostal za Giancarla Fisichellu, oba se nakonec navzájem střetli a byli nuceni odstoupit. Další dobrou kvalifikaci zajel v Bahrajnu, kde byl na 5. pozici. V závodě ale chyboval pod tlakem od Kimi Räikkönena a dojel na 6. příčce. V dalším závodě byl v kvalifikaci 4., v závodě ale bylo zklamáním až 10. místo. Štěstí mu ale přálo, a když byly diskvalifikovány oba vozy BAR a penalizován Ralf Schumacher, posunul se Webber na konečné 7. místo. Skvělá kvalifikace přišla ve Španělsku, kde se kvalifikoval na 2. místě, v závodě ale spadl na 6. místo. Bylo to 4. bodované umístění z 5 závodů.  Monako dopadlo pro Australana skvěle, obsadil v něm totiž své první stupně vítězů v kariéře, když dojel na 3. místě. Nejlepší umístění v kariéře ale záhy vystřídalo jedno z nejhorších. Při Grand Prix Evropy se kvalifikoval na 3. místě, ale problémy s brzdami znamenaly kolizi s Juanem Pablem Montoyou hned v první zatáčce. Jeho stájový kolega Heidfeld dojel na 2. místě a přeskočil ho v poháru jezdců. Kvalifikace v Kanadě dopadla mizerně, 14. místo bylo zklamáním, závod se ale vydařil a 5. místo přineslo další 4 body. Pak ale přišlo USA, kde nakonec startovalo pouze 6 vozů a Webberova mizerná série 7 závodů, ve kterých jen jednou bodoval. Propadl se tak z 6. na 10. místo v poháru jezdců. Turecko vylepšení nepřineslo, Webber tam kolidoval s Michaelem Schumacherem a poškodil vůz.  Heidfeld se během sezóny zranil a jeho místo na čas zaujal Antonio Pizzonia, se kterým se Webber znal za působení v Jaguaru. A hned v Itálii Pizzonia Webera porazil. Zatímco Brazilec dojel 7., Australan po incidentu z první zatáčky dokončil až 14. Role se ale opět prohodily v následujícím závodě, kde odstoupil zase Pizzonia. Když se rozšířily zvěsti, že Heidfeld podepsal na rok 2006 BMW Sauber, zůstal Pizzonia v kokpitu i na domácí půdě v Brazílii. Tam ale došlo k incidentu mezi oběma Williamsy a Markovo auto bylo poškozeno, dojel jako 17., ale mezi klasifikovanými nebyl. Poslední 2 závody přinesly alespoň malý úspěch ziskem 4. a 7. místa. Webber si tak upevnil 10. místo v poháru jezdců. Mark popsal sezónu 2005 jako „frustrující“, a také že jeho reputace značně klesla. Rozhodl se ale zůstat u Williamsu i přes nabídku od BMW Sauber. Webberovým stájovým kolegou pro rok 2006 se stal mladý Nico Rosberg a byl už 7. stájovým kolegou pro Webbera od roku 2002.

2006.

Poprvé ve Weberově kariéře nestartoval šampionát v Melbourne, nýbrž v Bahrajnu. Solidní kvalifikaci zakončil celkově 6. místem v závodě. Byl však trochu zastíněn Rosbergem, který při svém debutu zajel nejrychlejší kolo. Následující 2 závody Mark kvůli mechanickým potížím nedokončil. V Malajsii to byla hydraulika, v Austrálii zase převodovka. 6. místo v San Marinu znamenalo úspěch, hned ale následovala další potíž s hydraulikou při Grand Prix Evropy. Ve Španělsku se Mark poprvé po zavedení nového systému kvalifikace nekvalifikoval do top 10. V závodě dojel na 9. místě. Velké zlepšení v kvalifikaci nastalo v Monaku, kde startoval společně s Michaelem Schumacherem z první řady. Ze závodu ho ale vyřadil problém s elektronikou. V Británii zase kolidoval v prvním kole s Ralfem Schumacherem a Scottem Speedem a odstoupil. Série nedokončených závodů pokračovala a nezměnilo to ani Německo, kde bojoval o stupně vítězů. Potřetí a také naposledy bodoval Webber v Číně, kde skončil na 8. příčce. Celkově skončil s pouhými 7 body na 14. místě.

2007–2012: Red Bull Racing.

2007.

Webberův dvouletý kontrakt s Williamsem měl vypršet na konci roku 2006. A přestože měl tým na Webbera opci i na rok 2007, snažil se ho prodat i přes to, že Mark by klidně zůstal. Williams tak Webberovi nabídl závodnické místo, ale s nižším platem než který měl dostávat. Na radu svého manažera, Flavia Briatoreho si tak začal shánět nové angažmá. Williams narychlo povolal svého testovacího jezdce, Alexandera Wurze.  Po spekulacích, že bude jezdit za Renault, kde působil jeho manažer Briatore, podepsal 7. srpna 2006 smlouvu s týmem Red Bull Racing na rok 2007. V týmu měl závodit po boku veterána Davida Coultharda a měl nahradit Christiana Kliena. Povídá se, že Red Bull Webbera přijal pod podmínkou, že Renault jim bude dodávat motory. Poprvé si Mark vyzkoušel vůz 26. ledna 2007 ve Španělsku. Podle testů to vypadalo, že by Red Bull měl být lepší než v sezóně předchozí. Ve voze byly zabudovány motory Renault RS27. V prvním závodě sezóny 2007 se Webber kvalifikoval na solidním 7. místě a tuto pozici držel na začátku závodu, po problémech se ale propadl až na 13. místo.  Při Grand Prix Malajsie znovu porazil v kvalifikaci zkušenějšího Coultharda a dojel na 10. pozici. Bahrajn probíhal také úspěšně pro oba jezdce Red Bullu, jezdili na 6. a 7. pozici. Ale to jen do chvíle, kdy je vyřadily mechanické potíže.  Grand Prix Španělska se nepovedla Markovi moc dobře. Jeho týmový kolega Coulthard ho jasně předčil v kvalifikaci, když se vešel do top 10, zatímco Webber se potýkal s problémy s hydraulikou, které ho provázely i v závodě. Nakonec dokončil na 9. místě, zatímco zkušenější Skot vybojoval pro Red Bull Racing první body v sezóně za 5. místo.  Skvělý závod přišel při Grand Prix Evropy. Ze 6. místa z kvalifikace se dostal Mark na konečnou 3. pozici a získal své 2. pódium v kariéře. Pravdou je, že k tomuto výsledku mu dopomohl hlavně déšť a výpadek Kimiho Räikkönena, který jezdil právě na 3. místě.  Největší šance na vítězství v závodě nastala při Grand Prix Japonska, kde za deště Webber exceloval. Jezdil na 2. místě a zajížděl 3. nejrychlejší čas za oběma McLareny. Mark se držel druhý za Lewisem Hamiltonem, radost mu ale pokazil mladíček Sebastian Vettel, který po výjezdu safety caru narazil zezadu do Webbera a oba museli ze závodu odstoupit. Mark se tak držel na druhé pozici mezi jezdci s nejvíce starty, kteří nevyhráli závod a byl mu přiřknut titul „největší smolař v moderní F1“.  Dobře se držel i v posledním závodě v Brazílii, když se kvalifikoval jako 5. V závodě ještě o příčku poskočil, ale mechanická závada mu nedovolila závod dokončit. Velice smolnou sezónu tak zakončil na celkovém 12. místě s 10 body.

2008.

Mark dle smlouvy pokračoval v Red Bullu i v sezóně 2008. V trénincích v Austrálii přímo zářil a držel se na špici. Kvalifikaci mu ale zkazil poškozený pravý, brzdový kotouč. Závod pro něj ale skončil po havárii velice brzy. V dalších dvou závodech skončil shodně na 7. místě.

2012.

Po pátém místě v kvalifikaci na Grand Prix Austrálie obsadil čtvrté místo. Čtvrtý skončil i v GP Malajsie. Po sedmém místě obsadil čtvrtou příčku i v Číně, když v závěru předjel svého týmového kolegu Sebastiana Vettela. Po startu ze třetího místa jej předjel Romain Grosjean a Australan skončil v Bahrajnu opět čtvrtý. Ve Španělsku odstartoval jedenáctý a na této pozici dojel do cíle. V Monaku po penalizaci vítěze kvalifikace Michaela Schumachera startoval první a dojel si tak pro první výhru v sezoně. V průběžné pořadí drží třetí místo za 73 bodů.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Mark Alan Webber (* 27. srpna 1976 v Queanbeyan, Nový Jižní Wales, Austrálie) je bývalý australský pilot Formule 1. Jeho otec Alan prodával motocykly. Webber se při svém debutu stal prvním Australanem od roku 1994, kdy závodil David Brabham. Po závodění v rodné Austrálii se Webber v roce 1995 přestěhoval do Velké Británie, kde započal svou jezdeckou kariéru. Zaznamenal řadu úspěchů, ale také kontroverzní situaci při řízení sportovního vozu Mercedes-Benz v Le Mans, v roce 1999, když se mu staly dvě nehody, v tréninku a ve warmupu. Chyba byla v aerodynamice a Webber se tak dvakrát dostal s autem do přemetů. Mercedes se ze závodu odhlásil a Mark začal spolupracovat se svým krajanem Paulem Stoddartem, v té době vlastníkem týmu European Racing, v sérii Formule 3000. Když poté Stoddart odkoupil tým Minardi ve F1, Webber se stal pilotem F1 právě ve voze Minardi. Webber je náruživým sportovcem i mimo tratě. Už třikrát vyhrál každoročně pořádaný tenisový turnaj F1 Pro-Am v Barceloně. Mark se také věnuje charitativním akcím, například v Tasmánii.

Mark Alan Webber, né le à Queanbeyan en Australie, est un pilote automobile australien qui a disputé le championnat du monde de Formule 1 de 2002 à 2013, totalisant neuf victoires avec Red Bull, terminant à trois reprises troisième du championnat (2010, 2011 et 2013) et contribuant sur la même période à l'obtention de quatre titres constructeurs de son écurie. Il se consacre ensuite à l'endurance avec Porsche de 2014 à 2016 et est sacré champion du monde en 2015.


Funkce čárky.

Čárka (akut) plní v různých jazycích tyto funkce:

V češtině.

V češtině se čárkou označují dlouhé samohlásky /á, é, í, ó, ú, ý/. Její užívání doporučuje již traktát "De orthographia Bohemica" sepsaný v 15. st., jehož autorství je připisováno Janu Husovi. Ve spisu je čárka označována latinským termínem "gracilis virgula", který bývá mylně překládán jako "dlouhé nabodeníčko".

V jiných jazycích.

Dánština, norština.

V dánštině a norštině se používá k rozlišení významu slov, např. "én" (jeden, jedna) vs. "en" (neurčitý člen).  V dánštině se navíc používá i k vyznačení důrazu na určité slovo, zejména ve slově "der" (tam).

Faerština.

V faerštině mění výslovnost samohlásek:

Francouzština.

Ve francouzštině se používá k rozlišení /é/ [e] a /e/ [ə].

Irština.

V irštině čárka (nazývaná "síneadh fada" – „dlouhá značka“ – nebo zkráceně "fada") označuje dlouhou samohlásku (á, é, í, ó, ú). Při tom dlouhé „á“ je zavřenější než „a“, blíží se hlásce /ó/.

Islandština.

V islandštině mění výslovnost samohlásek:

Maďarština.

V maďarštině se používá pro označení délky samohlásek.

Polština.

V polštině se čárkou vyznačuje palatalizace (měkčení) souhlásek /ć/, /dź/, /ń/, /ś/, /ź/.  Písmeno /ó/ se čte [u], jeho psaní je dáno historicky (podobně jako u českého /ů/, které se vyvinulo z dlouhého /ó/).

Slovenština.

Ve slovenštině se stejně jako v češtině používá k označení délky samohlásek. Kromě toho se tímto způsobem vyznačuje i délka u slabikotvorného /ŕ, ĺ/, např. "sŕňa" (srnče), kŕdeľ (hejno), "hĺbka" (hloubka), stĺp (sloup).

Španělština.

Ve španělštině se používá k označení přízvuku tam, kde by se jinak přízvuk nevyskytoval. V psané podobě (pomocí čárky) i mluvené podobě (pomocí přízvuku) se tak dá odlišit dvě významově různá slova lišící se pouze a právě čárkou (např. ).

Švédština.

Ve švédštině se používá k vyznačení přízvuku (tzv. akutové intonace) v některých slovech, zejména cizího původu, a ve vlastních jménech, např. "idé" (myšlenka, idea), "Nylén", Linné.

Vietnamština.

Ve vietnamštině značí stoupavý tón u samohlásek (tzv. dấu sắc).

Čárka je diakritické znaménko, které má v různých jazycích různou funkci. Odborně se též nazývá akut. Čárka se umísťuje nad základní znak abecedy.

L’accent aigu est un diacritique de l’alphabet latin, de l' alphabet grec, de l’alphabet cyrillique ou d’autres alphabets, hérité de l'accent aigu grec ou de l'apex latin.


Život.

Josef Augusta se narodil v jihomoravském městě Boskovice roku 1903 v rodině berního úředníka. Po absolvování klasického gymnázia v rodném městě vystudoval v letech 1921 až 1925 přírodní vědy na Masarykově univerzitě v Brně (studium zakončil doktorátem), na které setrval až do roku 1931 v roli asistenta geologického ústavu. Věnoval se především geologii a paleontologii. Po absolvování základní vojenské služby učil dva roky na měšťanské škole v Olešnici. Pokračoval v terénních výzkumech v oblasti Boskovické brázdy, kde se nacházela četná prehistorická naleziště. Věnoval se studiu obojživelníků a ryb z období prvohor a na toto téma publikoval několik vědeckých studií.  Od roku 1933 působil v Geologicko-paleontologickém ústavu univerzity Univerzity Karlovy v Praze, kde mezi mnoha vědeckými publikacemi vydal společně s dr. M. Remešem první učebnici "Úvod do všeobecné paleontologie" (1936). V roce 1936 se stal docentem a později profesorem. Kvůli uzavření vysokých škol byl jmenován až po válce se zpětnou platností od roku 1939. V době války byl zaměstnancem Státního geologického ústavu a pracoval většinou na ostravských dolech. Začal psát svou první populárně-naučnou knihu z období pravěku "Zavátý život" (1941), ke které vytvořil ilustrace akademický malíř Zdeněk Burian.  Po válce se Josef Augusta vrátil zpět do Prahy na své původní místo v Geologicko-paleontologickém ústavu UK. V letech 1957–1959 byl jmenován děkanem a od roku 1960 až do své smrti vedl katedru paleontologie na přírodovědecké fakultě Univerzity Karlovy. Zemřel v Praze ve věku 64 let, pochován je v Lipníku nad Bečvou, rodišti své manželky.  Ve své vědecké práci se Josef Augusta zprvu zabýval permskou flórou a studiem prvohorních krytolebců a ryb. Brzy se však stal významným popularizátorem zejména v oblasti paleontologie, ale i stratigrafie a geologie. Mezinárodního věhlasu dosáhl zejména rekonstrukcemi pravěké flóry a fauny ve spolupráci s akademickým malířem Zdeňkem Burianem. Své vědecké dílo publikoval v četných našich i zahraničních odborných časopisech.  Josef Augusta je autorem sto dvaceti vědeckých publikací a řady populárně naučných knih pro mládež i pro dospělé. Podílel se také jako vědecký poradce na slavném filmu režiséra Karla Zemana "Cesta do pravěku" z roku 1955.

Literární dílo.

Knihy jsou však poplatné své době a reflektují tehdejší znalosti o pravěkém světě. Obzvláště patrné je to v případě druhohorních dinosaurů, které popisuje podle tehdejšího přesvědčení jako studenokrevné a pomalé plazy, zatímco dnes převažuje přesvědčení o hbitých a u některých druhů i neobvykle bystrých tvorů, kteří jsou příbuzensky bližší ptákům než plazům.

Pocty.

V roce 2017 byl první ornitopodní dinosaurus, který byl objeven na území České republiky, pojmenován na počest Zdeňka Buriana a Josefa Augusty jako "Burianosaurus augustai".

Josef Augusta (17. března 1903 Boskovice – 4. února 1968 Praha) byl český paleontolog, pedagog a také autor populárně vědeckých knih pro mládež i pro dospělé.

Josef Augusta, né le à Boskowitz en margraviat de Moravie et mort le à Prague, est un paléontologue, géologue et vulgarisateur scientifique tchécoslovaque.


Historie.

Počátky univerzity spadají do konce 11. století, přesný rok založení však není jednoznačně znám. První doložené záznamy o probíhající výuce jsou z roku 1096.(Ottův Slovník Naučný a Encylopedie Britannica uvádí rok 1249). K výraznému nárůstu počtu studentů došlo, když král Jindřich II. zakázal v roce 1167 Angličanům studovat na univerzitě v Paříži. Od roku 1201 stál v čele univerzity "magister scolarum Oxonie". Pro tuto funkci se od roku 1214 dodnes používá titul kancléř. Přibližně v té době začaly také vznikat takzvané colleges, které se původně omezovaly pouze na poskytování ubytování a stravy studentům a akademikům, později se ovšem jejich působnost rozšířila i na aktivity spojené s výukou. K nejstarším patří University College, Balliol College a Merton College, jejichž vznik se datuje do 13. století.  Od konce 15. století byla výuka na Oxfordu značně ovlivněna renesancí. Pod vlivem reformace a rozkolu s římskokatolickou církví mnoho učenců uteklo do Evropy a metoda výuky se změnila ze středověké scholastiky na výuku v renesančním duchu. Během anglické občanské války se univerzita stala centrem roajalistů, zatímco město Oxford stálo na straně parlamentaristů. Od 18. století se však univerzita snaží stát stranou politických konfliktů.  V druhé polovině 19. století vznikly první čtyři ženské koleje: Lady Margaret Hall (1878), Somerville College (1879), St Hugh's (1886) a St Hilda's (1893). Ovšem až v roce 1920 se ženy mohly stát plnohodnotnými studentkami a získat titul. Pět kolejí určených pouze pro muže byly zpřístupněny ženám v roce 1974 a poslední výhradně ženská kolej St. Hilda’s otevřela své brány mužům v roce 2008. Nyní jsou tedy všechny koleje koedukační.  Podle legendy odešli po nepokojích mezi studenty a měšťany, které vyvrcholily roku 1209, někteří z profesorů směrem na severovýchod do města Cambridge a založili tam University of Cambridge. Mezi těmito dvěma univerzitami od té doby panuje rivalita, byť obvykle přátelská, a to téměř ve všech oblastech. Obě univerzity však mají mnoho společných charakteristických rysů a je na ně tedy často odkazováno společně jako na Oxbridge.

Výuková báze univerzity.

Seznam 38 univerzitních kolejí (colleges) a 6 Permanent Private Halls (PPH), které tvoří Oxfordskou univerzitu:

Organizace univerzity.

Univerzita je sdružením více jak čtyřiceti autonomních kolejí a hlavním vedením v čele s vicekancléřem. Jednotlivé akademické ústavy jsou centralizovány, tedy nejsou přidružené k žádné konkrétní koleji. Tyto ústavy zajišťují prostředky potřebné pro výuku a výzkum, stanovují osnovy a udělují pokyny pro výuku, podílejí se na výzkumech a zajišťují přednášky a semináře. Koleje pro své studenty zajišťují konzultační výuku. Členové akademického ústavu pocházejí z různých kolejí. Ačkoli se některé koleje více zaměřují na určité předměty (např. Nuffield College je centrem sociálních studií), jde většinou o výjimky a na většině kolejí lze nalézt akademiky a studenty studující nejrůznější předměty. Zařízení jako např. knihovny jsou k dispozici na všech úrovních univerzity: hlavní univerzitou (Bodleianská knihovna), ústavy (knihovny jednotlivých ústavů jako třeba Knihovna fakulty anglistiky) a kolejemi (z nichž každá nabízí svým studentům knihovnu s literaturou mnoha oborů).

Studium.

Akademický rok.

Akademický rok je rozdělen do tří trimestrů: Michaelmas (od října do prosince), Hilary (od ledna do března) a Trinity (od dubna do června). V rámci těchto trimestrů univerzitní rada každý rok určí osm týdnů, tzv. „Full terms“ kdy probíhá výuka studentů. Tato období jsou kratší než na většině ostatních britských univerzit. Od studentů se mimo jiné předpokládá, že se budou intenzivně připravovat i během prázdnin (vánočních, velikonočních a velkých).

Výuka.

Hlavním typem výuky je výuka formou konzultací (tutoriálu), kdy jeden až čtyři studenti stráví hodinu s akademikem diskuzí o jejich celotýdenní práci, většinou eseji (v případě humanitních věd, většiny sociálních věd, některých matematických, fyzikálních či přírodních věd) nebo úlohách (v případě většiny matematických, fyzikálních či přírodních věd a některých sociálních věd). Studenti mají většinou jednu nebo dvě konzultace týdně a to u jakéhokoli akademika na jakékoli koleji, nejen na jejich vlastní koleji, podle toho, jaká kvalifikace je potřeba a kolik je k dispozici vyučujících. Doplňkem ke konzultacím jsou přednášky, kurzy a semináře organizované ústavy. Postgraduální studenti studijních oborů založených na praktické výuce většinou absolvují kurzy a semináře, i když s větším důrazem na individuální výzkum.

Zkoušky a tituly.

Za organizaci zkoušek a udělování titulů je zodpovědná univerzita sama. Pro získání prvního titulu je potřeba úspěšně složit dvě sady zkoušek. První sada zkoušek, která se nazývá „Honour Moderations“ („Mods“) nebo „Preliminary Moderations“ („Prelims“) obyčejně probíhá na konci prvního ročníku (u těch, co studují právo, teologii, filosofii a teologii, experimentální psychologii, psychologii, filosofii a fyziologii probíhají zkoušky po dvou trimestrech a u těch, co studují klasická studia po pěti). Druhá sada zkoušek, „Final Honour School“ („Finals“) probíhají na konci studia. Na základě výkonu u těchto závěrečných zkoušek je absolventům udělen titul prvního, vyššího a nižšího druhého, nebo třetího stupně. Titul prvního stupně je většinou předpokladem pro postgraduální studium. Magisterské a doktorské tituly založené na vlastním výzkumu jsou udělovány pro všechny předměty postgraduálního studia vyučované na univerzitě. Na základě tradice mohou všichni absolventi bakalářského studia po sedmi letech od imatrikulace bez jakéhokoli dalšího studia za nepatrný poplatek zažádat o povýšení svého titulu na titul „MA“ („Master of Arts“).

Čestné doktoráty.

"Encaenia" je každoroční ceremonie Oxfordské univerzity, během které významné světové osobnosti přebírají její nejvyšší ocenění: titul čestného doktora. Pouze čtyřikrát za více než pět a půl století udělování titulu byli mezi laureáty Češi:

Dnešní stav.

Rektorem univerzity je anglický politik Chris Patten. Celkem má více než 21 000 studentů.

Slavní absolventi.

Oxford má velmi důležitou roli ve vzdělávání ve Spojeném království. Jde ale o elitářský přístup ke vzdělání. Vystudovalo zde nejméně 8 zahraničních panovníků, 47 držitelů Nobelovy ceny, 3 držitelé Fieldsovy medaile, 26 premiérů Spojeného království (včetně bývalého premiéra Davida Camerona), nejméně 30 zahraničních prezidentů a premiérů, 12 svatých, 89 arcibiskupů, 18 kardinálů a jeden vzdoropapež.  Současní vědci jako jsou Stephen Hawking, Richard Dawkins a držitelé Nobelovy ceny Anthony James Leggett, Tim Berners-Lee a mnoho jiných.  Mezi dlouhým seznamem spisovatelů, kteří jsou spojeni s Oxfordem jsou nejznámější Evelyn Waugh, Jane Austen, Lewis Carroll, Aldous Huxley, Oscar Wilde, C. S. Lewis, J. R. R. Tolkien, Philip Pullman, Vikram Seth, Plum Sykes a Percy Bysshe Shelley.

Oxfordská univerzita (anglicky University of Oxford, často také Oxford University, Universitas Oxoniensis) je nejstarší univerzita v anglicky mluvící části světa a jedna z nejstarších na světě. Sídlí v anglickém městě Oxford, je považována za jednu z nejprestižnějších univerzit ve Spojeném království a v žebříčcích nejlepších vysokých škol na světě pravidelně zaujímá místa v první desítce. Její tradiční barvou je tmavě modrá.

L’université d'Oxford, située dans la ville du même nom, à 90 km au nord-ouest de Londres, dans le comté d'Oxford ou Oxfordshire, dans l'Angleterre du Sud-Est, est l'une des plus prestigieuses universités sur le plan mondial. Elle est également la plus ancienne université britannique.


Popis.

Ukazuje se také, že "šavlozubost" se u dravých savců a savcovitých plazů vyvinula v průběhu jejich evoluce nezávisle nejméně sedmkrát. Pravděpodobně nejznámějším zástupcem podčeledi je rod "Smilodon", který žil až do konce poslední doby ledové na území Severní Ameriky. Je možné, že tyto kočkovité šelmy dokázaly vokalizovat (řvát) podobně jako dnešní lvi. To dokazuje stavba některých drobných kůstek v jejich krku. Interpretace fosilních nálezů ukazuje, že šavlozubé kočky se zraněními v ústní dutině preferovali měkčí a lépe mechanicky zpracovatelnou potravu než jejich nezranění soukmenovci.

Taxonomické členění.

Podčeleď Machairodontinae se dělí na čtyři triby a množství rodů:  Tribus Homotherini Tribus Machairodontini  Tribus Metailurini Tribus Smilodontini

Vývoj.

Předek smilodona "Machairodus" sám vznikl z proailuria. Podle fosilních nálezů může být "Smilodon" zařazen mezi kočkovité šelmy, ale do jiné vývojové větve. Zahrnuje druhy velikosti rysa a tygra, většinou robustněji stavěné a při stejné velikosti těžší než současné velké kočky. "Smilodon" se svými až 400 kilogramy byl mezi těmito druhy největší. Tyto kočky se vyvinuly v různých částech světa nezávisle na sobě. Vyskytovaly se v Evropě, Asii, Africe a Severní Americe v rozmezí přibližně před 13–2 milióny let. Kostry především mladých jedinců smilodona byly nalezeny v Kalifornii, poblíž Los Angeles v asfaltovém jezírku Rancha La Brea. Tyto kočky postupně mizely od období pleistocénu před 1,8–1 milionem let z Ameriky a v Eurasie. Ojediněle se vyskytovaly ještě před 13 000–10 000 lety. Vyhynutí velkých šavlozubých koček výrazně proměnilo podobu megafauny ve všech lokalitách jejich předchozího výskytu.

Zuby.

Pro šavlozubé byly typické dlouhé, horní, ze stran zploštělé špičáky, s hranami ostrými jako nůž, na kraji lehce zoubkovanými, přičemž špičáky v dolní čelisti byly malé nebo zcela chyběly. Měli doširoka rozevíratelné čelisti a silné krční svaly. Délka špičáků naznačuje, že "Smilodon" dokázal tlamu doširoka rozevřít. Podle odhadu to byl úhel až 120 stupňů, dnes žijící lev dosáhne 65 stupňů. Tato fakta naznačují, že se zřejmě mohl odvážit i na kořist, která byla podstatně větší než on.

Lov a potrava.

Tyto šelmy zřejmě měly odlišnou techniku lovu kořisti než dnešní kočkovité šelmy. Ty loví tak, že dlouhým skokem skočí kořisti na šíji a ostrými drápy se na ní pevně zachytí. Kořisti zaryjí zuby do šíje a pootočením hlavy jí zlámou vaz. Nejprve se vědci domnívali, že "Smilodon" zasahoval kořist hlubokými bodnými ranami na měkké části krku a následným porušením artérií a uzavřením dýchacích cest zvíře usmrtil. Podle dnešních nálezů se ale usuzuje, že "Smilodon" byl mrchožrout. Silné zakřivení špičáků svědčí o tom, že zvíře nemohlo zasáhnout kořist hlubokými bodnými ranami, jenom ji těmito zuby rozpáralo nebo rozřízlo. Navíc šavlozubí nebyli vybaveni pro rychlý běh. Fosilní nálezy kostry dokazují, že měli poměrně krátké nohy a přitom robustní tělesnou stavbu, což nejsou nijak příznivé podmínky k rychlému běhu a k pronásledování kořisti. Podle dochovaných exemplářů se zahojenými zlomeninami lze usuzovat, že "Smilodon" zřejmě žil a lovil v rodinných skupinách. Jejich hlavní kořistí mohli být velcí tlustokožci, jejichž vymizení může souviset s vyhynutím Machairodontů. Podle jedné studie z roku 2008 byly některé velké šavlozubé kočky společenské a žily stejně jako dnešní lvi ve smečkách.

Machairodontinae je vyhynulá podčeleď kočkovitých šelem. Lidově jsou tyto šelmy označovány jako šavlozubí tygři (zastarale i šavlozubí lvi). Označení šavlozubý tygr není z vědeckého hlediska přesné, neboť tygr ("Panthera tigris") patří do jiné podčeledi a s členy podčeledi Machairodontinae není blízce příbuzný. Někdy se proto užívá názvu šavlozubá kočka.

Les machairodontinés (Machairodontinae) ou simplement machairodontes (du grec ancien / « couteau » et / « dent ») forment une sous-famille éteinte de très grands félins apparus vers le début du Miocène (Langhien), il y a environ 16 millions d'années et qui ont totalement disparu au début de l'Holocène, il y a environ 10 000 ans.


Historie.

Logické programování v širším smyslu dalo vzniknout mnoha implementacím. Například systémy odpovídající na dotazy (question-answering systems) Fischera Blacka (1964), Jamese Slagla (1965) a Cordella Greena (1969) stvořené v duchu McCarthyho návrhu advice taker. Fosterův a Elcockův Absys (1969) byl pravděpodobně první jazyk explicitně vyvíjený jako výrazový programovací jazyk (assertional programming language).  Počátky logického programování v užším slova smyslu můžeme vystopovat do konce šedesátých a počátku sedmdesátých let, kdy se vedly debaty o deklarativní nebo procedurální reprezentaci znalostí v umělé inteligenci. Obhájci deklarativního přístupu působili především na Stanfordově univerzitě (John McCarth, Bertram Raphael a Cordell Green) a Edinburské univerzitě ( Alane Robinsonem, Patrick J. Hayes a Robert Kowalski). Obhájci procedurální reprezentace se soustředili zejména okolo MIT, pod vedením Marvina Minskyho a Seymoura Paperta.  V roce 1960 Carl Hewitt v MIT vyvinul jazyk Planner. I když byl Planner první jazyk založený na logice v užším chápaní, byl silně ovlivněn procedurálním paradigmatem. Nejvýznamnější implementací Planneru byla jeho podmnožina s názvem Micro-Planner, vytvořená Gerry Sussmanem, Eugene Charniakem a Terry Winogradem. Micro-Planner byl použit k implementaci Winogradova programu pro porozumění přirozenému jazyku (SHRDLU), což byl důležitý mezník té doby. Planner byl vybaven vzorově řízeným (pattern-directed) vyvoláváním procedurálních plánů z výrazů i cílů. Protože systémy dostupné v době vývoje byly limitovány velmi malou pamětí, používal Planner backtraking řídící strukturu a bylo možné ukládat pouze jednu výpočetní cestu. Z Planeru vzešly další programovací jazyky, například QA-4, Popler, Conniver, QLISP a paralelní Ether.  Hayes a Kowalski z Edinburské univerzity se pokusili spojit logicky založený deklarativní přístup reprezentace znalostí s procedurálním přístupem Planneru. Hayes (1973) vyvinul jazyk Golux pro řešení rovnic (equational language), ve kterém je možné získat různé procedury změnou chování dokazovače vět. Kowalski ukázal jak SL-rezoluce zachází s implikacemi jako s cíl redukujícími (goal-reduction) procedurami. Kowalski spolupracoval s Colmerauerem z Marseille, který rozvinul tyto myšlenky v návrhu a implementaci programovacího jazyka Prolog. Z Prologu se vyvinulo mnoho dalších jazyků: ALF, Fril, Gödel, Mercury, Oz, Ciao, Visual Prolog, XSB, a λProlog. Stejně tak i množství paralelních logických programovacích jazyků, logických programovacích jazyků s omezujícími podmínkami a datalogů.  V roce 1997 udělila Asociace logického programování patnácti významným vědcům v oboru logického programování titul Zakladatel logického programování, aby ocenila jejich průkopnickou činnost v oboru. Mezi tyto vědce patří:

Prolog.

Jazyk Prolog byl vyvinut Alainem Colmerauerem v roce 1972. Vzešel ze spolupráce mezi Colmerauerem z University v Marseille a Robertem Kowalskim z Edinburské university. Colmerauer pracoval na porozumění přirozeného jazyka. Logiku používal pro reprezentaci sémantiky a rezoluci pro získávaní odpovědí na dotazy (question-answering). Během léta 1971, Colmerauer a Kowalski objevili, že klauzální logika může být použita k reprezentaci formální gramatiky a že rezoluční dokazovač vět (resolution theorem prover) může být využit pro parsování. Zjistili, že některé dokazovače vět jako například hyper rezoluce (hyper-resolution) se chovají jako bottom-up parsery a jiné třeba SL rezoluce (1971) se chovají jako top-down parsery.  Následující léto roku 1972 Kowalski opět za spolupráce s Colmerauerem, vytvořil procedurální interpretaci implikace. Tato duálně deklarativní/procedurální interpretace byla později formalizována v notaci Prologu:  která může být čtena a použita deklarativně i procedurálně. Bylo také jasné, že tyto klauzule mohou být omezeny pouze na definitní klauzule nebo Hornovské klauzule, kde  jsou všechno atomické predikáty logické rovnice a SL rezoluce může být zobecněna na LUSH nebo SLD rezoluci. Kowalskeho procedurální interpretace a LUSH byly popsány v jeho poznámkách v roce 1973 a publikovány následujícího roku.  Colmerauer s Philippem Rousselem použili tuto duální interpretaci jako základ pro Prolog, který byl implementován během léta a podzimu roku 1972. První program v Prologu byl rovněž napsán roku 1972 v Marseille a jednalo se o francouzský systém odpovídání na dotazy. Zásadním impulsem pro použití Prologu jako praktického programovacího jazyka bylo vytvoření překladače Davidem Warrenem v Edinburku roku 1977. Experimenty ukázaly, že Edinburský Prolog může výkonem soupeřit s jinými symbolickými programovacími jazyky, jako je Lisp. Edinburský Prolog se stal "de facto" standardem a silně ovlivnil znění standardu ISO pro Prolog.

Negace jako selhání.

Micro-planner obsahoval konstrukci nazvanou "thot", která po aplikaci na výraz vracela "pravda", pouze když vyhodnocování výrazu selhalo. Ekvivalentní operátor je součástí všech moderních implementací prologu a byl nazýván negace jako selhání. Běžně se značí "not(p)", kde p je atom, jehož proměnně jsou vytvořeny v době, kdy je not(p) zavolán. Zastaralá, ale standardní syntax je "\+ p". Literály negace jako selhání se můžou vyskytnout jako podmínka not(B) v těle programu klauzulí.  Logický status negace jako selhání zůstával dlouho nevyřešen. Až Keith Clark [1978] dokázal, že za určitých podmínek se jedná o korektní (a někdy úplnou) implementaci klasické negace s ohledem na vyplnitelnost (completion) programu. Vyplnitelnost se zhruba vyhodnocuje vzhledem k množině všech klauzulí, které mají stejný predikát na levé straně, řekněme:  jako definice predikátu  kde "iff" znamená "tehdy a jen tehdy když". Stanovení vyplnitelnosti vyžaduje explicitní použití predikátu rovnosti a inkluzi množiny příslušných axiomů rovnosti. Naštěstí implementace negace jako selhání vyžaduje pouze "if" části definic bez axiomu rovnosti.  Pojem vyplnitelnosti je úzce spjat s McCarthyho vymezovací sémantikou pro výchozí usuzování (circumscription semantics for default reasoning) a hypotézou uzavřeného světa (closed world assumption).  Alternativou k sémantice vyplnitelnosti, může být negace jako selhání interpretována epistemicky jako v modelu stabilní sémantiky v programování množinou dotazů (answer set programming). V této interpretaci not(B) znamená doslovně, že B není známé nebo je neověřitelné. Epistemická interpretace má tu výhodu, že může být snadno zkombinovaná s klasickou negací, jako v případě "rozšířeného logické programování". Můžeme tak formalizovat tvrzení jako "opak nemůže být prokázán", kde "opak" je klasická negace a "nemůže být prokázán" je epistemická interpretace negace jako selhání.

Řešení problému.

Ve zjednodušeném případě, kdy pracujeme s výrokovou logikou a logický program ani hlavní cíl atomický neobsahují proměnné, zpětné usuzování (backward reasoning) určí logický "a-nebo" strom, který stanovuje prostor řešení cíle.  Hlavní cíl je vrchol stromu. Za předpokladu, že nějaký uzel ve stromu odpovídá hlavě klauzule, pak existuje množina potomků tohoto uzlu, která odpovídá mezi-cílům v těle této klauzuli. Potomci uzlu jsou spojení logickou spojkou a. Alternativní množina potomků odpovídající alternativní cestě řešení uzlu je spojeni pomocí logického nebo.  K prohledání prostoru řešení mohou být použity různé strategie. Prolog využívá sekvenční, LIFO a backtracking strategii, při které najednou zpracovává pouze jeden mezi-cíl a alternativní cestu. K hledaní řešení je možné využívat i jiné strategie jako paralelní vyhledávání, inteligentní backtracking anebo hledaní metodou nejlepší-první (best-first).  V více obecném případě, kdy mezi-cíle sdílejí proměnné, mohou být použity další strategie. Například výběr mezi-cíle, který je nejvíce rozvinut nebo je rozvinut do té míry, že může být použita pouze jedna procedura. Tyto strategie se využívají například v paralelním logickém programování.  Fakt existence několika cest jak vykovávat logický program je vyjádřen rovnicí:  Algoritmus = Logika + Řízení  kde Logika představuje logický program a Řízení různé strategie dokazování vět.

Reprezentace znalostí.

Skutečnost, že Hornovské klauzule mohou nabývat procedurální interpretace a zároveň že cíl redukující procedura může být chápána jako Hornovské klauzule spojené se zpětným usuzováním, znamená, že logický program kombinuje deklarativní a procedurální reprezentaci znalostí. Inkluze negace jako selhání znamená, že logické programovaní je druh nemonotonické logiky.  Navzdory své jednoduchosti (v porovnání s klasickou logikou) se kombinace Hornovských klauzulí a negace jako selhání prokázala být překvapivě expresivní. Například bylo ukázáno, že s několika rozšířeními poměrně přirozeně odpovídá poloformálnímu jazyku legislativy. Je to také přirozený jazyk pro vyjadřování zákona příčiny a následků v rámci běžného uvažování, podobně jako v situačním a událostním kalkulu.

Paralelní logické programování.

Keith Clark, Steve Gregory, Vijay Saraswat, Udi Shapiro, Kazunori Ueda a další vyvinuli rodinu paralelních systémů zasílání zpráv podobnou Prologu používající unifikaci sdílených proměnných a proudů datových struktur pro zprávy. Snahou bylo postavit tyto systémy na matematické logice a posloužily jako základ pro Japonský projekt počítače páté generace (ICOT).

Logické programování vyšších řádů.

Řada výzkumů rozšířila logické programování o vlastnosti programování vyšších řádů odvozených z logiky vyšších řádů, jakými jsou například predikátové proměnné. Mezi tyto jazyky patří rozšíření Prologu HiLog a λProlog.

Lineární logické programování.

Základní logické programování ve spojení s lineární logikou vyústilo v návrh logických programovacích jazyků, které mají o poznání silnější vyjadřovací prostředky než jazyky založené na klasické logice. Programy sestavené z Hornovských klauzulí reprezentují pouze změnu stavu způsobenou změnou v argumentech vzhledem k predikátům. V lineárním logickém programování je možné použít ambientní lineární logiku pro podporu změny stavu. Mezi některé z raných návrhů logických programovacích jazyků založených na lineární logice patří: LO [Andreoli & Pareschi, 1991], Lolli [Hodas & Miller, 1994], ACL [Kobayashi & Yonezawa, 1994] a Forum [Miller, 1996]. Forum nabízí interpretaci veškeré lineární logiky zaměřenou na cíl (goal-direct).

Logické programování je v širším významu použití matematické logiky jako prostředku pro programování. Jeho počátky můžeme vystopovat až k návrhu Johna McCarthyho advice taker (rádce) [1958]. V tomto návrhu slouží logika pro čistě deklarativní reprezentaci jazyka a dokazovač vět (theorem-prover) nebo generátor modelů (model-generator) se používá jako řešitel problémů (problem-solver). Řešení problému se tak dělí mezi programátora (ručí za správnost programu vyjádřené v logické formě) a dokazovač vět nebo generátor modelů (odpovídá za efektivní řešení problému).

La programmation logique est une forme de programmation qui définit les applications à l'aide d'un ensemble de faits élémentaires les concernant et de règles de logique leur associant des conséquences plus ou moins directes. Ces faits et ces règles sont exploités par un démonstrateur de théorème ou moteur d'inférence, en réaction à une question ou requête.


Poloha.

Ostrov Tahiti je co do rozlohy zdaleka největším ostrovem Francouzské Polynésie, druhý největší ostrov Raiatea má rozlohu méně než čtvrtinovou. Na nejširším místě je široký 45 km a celkově má rozlohu 1 042 km2. Nejvyšší bod je se svou výškou 2 241 m nad mořem Mont Orohena. Nejvyšší hora jihovýchodní části ostrova Mont Roonui má výšku 1 332 m. Ostrov se skládá ze dvou kruhových částí, kde středem každé z nich je sopečná hora. Tyto dvě části jsou spojeny krátkou pevninskou šíjí, která je pojmenována po malém městě Taravao, které se tam nachází. Severozápadní část je známá jako "Tahiti Nui" ("velké Tahiti"), a jihovýchodní část, mnohem menší, je známá jako "Tahiti Iti" ("malé Tahiti"). "Tahiti Nui" je celkem hustě obydleno (zejména kolem města Papeete) a má lepší infrastrukturu. Hlavní silnice v "Tahiti Iti" vede po obvodu ostrova mezi horami a pobřežím. Cesta také míjí mnohé citrusové plantáže, mlékárny a je zde typický výhled na celkové panorama ostrova. Vegetací je zde velice bohatý tropický deštný les. Od listopadu do dubna je období vlhka a dešťů, kde nejvlhčí měsíc je leden s 335 mm srážek v hlavním městě Papeete. Srpen je nejsušší měsíc s pouhými 48 mm srážek. Průměrná nejnižší teplota je 21° C a průměrná nejvyšší teplota je 31° C. Nejnižší teplota v historii byla zaznamenána v Papeete a to 16° C a nejvyšší byla 34° C.

Historie.

Odhaduje se, že Tahiti bylo osidlováno Polynézany v letech 300 – 800 n.l., když přicházeli z ostrovů Tonga a Samoa. Úrodná ostrovní půda spolu s rybařením poskytovala dostatek obživy pro obyvatelstvo. Ačkoli první Evropané, kteří Tahiti objevili, byla španělská loď v roce 1606, Španělé nikdy neměli úsilí ostrov kolonizovat nebo s ostrovem obchodovat. Samuel Wallis, anglický námořní kapitán, spatřil Tahiti 18. června roku 1767, a je považován za prvního Evropana – návštěvníka ostrova. Povšiml si jistého uvolnění a spokojenosti místních obyvatel a charakteristika ostrova jako ráj, zde trvá až do dnešní doby. Wallise následoval v dubnu roku 1768 francouzský objevitel Louis Antoine de Bougainville, což byl první Francouz, který obeplul Zemi. Bougainville proslavil Tahiti v Evropě, když vydal svůj cestopis "Voyage autour du Monde". Popsal zde Tahiti jako ráj na zemi, kde žijí muži a ženy v nevině, daleko od zkažené civilizace. V roce 1774 Kapitán James Cook navštívil ostrov a odhadl, že zde žije asi 200 000 obyvatel. Bylo to ale nejspíše příliš; jiné odhady ze stejné doby byly 121 500. Po Cookově návštěvě evropské lodě připlouvaly na Tahiti ještě častěji. Nejznámější z těchto lodí byla HMS Bounty, jejíž posádka se vzbouřila krátce po opuštění ostrova v roce 1789. Přítomnost Evropanů závažně narušila místní společnost zejména tím, že na Tahiti přivezli prostituci, pohlavní nemoci a alkohol. Zmíněné nemoci jako například tyfus, chřipka a neštovice zabily tolik Tahiťanů, že v roce 1779 jich bylo jen 16 000.  V 19. století je na Tahiti mnoho obchodníků a misionářů. Ti zde začali zavádět nové zvyklosti, především zde šířili křesťanství a zakazovali některé tradiční polynéské zvyklosti jako tradiční jazyk, tetování nebo místní náboženství.  V této době také začíná sílit francouzský vliv v oblasti. Francouzi sem přicházejí zejména ze souostroví Markézy a jejich nekrvavá kolonizační politika slaví úspěch. V roce 1880 se Tahiti stává francouzskou kolonií. V roce 1946 se Tahiti a celá Francouzská Polynésie stala "Territoire d'outre-mer" (Francouzským zámořským územím) a teprve od tohoto roku mají místní obyvatelé možnost stát se francouzskými občany. V roce 2003 se politický stav souostroví změnil na "Collectivité d'outre-mer" (Francouzská zámořská komunita).

Politika.

Tahiťané jsou francouzskými občany s plnými civilními a politickými právy. Používají se zde jak tahitština tak francouzština. Tahiti je částí Francouzské Polynésie ("Polynésie Française"), která je semiautonomním územím Francie, se svým vlastním prezidentem, rozpočtem a zákony. Oscar Temaru, bývalý prezident Francouzské Polynésie, obhajuje plnou nezávislost na Francii, avšak pouze kolem 20% obyvatel tento návrh podporuje.

Ekonomie.

Tahiti vyváží zejména černé perly, vanilku, ovoce, květiny, monoi, ryby a ovoce noni. Je zde významná turistika hlavně pro ostrovy Bora-Bora a Moorea. Nezaměstnanost je kolem 13% populace, zejména ženy a nekvalifikovaní mladí lidé. Měna na Tahiti je frank francouzských kolonií v Tichém oceánu (CFP, také známý jako XPF). K euru má kurs 1 CFP = EUR 0,00838. Místní hotely a finanční instituce nabízí výměnný servis. Jsou zde také přijímány americký dolar a většina kreditních karet.

Vzdělání.

Na Tahiti se nachází francouzská univerzita "Université de la Polynésie Française" ("Univerzita Francouzské Polynésie"). Je to malá univerzita s asi 2 000 studenty s asi 60 výzkumníky.

Doprava.

Faa'a International Airport je tahitské mezinárodní letiště kde sídlí místní letecká společnost Air Tahiti Nui, což je národní letecká společnost. Dále je zde Air Tahiti, což je letecká společnost zajišťující lety mezi jednotlivými ostrovy. Další dopravu zajišťují lodě. Moorea Ferry je největší lodní přepravce. Jsou zde i bezpočet dalších lodních přepravců, kteří vozí cestující a různé zboží mezi ostrovy.

Tahiti je největší ostrov Francouzské Polynésie, který se nachází v souostroví "Îles de la Societé" (Společenské ostrovy) v Tichém oceánu. Ostrov má 178 133 obyvatel (údaj z roku 2007), což je 68,6 % celkového počtu obyvatel Francouzské Polynésie, a rozlohu 1 042 km2. 70% místního obyvatelstva jsou přitom Polynésané, zbytek tvoří Evropané, Číňané a v menších zastoupeních také další národnosti. Hlavní město Papeete je umístěno na severozápadním pobřeží a žije v něm asi 127 600 obyvatel. Hornatý ostrov pokrývá deštný prales. Pro „starý svět“ Tahiti objevil roku 1768 francouzský mořeplavec Louis Antoine de Bougainville. Tahiti proslavila díla francouzského malíře Paula Gauguina.

Tahiti est une île de la Polynésie française (collectivité d'outre-mer) située dans le Sud de l'océan Pacifique. Elle fait partie du groupe des îles du Vent et de l'archipel de la Société. Cette île haute et montagneuse, d'origine volcanique, est entourée d'un récif de corail. L'île est composée de deux parties.


Stádia vývoje.

Larvy.

Larvální stádium tohoto druhu dosud není známo, předpokládá se, že žijí ve tlejícím dřevě pařezů. Larvy nebyly nikdy nalezeny, ale předpokládá se, že se vyživují dřevem tropických stromů a že trvá několik let, než dosáhnou plné velikosti a zakuklí se. Vrty, které jsou připisovány larvám, by odpovídaly larvě asi 5 cm široké a až 30 cm (stopu) dlouhé.

Dospělci.

Dospělý brouk dobře létá a je aktivní hlavně v noci. Samečci se dají dobře lovit světlem, protože jsou, na rozdíl od samiček, přitahováni světlem. Samičky jsou proto vidět obzvláště zřídka. Výskyt je omezen na počátek období dešťů. Dospělci varují syčením a mají silná kusadla. Vzhledem k vysoké tělesné hmotnosti jsou omezeny možnosti jejich letu, pravděpodobně mohou jen plachtit směrem dolů. Aby se dostali do vyšších výšek, musejí tam vylézt.

Historie poznání druhu.

Druh poprvé popsal v roce 1771 Carl Linné, který však neměl k disposici živý exemplář, ale pouze kresby z d’Aubentonova díla z roku 1765, kde byl brouk pojmenován „"Le Thuste de Cayenne"“. Jeho pozůstatky se ztratily a brouk napůl upadl v zapomnění, napůl se stal legendou.  V roce 1910 objevil v rybím žaludku pozůstatek dalšího jedince německý lovec orchidejí Wörner. Velký brouk jej zaujal a hodlal si jej odvézt domů, ovšem většinu z něj mu sežrali mravenci, takže do Evropy nakonec přivezl jen několik malých zbytků (zejména hlavu a krovky). Nechal si je určit u odborníka a v tu chvíli se stal slavným. Kontaktovaly ho desítky sběratelů, kteří nabízeli obrovské částky, pokud by jim sehnal kompletního brouka. Wörner se poté vrátil do Jižní Ameriky a sháněl další jedince tak, že pročesával vody Rio Negro u Manausu a sbíral utopené jedince (později dokonce zorganizoval celoroční výlov). Ty pak dopravoval na evropskou entomologickou burzu. Ty nejlepší kusy tam však většinou nedorazily, protože si je zabrali nejbohatší a nejvášnivější sběratelé, kteří čekali na Wörnerovu loď už před přístavem.  První živý jedinec se do rukou entomologů dostal údajně až v roce 1958.

Literatura.

Mareš Jaroslav, Lapáček Vlastimil: Nejkrásnější brouci tropů, Academia Praha 1980

Titán obrovský ("Titanus giganteus", alternativní české názvy jsou titan obrovský a tesařík největší) je brouk, často udávaný jako jediný zástupce rodu "Titanus". Titán obrovský je největší známý brouk a zástupce recentního hmyzu vůbec. Jeho největší doložitelný exemplář má délku těla 16,7 cm (21-22 cm se započtením tykadel) a hmotnost 65 g. Obývá deštné pralesy Jižní Ameriky.

Le titan (Titanus giganteus), seule espèce du genre Titanus, est une espèce d’insectes coléoptères appartenant à la famille "Cerambycidae". Le titan est le plus gros représentant de cette famille dans la forêt amazonienne. Il est candidat au titre de plus gros coléoptère du monde avec une taille dépassant les (le plus grand "Titanus" découvert mesurait ). En fait, on peut le considérer comme le plus grand des coléoptères, car il surpasse toutes les autres espèces par la longueur de son corps. Les seules qui lui disputent ce titre, comme le "Dynastes hercules", ne l'égalent, voire ne le dépassent de peu, que grâce aux « cornes » dont leur prothorax est pourvu. Les adultes possèdent de solides mandibules et trois épines à chaque côté du prothorax. Ils ne se nourrissent pas. Le stade adulte est consacré à la reproduction. Nocturnes, les mâles sont attirés par la lumière (et donc vulnérable à la pollution lumineuse) alors que les femelles y sont insensibles.


Děj.

Winston Smith (John Hurt) pracuje jako nevýznamný úředníček na Ministerstvu pravdy totalitní říše Oceánie, kde se zabývá falšováním minulosti. Chodu společnosti se účastní víceméně apaticky, vnitřně se od tohoto světa distancoval a snaží se zbavit všudypřítomného dozoru státní moci. Tajně si píše deník, aby tak uchoval minulost a ochránil ji před svévolnou manipulací. Tuto svoji činnosti se mu nakonec nepodaří skrýt před Velkým bratrem, bedlivě sledujícím každého a všechno.  Režim zakazuje svobodu myšlení i jakékoliv osobní pocity. Winston Smith se přesto zamiluje do mladé disidentky Julie (Suzanna Hamilton). U zastavárníka Charringtona (Cyril Cusack) si Smith pronajme místnost, která zdánlivě není střežena Velkým bratrem a Winstonovi a Julii pak slouží jako hnízdečko lásky. Zde poprvé prožívá Smith skutečně svobodné okamžiky.  Winston věří, že ve vzdělaném funkcionáři vládnoucí strany O'Brienovi (Richard Burton) nalezl sympatizanta hnutí odporu. Od O'Briena Winston dokonce získá knihu nenáviděného nepřítele státu Goldsteina. Winston se cítí stále jistěji, jenomže najednou je společně s Julií Charringtonem vyzrazen a vydán tajné policii. Jeho údajný přítel O'Brien ho podrobí krutému mučení kombinovanému s vymýváním mozku, kterým ho přesvědčí, že dvě a dvě může být pět a že Winston miluje Velkého bratra. Winston je propuštěn a slouží jako loutka pro propagandistické účely. Stejně dopadne i Julia, takže ačkoliv se opět setkají, společně pouze „litují“ svých prohřešků proti státu.

Natáčení.

Snímek byl natáčen na stejných místech (Londýn), kam umístil děj příběhu George Orwell, a dokonce v naprosto stejné době - v dubnu až červnu 1984. Společnost Virgin Films financující film plánovala, že k filmu použije hudbu dua Eurythmics (ženská půlka dua, Annie Lennox, se také mihla ve filmu). Michael Radford s tím však nesouhlasil a o hudbu se tak postaral skladatel Dominic Muldowney. V původním filmu tak zbyla od dua Eurythmics pouze píseň k závěrečným titulkům "Julia". Na později vydaném DVD se pak neobjevila ani ta. Přesto soundtrack vyšel, nese název For The Love Of Big Brother.

1984 (v anglickém originále "Nineteen Eighty-Four") je britská filmová adaptace románu "1984" George Orwella, kterou natočil Michael Radford v roce 1984. Jedná se o druhé filmové zpracování tohoto díla: roku 1956 vznikl film "1984" režiséra Michaela Andersona.

1984 ("Nineteen Eighty-Four") est un film britannique réalisé par Michael Radford, sorti en 1984, d'après le roman "1984" de George Orwell.


Popis.

Holub stěhovavý byl štíhlý, ale poměrně velký pták s nápadně dlouhým ocasem. Peří bylo šedomodré, samci byli zbarveni nápadněji. Oko, zobák i nohy byly červené. Byli to rychlí (odhady hovoří o průměrné rychlosti 100 km/h při migraci) a obratní letci.

Způsob života.

Holubi stěhovaví byli sociálním druhem, žijící v obrovských hejnech. Přírodovědec Alexander Wilson pozoroval ještě na začátku 19. století hejno holubů, které podle jeho odhadu čítalo 2 230 272 000 jedinců. Podle dobových zpráv bylo v jednom hejnu tolik ptáků, že zastínili slunce a pod jejich vahou se lámaly stromy. 8. dubna roku 1873 bylo v Michiganu pozorováno hejno, jehož přelet trval od 7:30 ráno do čtyř hodin odpoledne. Hejna holubů v roce 1870, v době, kdy již celková populace znatelně poklesla, byla stále kolem 1600 metrů široká a až 512 km dlouhá.  Odhaduje se, že v době objevení holuba stěhovavého tvořili holubi až 40 % všech ptáků Severní Ameriky a odhaduje se také, že celková populace čítala 3–5 miliard jedinců. V létě holubi obývali listnaté lesy východně od Skalnatých hor, kde nacházeli dostatek potravy, živili se hlavně žaludy a bukvicemi. V zimě táhli do zimovišť v jižní části Severní Ameriky.  Rozmnožovali se v obřích koloniích – některé kolonie byly 8 km široké a až 60 km dlouhé – přičemž na jednom stromě bylo až 90 hnízd, pod tíhou holubů se lámaly i silné větve. Pro začátek rozmnožování, k navození vyladění ke hledání partnera, ke stavbě hnízda a ke snůšce byla zřejmě potřeba koncentrace určitého většího množství jedinců, což vysvětluje, proč se holubi přestali rozmnožovat, když jejich stavy poklesly pod kritickou úroveň, a proč se je nikdy nepodařilo rozmnožit v zajetí.  Na rozdíl od jiných druhů holubů snášela holubice jen jedno bílé vejce. Při sezení se oba partneři střídali, mládě se vyklubalo asi za dva týdny. Nejprve bylo krmeno výměškem z volete, tzv. „holubím mlékem“, pak natrávenými a změklými žaludy a bukvicemi. Mládě rychle rostlo a po 14 dnech od vylíhnutí vážilo více než jeho rodiče.  Dospělí holubi pak kolonii opustili, mláďata, náhle bez potravy, během tří nebo čtyř dnů zhubla natolik, že mohla sama létat a osamostatnit se.  Holubi neměli žádné přirozené nepřátele kromě jestřábů a orlů.

Vybíjení.

Už původní obyvatelé Ameriky lovili holuby, hlavně mláďata, pro chutné maso. I pro přistěhovalce byli holubi vítaným zpestřením jídelníčku. Nejprve lov obrovská hejna holubů příliš neohrožoval, přestože byli, kvůli rostoucí lidské populaci, loveni stále ve větším počtu. V roce 1806 byla ve státě Kentucky běžně pozorována hejna čítající kolem dvou miliard jedinců.  V roce 1830 se holubi stěhovaví začali používat jako terč při střelbě na pohyblivý cíl, ale ani to by samo o sobě celkovou populaci holubů neohrozilo. Kvůli stále většímu počtu ulovených jedinců začalo holubů ubývat. Holubi se lovili pro maso, stříleli se i chytali se do sítí. V roce 1850 byl pokles holubí populace už znatelný, ale stále existovala hejna čítající milióny jedinců. Ortel jim podepsala železnice.  Železnice umožnila lovcům dostat se rychle ke všem koloniím holubů. Lov se stal výnosným obchodem, přestože se ulovení holubi prodávali ve městech za pouhé dva centy za kus. Začalo masové zabíjení ptáků, holubi byli po miliónech stříleni na svých nocovištích i hnízdištích. Lov a vyrušování při hnízdění způsobilo, že ptáci svá hnízda předčasně opouštěli, populace se tak přestala obnovovat. V roce 1855 bylo jen do New Yorku posláno 300 000 ulovených holubů. 23. června 1860 bylo v Grand Rapids v Michiganu zabito 235 200 ptáků (během jediného dne), v roce 1874 bylo v Oceana County rovněž v Michiganu uloven milión ptáků a o dva roky později 400 000 holubů za týden během vrcholu sezóny, 1 600 000 ulovených jedinců za celý rok. Ještě v roce 1878 bylo na jednom hnízdišti zabito několik desítek tisíc ptáků během jediného dne. Mrtví ptáci byli po miliónech odesíláni vlakem do velkých měst na východním pobřeží, aby byla uspokojena poptávka po holubím mase.  Od roku 1850 do roku 1880 neproběhlo úspěšně ani jediné hnízdění. Populace holubů prudce poklesla a hlavně zestárla. Holubi byli, vlivem nadměrného lovu a odlesňování, zatlačeni na sever a na západ, do méně vhodných podmínek, a přestali se rozmnožovat. Holub stěhovavý byl odsouzen k zániku.  V roce 1888 bylo pozorováno poslední velké hejno. V roce 1896, blízko Bowling Green ve státě Ohio, se k poslednímu hnízdění slétlo posledních 250 000 ptáků. Zpráva o posledním hejnu se rychle rozšířila mezi lovci. Zabito bylo kolem 240 000 jedinců, 100 000 holoubat bylo odsouzeno k smrti. Mrtvá těla byla naložena do vlaku, ten ale, přetížen, vykolejil. 200 000 mrtvých holubů stěhovavých bylo vyklopeno do rokle u tratě, kde shnili.  Uniklo posledních 5 000 ptáků. Ti už se ale nikdy nerozmnožovali, druh už se nedal zachránit. Poslední divoce žijící holub stěhovavý byl zastřelen v Ohiu, 24. března roku 1900.

Poslední žijící holub stěhovavý – samice Martha.

Z miliard jedinců přežila malá skupina holubů žijících v zoologické zahradě v Cincinnati. V roce 1909 zůstali už jen tři jedinci, dva samci a samice. V roce 1910 jeden samec uhynul, v roce 1912 uhynul i ten druhý. Tím nadobro vyhasla naděje, že by se holuba stěhovavého podařilo rozmnožit v zajetí.  Poslední holub stěhovavý, samice "Martha", uhynula 1. září 1914.

Naděje na oživení.

Na počátku roku 2013 se Ben Novak a další američtí vědci rozhodli naklonovat holuba stěhovavého pomocí DNA z dochovalých tkání. Vzhledem k její neúplnosti se počítá i s použitím genomu holuba skalního, který je k holubu stěhovavému nejvíce podobný. V případě úspěšného naklonování by se na trénování tohoto druhu měli podílet přebarvení poštovní holubi. Tento projekt s názvem The Great Comeback by měl být ukončen, až se populace holubů stěhovavých rozroste na několik milionů.

Holub stěhovavý ("Ectopistes migratorius") býval pravděpodobně nejhojnějším ptákem na Zemi. Obýval v obrovských hejnech původní listnaté lesy Severní Ameriky, východně od Skalnatých hor. Fosilie tohoto ptáka byly objeveny v pleistocénních uloženinách na území amerického Marylandu. Jejich počty dosahovaly tří až pěti miliard jedinců a odhaduje se, že tvořili 40 % všech severoamerických ptáků. Po osídlení Ameriky bílými přistěhovalci byli loveni kvůli masu i pro zábavu, takže jejich počty rychle poklesly. Poslední divoce žijící holub stěhovavý byl zastřelen v roce 1900, poslední jedinec uhynul v roce 1914.

La tourte voyageuse, pigeon migrateur ou colombe voyageuse ("Ectopistes migratorius") est une espèce d'oiseaux, aujourd'hui éteinte. La tourte voyageuse était présente en très grand nombre sur le continent nord-américain au début du (espèce endémique de ce continent), ses effectifs étant évalués à trois voire cinq milliards d'individus, selon certaines estimations, rien que dans les États de l'Indiana, de l'Ohio et du Kentucky. L'espèce fut anéantie en seulement quelques dizaines d'années principalement par les agriculteurs qui la considéraient comme nuisible pour leurs récoltes. Le zoologiste Albert Hazen Wright signala en 1914 que la toute dernière représentante de l'espèce, une femelle baptisée Martha, était morte dans sa cage au zoo de Cincinnati dans l'Ohio le de la même année.


Historie.

Budova stojí na místě původní Baltické burzy, sídla vedení společnosti prodeje lodí a poskytování lodních informací. Ta byla 10. dubna 1992 vážně poškozena výbuchem bomby, kterou zde umístila IRA.  Společnost ochrany národních památek "English Heritage" a Corporation of London trvaly na tom, aby rekonstrukce budovy zachovala původní vzhled průčelí. Společnost Baltická burza nebyla schopna financovat tak rozsáhlou obnovu, a tak prodala pozemek v roce 1995 společnosti "Trafalgar House". "English Heritage" však zjistila, že poškození budovy je rozsáhlejší, než se původně předpokládalo, takže netrvala na plné obnově stavby.  V roce 1996 společnost "Trafalgar House" zveřejnila plán na výstavbu 370 m vysoké stavby s plochou více než 90 000 m2 kancelářských prostor, s vyhlídkovou terasou ve výšce 305 m (1 000 stop). Návrh tvaru budovy byl velmi neobvyklý a připomínal tvarem okurku, z čehož vznikla její přezdívka "Gherkin" (anglicky malá nakládaná okurka). Ačkoli společnost "Trafalgar House" nakonec ustoupila od tohoto plánu, přezdívka zůstala.  23. srpna 2000 bylo vydáno povolení ke stavbě daleko vyšší, než byla původní Baltická burza. Jedním z důvodů vydání povolení ke stavbě tak vysoké budovy byl i přesun sídel mnoha významných společností ze City do Canary Wharf, protože v City se projevoval nedostatek rozlehlých kancelářských prostor.

Charakteristika budovy.

Architektonický návrh "Foster and Partners" vytvořil strukturu podobnou tvarem šišce, aby minimalizoval vzduchovou turbulenci v okolí budovy. Stavba byla dokončena 28. dubna 2004.  Návrh obdržel prestižní cenu Královské britské společnosti architektů jako nejlepší nová budova roku 2004 a také "Emporis Skyscraper Award" za rok 2003, jako nejlepší mrakodrap světa dokončený v tomto roce.  Stavba je navržena jako energeticky úsporná stavba a vyžaduje pouze polovinu energie obdobných staveb. Mezery v každém poschodí vytvářejí šest šachet, které slouží jako přirozený ventilační systém. Šachty vytvářejí efekt dvouvrstvého skla a vzduchová vrstva izoluje vnitřní prostory. Architekti omezují dvojité zasklení u obytných budov, aby se vyhnuli neúčinnému proudění tepla, ale u této stavby je tento efekt využit. Šachty odvádějí v horkých dnech nadbytek tepla z budovy a v zimě je vnitřek budovy ohříván pasívní solární energií. Sklo také dovoluje využít sluneční svit pro osvětlení kanceláří.  Navzdory celkově oválnému skleněnému tvaru je jediný kousek zaobleného skla použit pouze na vrcholovou část budovy.  Prvním vlastníkem této budovy byla švýcarská zajišťovna "Swiss Re", která zde má centrálu pro operace v rámci Velké Británie. Jméno této společnosti se také občas používá pro označení této stavby – "Swiss Re Tower". Swiss Re budovu v roce 2007 prodala konsorciu složenému z firem IVG Immobilien AG (Německo) a Evans Randall (Británie) (Financial Times, 5. února 2007). Swiss Re v budově nadále sídlí.  Ve 40. nejvyšším patře je bar pro zaměstnance pracující ve firmách sídlících v budově a pro jejich hosty, který umožňuje nádherný panoramatický výhled na Londýn. Ve 39. poschodí je umístěna exkluzivní restaurace a ve 38. soukromé jídelny.  Zatímco většina výškových budov mívá na střeše zařízení pro výtahy, u Okurky to kvůli vyhlídkové kupoli baru na vrcholu budovy není možné, a tak dosahují hlavní výtahy v Gherkinu jen do 34. patra a pro dosažení 39. patra je potřeba přestoupit do jiného výtahu, jehož kabina není tažena svrchu, ale tlačena zespoda.  V září roku 2004 u příležitosti "Open House Day", kdy jsou zpřístupněny veřejnosti jinak nedostupné budovy, byli někteří návštěvníci nuceni čekat až pět hodin na to, aby se dostali dovnitř. To byl rekord v počtu návštěvníků v jedné budově u příležitosti "Open House Day".  Dopravní spojení - metro - Aldgate, Bank; DLR - Bank.

30 St Mary Axe je budova stojící v Londýnské City. Neformálně je známá jako Gherkin (okurka) nebo také "Swiss Re Tower", "Swiss Re Building" nebo "Swiss Re Centre", což je označení vztahující se k bývalému vlastníku budovy. Dosahuje výšky 180 m. Stavba je slavná svým tvarem, jehož autory jsou sir Norman Foster a Ken Shuttleworth.

Le 30 St Mary Axe (ou Swiss Re Building) est une construction située dans le quartier d’affaires de la City de Londres en Angleterre. En référence à sa forme, les Londoniens ont pris l'habitude de l'appeler the Gherkin (le « cornichon »).


Život.

Dětství.

Narodil se jako J. R. Cash v Kingslandu v Arkansasu manželům Rayovi a Carrie (rozené Riversové) Cashovým a vyrůstal v Dyess v Arkansasu, měl šest sourozenců.  Rodiče mu dali jméno „J.R.“, protože se prý nemohli na žádném jménu shodnout, pouze na iniciálách. Během služby u Letectva Spojených států nemohla armáda přijmout J.R. jako jméno, přijal proto jméno John R. Cash. V roce 1955 si zvolil pseudonym Johnny Cash.  Jako dítě musel pracovat na bavlníkové plantáži, která byla několikrát zatopena. Osobní a sociální problémy jeho rodiny za hospodářské krize se projevily v některých jeho písňových textech. Povodeň na farmě jej inspirovala k napsání „Five Feet High And Rising“. Roku 1944 byl jeho bratr Jack stažen kotoučem cirkulárky, se kterou pracoval, a ta ho téměř rozřízla na dvě části. Než zemřel, trpěl více než týden, během kterého měl prý zjevení andělů a nebe. Johnny si bratrovu smrt dával často za vinu a říkal, že se mu bratr zjevuje ve snech.  Už jako velmi malý začal zpívat. Byl ovlivněn především irskou muzikou z rádia, a také gospelovou muzikou.

Mládí.

Na střední škole zpíval v rozhlasové stanici KLCNV, po střední škole ve studiu nepokračoval, místo toho začal pracovat v detroitské automobilce. V roce 1950 nastoupil do armády, k bezpečnostní složce Letectva Spojených států. Seznámil se také s katoličkou Vivian Liberto, záhy však byl armádou povolán do německého Landsbergu, kde měl za úkol dekódovat ruské vysílání z Morseovy abecedy. S Vivian si tak mohl jen dopisovat.  Po návratu z Německa, v roce 1954 se Johnny a Vivian vzali. Měli spolu čtyři dcery: Rosanne (1955), Kathleen (1956), Cindy (1959) a Taru (1961).

Počátek kariéry.

Poté, co se Johnn Cash s manželkou Vivian roku 1954 přestěhoval do Memphisu v Tennessee, živil se jako podomní obchodník. Po večerech však začal hrát spolu se skupinou "The Tennessee Two" (později přejmenovanou na The Tennessee Three). V roce 1955 vydal producent Sam Phillips v Sun Records jeho první nahrávky „Hey Porter“ a „Cry, Cry, Cry“, které se setkaly s takovým úspěchem, že se Cash mohl začít naplno věnovat kariéře zpěváka.  Nahrávka „Folsom Prison Blues“ se umístila mezi Top 5 v country hitparádě, a jeho velký hit „I Walk the Line“ dosáhl v roce 1956 prvního místa v žebříčku country. Roku 1957 následovala píseň „Home of the Blues“. Cashova kariéra začala strmě růst. Ještě téhož roku se stal prvním umělcem Sun Records, který nahrál dlouhohrající desku, vystupoval v Grand Ole Opry, show Eda Sullivana i v Carnegie Hall. V roce 1958 opustil malou nahrávací společnost Sun a uzavřel lukrativní smlouvu s Columbia Records, která mu za podpis slíbila 50 000 dolarů. Tam se také jeho singl „Don't Take Your Guns to Town“ stal jedním z jeho dalších hitů.  Na počátku šedesátých let koncertoval s Carter Family, v níž byly také Anita, June a Helen Carterovy.

Image desperáta.

S jeho stoupající popularitou v šedesátých letech začaly i jeho problémy s drogami. Propadl alkoholu a stal se závislý na amfetaminech a barbiturátech. Krátce sdílel byt s Waylonem Jenningsem, který byl na amfetaminech silně závislý. Během koncertování užíval stimulanty, aby vydržel vzhůru. Drogy měly negativní dopad na jeho chování. Často byl nervózní a reagoval nevypočitatelně. Sám později přiznal, že vyzkoušel snad každou drogu.  Vzrůstající závislost zatím ale nepoznamenala Cashovu tvořivost. Jeho provedení hitu „Ring of Fire“ dosáhlo úspěchu jak v country žebříčcích, tak i v popových hitparádách.  Roku 1965 v Los Padres National Forest v Kalifornii začalo jeho auto hořet od přehřátého ložiska, což způsobilo lesní požár. Když se soudce Cashe ptal, proč požár způsobil, odpověděl: „Já to nebyl, ale moje auto, to je mrtvé, takže ho vyslechnout nemůžete.“ Požár zachvátil 2,06 km, zničil porost na třech horách a zabil 49 z 53 hnízdících ohrožených kondorů. Cash na to reagoval: „Nestarám se o vaše zatracený žlutý káňata.“ Měl nejprve zaplatit 125 127 dolarů, ale nakonec musel zaplatit jen 82 001 dolarů.  I přes občasné problémy se zákonem a image desperáta Cash nikdy nebyl odsouzen k odnětí svobody. Sedmkrát byl sice zadržen, ale vždy byl internován nejdéle na jednu noc. Roku 1965 byl dokonce v El Pasu v Texasu zadržen protidrogovým oddílem. Ten ho podezíral z pašování heroinu z Mexika. Policie nalezla v jeho kytarovém pouzdře narkotika, ale jednalo se pouze o léky na předpis, nikoli o nepovolené drogy. Cash nakonec vyvázl s podmínkou. Téhož roku byl jedné noci zadržen v Starkville v Mississippi za vniknutí na cizí pozemek, kde chtěl trhat květiny.  V polovině šedesátých let vydal několik konceptuálních alb jako "Bitter Tears" (1964) a "Ballads of the True West" (1965), zároveň ale jeho drogová závislost dosáhla vrcholu, což vedlo k rušení některých koncertů, ale také k rozvodu s jeho první ženou v roce 1967.

June Carterová.

Cash koncertoval již dříve s Carter Family, v roce 1967 pak s June Carterovou nazpíval duet „Jackson“, ten byl oceněn cenou Grammy.  Cash skončil s užíváním drog v roce 1968 po spirituálním prožitku v Nickajack Cave, velkém, polozatopeném jeskynním komplexu v okrese Marion v Tennessee. June, matka Maybelle a otec Ezra Carterovi se odstěhovali na měsíc na jeho sídlo, aby mu pomohli bojovat se závislostí. 22. ledna Johnny požádal June na pódiu o ruku, ta souhlasila a 1. března byli oddáni. Cash také obnovil svoji víru v malé evangelikální církvi Evangel Tempel.

Folsom Prison Blues a koncerty pro vězně.

Na konci šedesátých let Cash začal koncertovat ve věznicích, tyto koncerty byly zaznamenány na živých albech "At Folsom Prison" (1968) a "At San Quentin" (1969). Nahrávka ze San Quentin obsahuje hit „A Boy Named Sue“ od Shela Silversteina. Kromě věznic v USA navštívil Cash roku 1972 vězení v Österåker ve Švédsku. V roce 1973 byl vydán záznam "På Österåker" ("V Österåker"), mezi písněmi zde Cash mluví švédsky.

Muž v černém.

V letech 1969 až 1971, měl Cash svůj televizní pořad "The Johnny Cash Show" na stanici ABC. Každý díl otevírali The Statler Brothers, nedílnou součástí byla také Carter Family a Carl Perkins. Jeho hosty byli například Neil Young, Louis Armstrong, James Taylor, Ray Charles, Eric Clapton nebo Bob Dylan. Dylana poznal Cash v polovině šedesátých let a později se stali přáteli a nazpívali spolu duet na Dylanově countryovém albu "Nashville Skyline". Dalším umělcem, kterému "The Johnny Cash Show" pomohla v kariéře, byl začínající textař Kris Kristofferson. Cash odmítl změnit text Kristoffersonovy písně "Sunday Mornin' Comin' Down", jak to po něm chtělo vedení televize kvůli narážce na marihuanu.  Prolínání rock and rollu, rocku, folku, country a soulu, ke kterému v show docházelo, významně ovlivnilo další vývoj populární hudby.  V roce 1976 zazněl v jeho písni "One Piece at a Time" poprvé termín Psychobilly, pozdější název žánru hudby.  V roce 1971 vysvětlil v písni "Man in Black" ("Muž v černém"), proč pořád nosí pro něj typické černé oblečení: <poem>  </poem>  Cash a jeho kapela původně nosili černou, protože to byla jediná shodná barva, kterou měly jejich kostýmy. Z počátku kariéry nosil i barevné oblečení, ale černou si oblíbil jak na pódiu, tak i mimo něj. Kromě politických důvodů byla černá vždy jeho oblíbenou barvou. Tmavé uniformy jsou dodnes mezi americkými námořníky, jejichž košile, kravata a kalhoty jsou úplně černé, známy jako „Johnny Cashes“.  V polovině sedmdesátých let začala Cashova popularita upadat, přesto se prodalo 1,3 milionů kusů jeho první autobiografie nazvané "Man in Black", která vyšla roku 1975. Druhá autobiografie s názvem "Cash: The Autobiography" vyšla v roce 1997.  Jeho přátelství s kazatelem Billy Grahamem vedlo ke spolupráci na filmu o životě Ježíše Krista "The Gospel Road". Cash byl spolutvůrcem textu a také vypravěčem. V průběhu sedmdesátých let se také objevoval například v každoročním vánočním speciálu stanice CBS. Zahrál si v seriálu "Columbo" (epizoda Labutí píseň) a se svou ženou se objevil i v jednom z dílů seriálu "Little House on the Prairie". V miniseriálu "North and South" si zase zahrál bojovníka proti otroctví Johna Browna.  Cash se přátelil se všemi prezidenty Spojených států, počínaje Richardem Nixonem, a zvláště pak s Jimmy Carterem. Nixonem byl roce 1972 pozván do Bílého domu. Prezidentská kancelář požadovala, aby zahrál "Okie from Muskogee" (původně satirickou píseň Merle Haggarda o lidech opovrhujících těmi, kteří berou drogy a protestují proti válce) a "Welfare Cadillac" (píseň zpochybňující poctivost příjemců sociálních dávek). Cash ale politické objednávce nevyhověl a zahrál "The Ballad of Ira Hayes" (o domorodém veteránovi z druhé světové války, který byl po válce v Arizoně špatně přijat), "What is Truth?" a "Man in Black". Podle něj nebyly za odmítnutím Nixonových písní politické důvody, ale fakt, že písně neznal a nedokázal by je nacvičit.

Highwayman.

Přestože v osmdesátých letech jeho nahrávky nedosahovaly takové popularity, stal se nejmladším členem Country Music Hall of Fame. V polovině osmdesátých let koncertoval s Waylonem Jeningsem, Willie Nelsonem, a Krisem Kristoffersonem jako skupina The Highwaymen. Z této doby pocházejí dvě hitová alba ("Highwayman" a "Highwayman 2").  Cash se objevil v několika televizních filmech. V roce 1981, to byl "The Pride of Jesse Hallam" zabývající se negramotností dospělých. V roce 1983 se objevil jako šerif v "Murder In Coweta County" spolu s Andy Griffithem – film byl natočen podle skutečného kriminálního případu.  Krátce se znovu stal závislým na lécích, což způsobily léky proti bolesti, které bral, když ho v roce 1983 na jeho farmě kopl pštros a vážně ho zranil.  Cash nebyl spokojen s marketingem Columbia Records, proto nazpíval záměrně „příšernou“ píseň „Chicken in Black“ o slepici, které je implantován mozek Johnnyho Cashe a začne zpívat jeho písně, a Cash naproti tomu dostane mozek bankovního lupiče a s kytarou přepadá banky. Píseň se paradoxně stala komerčně úspěšnější než jeho ostatní tehdejší písně. Nakonec u Columbia Records skončil a vrátil se do Sun Studios.  V roce 1986, po návratu do Sun Studios v Memphisu, se spojil s Royem Orbinsonem, Jerry Lee Lewisem a Carlem Perkinsem, aby vytvořil album "Class of '55".  Téhož roku vydal svůj jediný román "Man in White", knihu o apoštolu Pavlovi. V roce 1988 navštívil v nemocnici Waylona Jenningse, zotavujícího se tam z infarktu. Jennings mu navrhl, aby se nechal také vyšetřit. Doktor mu po vyšetření doporučil bypass. Po operaci odmítal jakékoli léky proti bolesti v obavě, že se stane znovu závislým. Během operace měl zážitek blízké smrti – říkal, že měl tak krásnou vizi nebe, že byl naštvaný, když se probudil živý.  Roku 1990 namluvil "Johnny Cash Reads The Complete New Testament" ("Johnny Cash čte Úplný Nový zákon").

American Recordings.

Když Cash odešel od Columbia Records, měl mezi lety 1987 a 1991 smlouvu s Mercury Records. V roce 1991 zpíval vedoucí vokály pro křesťanskou punkovou skupinu One Bad Pig v cover verzi jeho písně „Man in Black“ na albu "I Scream Sunday" a stal se čestným členem skupiny, ale jeho comeback přišel v devadesátých letech. Tehdy se stal populární také mezi mladšími posluchači, kteří se o country nezajímali, když se v roce 1993 objevil v „The Wanderer“, písni z alba "Zooropa" irské rockové skupiny U2.  Stárnoucího zpěváka, který nebyl u žádné nahrávací společnosti, kontaktoval producent Rick Rubin (Danzig, Slayer nebo Beastie Boys) a nabídl mu smlouvu se svou společností American Recordings. V roce 1994 nahrál Cash ve svém obývacím pokoji pod Rubinovým vedením album "American Recordings" za doprovodu své kytary. Album obsahovalo coververze soudobých umělců vybraných Rubinem (mj. Glenna Danziga nebo Toma Waitse) a setkalo se s příznivou kritikou i komerčním úspěchem. Cash za ně získal Grammy za nejlepší soudobé folkové album (Grammy Award for Best Contemporary Folk Album). Roku 1996 na úspěch nahrávky "American Recordings" navázal albem "Unchained", kde ho doprovázeli Tom Petty and the Heartbreakers. Album získalo Grammy za nejlepší country album.  Cash se objevil se svou ženou v několika seriálech – například "Doktorka Quinnová". Propůjčil svůj hlas také mluvícímu kojotovi v 9. dílu 8. řady seriálu Simpsonovi (Homerova mystická cesta). V roce 1997 vydal také další autobiografii "Cash: The Autobiography".

Stáří a smrt.

V roce 1997 těžce onemocněl, jeho zdravotní potíže byly způsobeny cukrovkou. Z důvodu nemoci musel redukovat vystoupení. V roce 1998 dostal zápal plic a byl hospitalizován. Nemoc výrazně ovlivnila jeho poslední alba "" (2000) a "" (2002), která mají temnější nádech než první dvě alba u American Recordings. Video k písni „Hurt“ z alba "American IV", coververze písně Trenta Reznora z Nine Inch Nails, bývá označováno za Cashův epitaf. V písni se dívá zpět za svým životem a vyjadřuje pocity lítosti.  Cashova žena June Carter Cash zemřela 15. května 2003 ve věku sedmdesát tři let. June manželovi řekla, ať pokračuje v práci, a tak i nadále koncertoval. Na posledním koncertě se objevil 5. července 2003.  Johnny Cash zemřel méně než čtyři měsíce po své ženě, 12. září 2003, v nemocnici Baptist Hospital v Nashvillu v Tennessee, následkem těžkých komplikací cukrovky. Byl pochován vedle svojí ženy v Hendersonville v Tennessee.  24. května 2005 zemřela Vivian Libertová, Cashova první žena, při operaci rakoviny plic.  V lednu 2006 byl Cashův dům u jezera v Hendersonville v Tennessee prodán zpěvákovi skupiny Bee Gees Barry Gibbovi a jeho ženě Lindě za cenu 2,3 milionu dolarů, dům ale 10. dubna 2007 shořel.  4. července 2006 vyšlo album "", na kterém se objevily písně nahrané těsně před Cashovou smrtí. Posmrtně vydané album se dostalo na vrchol hitparády Billboard Top 200. Zájem o hudbu zesnulého zpěváka se pokusili využít hudebníci v čele s raperem Snoop Doggem, když v roce 2009 vydali album remixů "Johnny Cash Remixed", to ale u kritiky propadlo. Vydání alba "", poslední desky ze série American Recordings, naplánoval Rick Rubin na konec února 2010.

Cashův význam a pocty.

Podle mnoha hudebních kritiků se stal jedním z nejvýznamnějších amerických zpěváků dvacátého století, v žebříčku časopisu Rolling Stone "100 Greatest Artists of All Time" se umístil na 31. místě. V žebříčku "The RS 500 Greatest Songs of All Time" se umístilo hned několik Cashových písní, v první stovce to byly „I Walk the Line“ (30.) a „Ring of Fire“ (87.). V roce 2004 byl o jeho životě natočen film "Walk the Line", ve kterém ho ztvárnil herec Joaquin Phoenix.  Cash je několikanásobným držitelem Grammy. Tuto cenu získal mimo jiné za celoživotní dílo, v kategorii country pak sbíral ceny za nejlepší písně, alba i nejlepší mužský hlas. Poslední Grammy mu získal posmrtně vydaný videoklip k písni „God's Gonna Cut You Down“.  Má hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy.

Johnny Cash v Praze.

Tuto legendu si mohli na čtyřech koncertech během dvou dnů poslechnout i čeští fanoušci v roce 1978. Koncerty (pořádané agenturou Pragokoncert) se konaly v tehdejší Sportovní hale v Holešovicích, Cashe doprovázela jeho kapela "Trojka z Tennessee" (The Tennessee Three) i jeho žena June Carter Cash. Komentář obstaral Pavel Bobek. Z jednoho z koncertů vznikl i záznam, odvysílaný nedlouho poté v Československé televizi pod názvem "Johnny Cash v Praze" (režie: Ivo Paukert).

J. R. Cash (26. února 1932 Kingsland, Arkansas – 12. září 2003 Nashville) byl americký zpěvák, kytarista a skladatel. Proslul především díky country, ale svým rozsahem patřil i do dalších žánrů. Podle mnoha hudebních kritiků se stal jedním z nejvýznamnějších amerických zpěváků dvacátého století.

Johnny Cash (né J. R. Cash le à Kingsland dans l'Arkansas, et mort le à Nashville, dans le Tennessee) est un chanteur, acteur, guitariste et auteur-compositeur de musique country américain. Il a également pratiqué les styles rock 'n' roll, rockabilly, blues, folk ou encore gospel.


Charakteristika dómu.

Dóm je největší samostatně zastřešenou stavbou světa. Z vnějšku vypadá jako velký bílý kupolovitý stan s dvanácti 95 m vysokými žlutými podpěrnými sloupy. Průměr kruhové stavby je 365 m. Je snadno viditelný na leteckých snímcích Londýna. Tvarem připomíná dóm postavený pro Britský festival roku 1951. Architektem stavby byl Richard Rogers.  Stavbu řídil Buro Happold. Materiál střechy je tkanina ze sklenených vláken potažená teflonem (PTFE). Hmotnost vlastní střechy je menší než hmotnost vzduchu uzavřeného její konstrukcí a ve středu budovy Millennium Dome se střecha vypíná do výšky 50 m. Její plocha je přerušena otvorem, kterým vede ventilace z Blackwallského tunelu.  Projekt, v jehož rámci byl postaven Millenium Dome, zahrnoval i regeneraci Greenwichského poloostrova. Půda zde byla původně kontaminována toxickými kaly z plynárny, která zde působila v letech 1889 až 1985. Vyčištění pozemků mělo vytvořit prostor pro expanzi v jinak přeplněném městě. Projekt vyčištění a rekultivace má pokračovat v dalších málo obydlených oblastech východního Londýna v rozvojové oblasti v okolí Temže, označované "Thames Gateway".

Historie.

Původním záměrem konzervativní vlády Johna Mayora byla výstavba haly k oslavě příchodu nového milénia v rozsahu původního dómu postaveného u příležitosti Britského festivalu. Po volbách roku 1997 se k moci dostala labouristická strana vedená Tony Blairem a ta rozhodla o tom, že dóm bude mít výrazně větší rozměry než bylo původně plánováno.  V průběhu roku 2000 byl dóm přístupný veřejnosti a konalo se zde mnoho výstav a jiných přitažlivých akcí. Hlavním problémem provozování dómu bylo vytvoření zajímavých a atraktivních výstav v tak obrovském prostoru. Interiér byl rozdělen do několika zón – tělo, práce, vzdělání, peníze, hry, cesty, podobizna, živý ostrov, řeč, věrnost, dům, odpočinek, mysl a sdílený prostor. Na hlavním pódiu bylo 999krát předváděno akrobatické představení doprovázené hudbou Petera Gabriela. V průběhu roku byl v odděleném kině promítán film vyrobený speciálně pro tuto příležitost.  Projekt byl tiskem často označován jako krach. Organizátoři v průběhu roku 2000 požadovali další finance na provoz dómu. Ke změně nepomohly ani časté personální změny ve vedení. Během prvního roku dóm navštívilo asi 6,5 miliónů návštěvníků, o něco málo více než Britský festival v roce 1951, který se konal od května do září, s počtem 6 miliónů návštěvníků.  V období 2001 až 2007 byl dóm běžně uzavřen. V prosinci 2001 se objevily návrhy na výstavbu sportovišť a zábavních center v dómu ale nebyly realizovány. V prosinci 2003 byl dóm krátce otevřen pro "Winter Wonderland 2003". V průběhu vánočních svátků byl dóm využit jako útočiště pro bezdomovce. V souvislosti s konáním Letních olympijských her 2012 byl dóm rekonstruován na multifunkční arénu (O Arena) a v době her má být využit pro soutěže ve sportovní gymnastice a finálová utkání v basketbale.  Dopravní spojení – metro – stanice North Greenwich.

Millennium Dome je obrovský kupolovitý dóm na Greenwichském poloostrově v oblasti Docklands v londýnském obvodu Tower Hamlets ve východním Londýně. V květnu 2005 byl zveřejněn úmysl společnosti "O2" financovat provoz tohoto dómu, následně došlo ke změně názvu celého zábavního centra na O, jehož součástí je také O Arena.

Le Dôme du Millénaire, en anglais Millennium Dome, également appelé Arena depuis 2007, est un stade couvert, situé à Greenwich, sur la ligne du méridien sur une boucle de la Tamise, créé par l'architecte Richard Rogers pour célébrer le nouveau millénaire en 2000, en même temps que la "Millennium Wheel", basée en face de Westminster à Londres.


Klubová kariéra.

Ajax Amsterdam.

Ačkoli se narodil v Utrechtu, fotbalovou kariéru od útlého dětství budoval v Ajaxu Amsterdam. Zlom ve Sneijderově kariéře znamenala sezona 2002/03, když si zahrál čtvrtfinále Ligy mistrů proti AC Milán a nastoupil ke své reprezentační premiéře.  V sezoně 2003/04 vstřelil devět gólů v 30 utkáních a přispěl tak Ajaxu k opětovnému získání titulu mistra Nizozemska. V sezoně 2004/05 rozhodl finále nizozemského superpoháru, když vstřelil vítězný gól, díky němuž Ajax porazil FC Utrecht.

Real Madrid.

V letním přestupním termínu 2007 poprvé v kariéře změnil klub, když za 24 mil. € přestoupil do španělského velkoklubu Real Madrid.

Inter Milán.

O dva roky později si ho vyhlédl italský popřední klub Inter Milán za 17 mil. €, v jehož dresu v sezoně 2009/10 získal titul v Serii A, ligový pohár a vyhrál Ligu mistrů. V Interu ho vedl portugalský trenér José Mourinho a po jeho odchodu Španěl Rafael Benítez.

Galatasaray Istanbul.

Ke konci angažmá v Interu prohlásil, že už nepatří mezi nejlepší hráče světa a přestoupil do tureckého velkoklubu z Istanbulu Galatasaray SK.. Za Galatasaray odehrál 4 sezony, ve kterých se na hřišti objevil ve 122 zápasech a vstřelil 35 gólů.  Italský trenér Andrea Stramaccioni se v létě 2017 v rozhovoru zmínil, že Sneijdera chtěl do Sparty Praha. Z jednání však sešlo.

OGC Nice.

V létě roku 2017 přešel jako volný hráč do francouzského prvoligového týmu OGC Nice.

Al-Gharafa SC.

V lednu 2018 odešel Sneijder do katarského celku Al-Gharafa SC, se kterým podepsal kontrakt do léta 2019.

Reprezentační kariéra.

Poprvé nastoupil za reprezentaci do 21 let dne 28. března 2003 proti České republice.  Za seniorský národní tým Nizozemska si zahrál poprvé o měsíc později, a to dne 30. dubna 2003 v přátelském zápase v Eindhovenu proti Portugalsku (remíza 1:1). S nizozemskou reprezentací se zúčastnil i Mistrovství světa ve fotbale 2010, kde ve finále proti Španělsku Nizozemsko prohrálo 0:1.

EURO 2012.

Mistrovství Evropy 2012 v Polsku a na Ukrajině se Nizozemsku vůbec nezdařilo. Ačkoli bylo po suvérénní kvalifikaci považováno za jednoho z největších favoritů, prohrálo v základní skupině B všechny tři zápasy (v tzv. „skupině smrti“ postupně 0:1 s Dánskem, 1:2 s Německem a 1:2 s Portugalskem) a skončilo na posledním místě. Sneijder odehrál všechny tři zápasy v základní sestavě.

MS 2014.

Trenér Louis van Gaal jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Nizozemsko šlo do vyřazovací fáze s devíti body z prvního místa. V osmifinále proti Mexiku (výhra 2:1) zařídil střelou z vápna v 88. minutě vyrovnání na 1:1. Ve čtvrtfinále s Kostarikou (0:0, 4:3 na penalty) proměnil stejně jako jeho tři spoluhráči v závěrečném penaltovém rozstřelu svůj pokus a Nizozemsko postoupilo mezi čtyři nejlepší celky turnaje. V semifinále s Argentinou po výsledku 0:0 šel také kopat penaltu a tentokrát ji neproměnil. Nizozemci v rozstřelu podlehli 2:4 a šli do boje o bronzové medaile proti Brazílii, který vyhráli 3:0.

Wesley Benjamin Sneijder (* 9. června 1984 Utrecht, Nizozemsko) je bývalý nizozemský fotbalový záložník a reprezentant. V roce 2004 získal "Cenu Johana Cruijffa" (Johan Cruijff Prijs), která se v Nizozemsku každoročně uděluje nejlepším mladým hráčům do 21 let.

Wesley Sneijder, né le à Utrecht, est un footballeur international néerlandais qui évolue comme milieu de terrain. Sa qualité de passe et ses frappes puissantes font de lui un joueur essentiel en club et en sélection.