Biologický základ lidských dovedností.

Jedno možné vysvětlení paradoxu, které nabídl Moravec, je založeno na evoluci. Všechny lidské dovednosti jsou implementovány biologicky pomocí mechanismů vytvořených procesem přirozeného výběru. Při jejich vývoji má přirozený výběr tendenci zachovávat dosažená vylepšení a optimalizace. Čím starší je dovednost, tím déle ji přirozený výběr mohl vylepšovat. Abstraktní myšlení se rozvinulo teprve nedávno, a proto bychom neměli očekávat, že jeho implementace bude zvláště účinná.  Jak Moravec píše:  Kompaktní způsob, jak vyjádřit tento argument, by byl:  Některé příklady dovedností, které se vyvíjely po miliony let: rozpoznávání tváří, pohyb prostorem, posuzování motivace lidí, chytání míče, rozpoznávání hlasu, stanovení si vhodných cílů, věnování pozornosti zajímavým věcem; cokoli kolem vnímání, pozornosti, vizualizace, motoriky, sociálních schopností atd.  Několik příkladů dovedností, které se objevily nedávno: matematika, strojírenství, deskové hry, logika a vědecké myšlení. Jsou pro nás obtížné, protože nepatří k tomu, k čemu se vyvinula naše těla a mozky. Jedná se o dovednosti a techniky, které byly získány nedávno, v historické době, a mohly být zdokonalovány nanejvýš několik tisíc let, a to většinou vývojem kultury.

Zkušenost z dějin umělé inteligence.

V počátečních dnech výzkumu umělé inteligence přední vědci často předpovídali, že budou schopni vytvořit myslící stroje během pouhých několika desetiletí. Jejich optimismus pramenil částečně ze skutečnosti, že byli úspěšní při psaní programů, které používaly logiku, řešily problémy algebry a geometrie a hrály hry jako dáma a šachy. Logika a algebra jsou pro lidi obtížné a jsou považovány za známku inteligence. Mnoho významných vědců předpokládalo, že po (téměř) vyřešení „obtížných“ problémů budou „snadné“ problémy vidění a obyčejného lidského rozumu brzy následovat. Mýlili se, a jedním z důvodů je to, že tyto problémy nejsou vůbec snadné, ale neuvěřitelně obtížné. Skutečnost, že vyřešili problémy logiky a algebry, byla zavádějící, protože tyto problémy jsou pro stroje velmi snadné.  Rodney Brooks vysvětluje, že v počátcích výzkumu umělé inteligence byla inteligence „nejlépe charakterizována věcmi, které vysoce vzdělaní mužští vědci považovali za náročné“, jako jsou šachy, symbolická integrace, dokazování matematických vět a řešení komplikovaných algebraických problémů. „Věci, které by dokázaly bez námahy dělat děti ve věku čtyř nebo pěti let, jako například zrakem rozlišit šálek kávy a židli, chodit po dvou nohách nebo najít cestu z ložnice do obývacího pokoje, se nepovažovaly za aktivity vyžadující inteligenci.“  To by vedlo Brookse k novému zacílení výzkumu umělé inteligence a robotiky. Rozhodl se postavit inteligentní stroje, které by „neměly žádné zabudované poznání. Prostě by jen vnímaly a jednaly. To je vše, co bych postavil, a úplně vynechal to, co se tradičně považovalo za "inteligenci" umělé inteligence.“ Tento nový směr, který nazval „Nouvelle AI“, měl velký vliv na výzkum robotiky a AI.  Lingvista a kognitivní vědec Steven Pinker to považuje za hlavní lekci odhalenou výzkumníky AI. Ve své knize "The Language Instinct z roku" 1994 napsal:

Moravcův paradox je pozorování vědců z oblasti umělé inteligence a robotiky, podle něhož v rozporu s očekáváním vyžaduje rozumové uvažování (které je pro lidi relativně náročné) jen poměrně málo výpočetní síly, ale senzomotorické dovednosti (pro lidí poměrně snadné) vyžadují obrovské výpočetní zdroje. Princip formulovali Hans Moravec, Rodney Brooks, Marvin Minsky a další v 80. letech. Jak Moravec píše „je poměrně snadné přimět počítače, aby na úrovni dospělého člověka zvládly inteligenční testy nebo hraní dámy, ale pokud jde o vnímání a mobilitu, je obtížné nebo nemožné jim dát dovednosti ročního dítěte“.

Le paradoxe de Moravec peut se résumer à l'idée que « le plus difficile en robotique est souvent ce qui est le plus facile pour l'homme ». Révélé par des chercheurs en intelligence artificielle et en robotique, notamment Hans Moravec, Rodney Brooks et Marvin Minsky, ce paradoxe indique que le raisonnement de haut niveau est beaucoup plus facile à reproduire et simuler par un programme informatique que les aptitudes sensorimotrices humaines. Ceci peut sembler contre-intuitif du fait qu'un humain ne ressent pas de difficulté particulière à effectuer des tâches relevant de cette dernière catégorie, contrairement à la première.


Kariéra.

Čchen pochází z prefektury Ta-sing-an-ling v čínské provincii Chej-lung-ťiang. V roce 2007 vystudoval právo na Chej-lung-ťiangské univerzitě. Advokátní zkoušku složil v roce 2014 a začal praktikovat v Pekingu. Do té doby vystřídal několik zaměstnání, včetně policejního zpravodajce nebo televizního hlasatele. V roce 2018 si založil účet na sociální síti Douyin (TikTok v Číně), kam nahrával videa s právní tematikou. Během protestů v Hongkongu v roce 2019 zveřejnil na platformě Weibo (čínské obdobě Twitteru) záběry z demonstrací na podporu i namířených proti vládě v Pekingu, které měly dokázat, že demonstranti nejsou jen výtržníci. Čchen Čchiou-š' byl donucen vrátit se zpět do pevninské Číny a všechny jeho účty na čínských sociálních médiích byly odstraněny.

Epidemie ve Wu-chanu.

Čchen přijel z vlastní iniciativy 24. ledna 2020 vlakem do Wu-chanu, kde o měsíc dříve začala epidemie koronaviru SARS-CoV-2, a kde byla spolu s dalšími městy provincie Chu-pej vyhlášena 23. ledna karanténa. Na svých účtech na YouTube a Twitteru sdílel fotografie a videa z místních ulic a nemocnic a vlogy, ve kterých popisoval situaci ve městě a rychle získal statisíce sledujících. V rozhovoru pro "Quartz" Čchen uvedl, že v obavách ze zadržení a nucené deaktivace účtů předal přihlašovací údaje známým v zahraničí s instrukcemi, aby změnili hesla, pokud se jim přestane ozývat. Poslední kontakt s přáteli či rodinou navázal 6. února. Podle jeho známéno Sü Siao-tunga byl umístěn do nedobrovolné karantény po dobu 14 dní, ačkoliv nevykazoval známky nakažení a byl mu zabaven mobilní telefon.  Kromě Čchena o několik dní později zmizel další amatérský novinář – prodavač oděvů z Wu-chanu Fang Pin. Fang původně nahrával na YouTube videa o tradičním čínském ošacení, po vypuknutí epidemie ale začal podávat reportáže z ulic města. Ve svém posledním videu vyzýval 9. února obyvatele Číny k odporu a předání moci do rukou lidu. Podle lidskoprávní organizace "Chinese Human Rights Defenders" bylo v Číně potrestáno za údajné šíření fám ohledně epidemie 350 lidí. Čchen se, jako stále pohřešovaný, objevil na prvním místě březnového seznamu 10 nejzávažnějších případů ohrožujících svobodu tisku sestavovaného iniciativou "One Free Press Coalition", která sjednocuje vydavatelství a tiskové agentury.

Čchen Čchiou-š' (; * září 1985 prefektura Ta-sing-an-ling, Chej-lung-ťiang) je čínský právník, aktivista a amatérský novinář, který během epidemie koronaviru na přelomu ledna a února 2020 podával na internetu zprávy z karanténou uzavřeného města Wu-chan.

Chen Qiushi () né le, est un avocat, journaliste citoyen et lanceur d'alerte chinois, devenu très populaire en couvrant sur le terrain les manifestations de 2019-2020 à Hong Kong ainsi que le début de la pandémie de Covid-19. Critique du gouvernement chinois, il est arrêté par les autorités au motif d'une mise en quarantaine forcée dans le cadre de la lutte contre le Covid-19. Il est disparu depuis son arrestation le ().


Výsledky v sezóně 2020.

Předsezónní testování.

Hned první den testů ujel Sainz 161 kol a dosáhl 6. nejrychlejší čas. Během dne se soustředil na závodní simulace a zastávky v boxech. Závodní ředitel Andrea Stella uvedl, že se jedná o nejlepší první den testů za dlouhou dobu. Tým prošel svůj program bez problému podle plánu a vůz reagoval dle očekávání. Druhý den testů převzal řízení Norris, který si pochvaloval především podobné chování vozu jako MCL34. Ráno se tým věnoval aerodynamickým měřením, poté testování různých dílů, dlouhým jízdám, nastavením vozu a na závěr zkouškám spolehlivosti. V rámci dne ujel Norris celkem 137 kol a připsal si desátý čas. Poslední den prvních testů si oba jezdci rozdělili. Během dopoledne ujel Sainz celkem 76 kol a připsal si jedenáctý čas dne, zatímco Norris převzal řízení odpoledne a v rámci 49 kol se mu podařilo dosáhnout pouze na čtrnáctou příčku. Seidl na závěr testu zhodnotil, že tým splnil všechny body programu. Zároveň znovu pochválil spolehlivost, které tým dosáhl. Výkonnost monopostu dle něj odpovídá očekávání.  Další týden testování se nesl v podobném duchu. První den byl soustředěn na testování aerodynamiky nových dílů, na kterém se podíleli oba jezdci. Dohromady ujeli 103 kol a připsali si dvanáctý (Sainz) a sedmnáctý (Norris) čas. Další den převzal vůz Norris, jehož program se skládal z mnoha krátkých jízd a závodní simulace, během kterého ujel 113 kol a připsal si pátý nejrychlejší čas dne. Poslední den testů před prvním závodem ujel Sainz 163 kol a dosáhl na osmý nejrychlejší čas dne. Andreas Saidl druhý test ohodnotil jako úspěch. Tým přivezl zlepšení, která fungovala dle očekávání. Proměnlivé počasí během testů pak umožnilo testovat nový monopost v různých podmínkách. Dále znovu pochválil vysokou spolehlivost, která umožnila projít celý testovací program. Uvedl nicméně, že ostatní týmy jsou výkonnostně velmi blízko což povede na velmi těsnou a napínavou bitvu během sezóny.  Prohlášení o spolehlivosti potvrzuje i zhodnocení obou testů. Během nich ujel McLaren celkem 3733 km. Průměrně tedy dokázal urazit přes 622 km/133 kol denně. Pro srovnání, průměrný denní nájezd loňského vozu MCL34 během předsezónních testů byl 508 km. McLaren dokázal ujet třetí nejdelší vzdálenost po Mercedesu a Ferrari. Ke spolehlivosti také pomohl dodavatel motorů Renault, který neměl během testů jediný problém se spolehlivostí nejen ve vozech McLaren, ale i ve svém továrním týmu.

Úvodní závody.

Tým se podle plánu dostavil na okruh v Melbourne, ale rozhodl se ze závodu stáhnout poté, co bylo u jednoho z členů týmu potvrzeno onemocnění COVID-19. Toto rozhodnutí nakonec vedlo ke zrušení závodu těsně před začátkem prvního tréninku.

Umístění v sezóně 2020.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou zajetí nejrychlejšího kola v závodě

McLaren MCL35 je vůz formule 1 týmu McLaren Renault Formula 1 Team určený pro sezónu 2020. Díky stálosti pravidel mohl být vůz založen na úspěšném monopostu MCL34. Hlavní změny se nachází v zadní části vozu, která napodobuje trend velmi úzkých bočnic a chlazení. Tyto změny bylo možné provést až na novém voze, neboť si vynutily přepracování uložení motoru a převodovky. Zajímavou změnou je přechod na matnou barvu pro snížení hmotnosti. Jezdeckou sestavu tvoří Carlos Sainz Jr. a Lando Norris.

La McLaren MCL35 est la monoplace de Formule 1 engagée par l'écurie McLaren Racing dans le cadre du championnat du monde de Formule 1 2020 et pilotée par l'Espagnol Carlos Sainz Jr. et le Britannique Lando Norris.


Historie.

V roce 1892 odkoupila společnost Hotchkiss patent na vzduchem chlazený kulomet fungující na systému odběru plynů z hlavně od Adolfa Odkolka. Odkolkův kulomet nefungoval spolehlivě a tak musel být upraven konstruktéry Laurencem Benétem a Henrym Meriém. Na základě jejich spolupráce vznikl kulomet Hotchkiss Mle 1897 a posléze jeho mírně vylepšená verze 1900, která byla ihned nabídnuta mnoha armádám světa. Společnost Hotchkiss měla úspěch s prodejem Mle 1900 celosvětově, ale doma tak úspěšná nebyla. Francie nakoupila jen 500 ks kulometů Mle 1900 pro jednotky v zámořských koloniích a domácí armádu nechala vyzbrojit kulometem Puteaux Mle 1905 a následně jeho přepracovanou verzí St. Étienne Mle 1907. Kulomet St. Étienne zdaleka nedosahoval kvalit kulometů Hotchkiss, ale dostal přednost protože jej vyráběla státem vlastněná zbrojovka "Manufacture d'armes de Saint-Étienne" (MAS). Po vypuknutí 1. světové války potřebovala francouzská armáda více kulometů. Státní zbrojovka MAS jich ale nebyla schopná produkovat dostatek. Francouzská armáda se tak rozhodla přijmout do výzbroje kulomet zbrojovky Hotchkiss Mle 1900 s menšími úpravami, vznikla tak verze "Mitrailleuse Automatique modèle 1914". Nejvýraznějšími změnami na verzi Mle 1914 bylo nahrazení ramenní opěrky rukojetí ve tvaru "D" a změna systému uchycení hlavně. Kulomety Hotchkiss a St. Étienne Mle 1907 mohly používat stejný podstavec nazývaný Omnibus. Po zavedení Hotchkiss Mle 1914 se potvrdilo, že tato konstrukčně jednodušší zbraň je podstatně méně poruchová, a kulomet společnosti Hotchkiss tak pozvolna začal vytlačovat z předních linií St. Étienne Mle 1907, až v roce 1917 došlo zastavení výroby St. Étienne Mle 1907.

Popis.

Zbraň fungovala na principu odběru plynů a tlaku na píst, plyn byl odebírán příčným kanálkem zhruba v polovině délky hlavně. Závěr byl uzamčen pomocí nesené kyvné závory. Střílelo se z otevřeného závěru. Zbraň střílela pouze dávkou a neměla pojistku. Nábojové rámečky se do zbraně vsouvaly zleva a prázdné automaticky vypadávaly z pravé strany. Vzduchem chlazená hlaveň měla v zadní části chladič tvořený pěti prstenci, který zvyšoval tepelnou kapacitu hlavně.

Varianty.

Několik set kulometů bylo v průběhu 1. světové války upraveno na ráži 11mm Gras pro střelbu zápalnými náboji. Tyto kulomety byly použity jako palubní zbraně letadel proti vzducholodím a upoutaným balónům.

Hotchkiss Mle 1914 v Československu.

V období po první světové válce se staly kulomety Mle 1914 významnou součástí výzbroje prvorepublikové armády. Legionáři dovezli 89 kulometů z Francie, dalších 21 převzala vojenská správa po skončení války. Mezi léty 1919 a 1920 nakoupila československá armáda ve Francii dalších 855 kusů. V roce 1938 disponovala Československá armáda ještě 929 kusy kulometů M1914.

Hotchkiss Mle 1914 byl francouzský těžký kulomet vyráběný společností Hotchkiss a používaný v bojích první světové války. Jednalo se o spolehlivou zbraň, tvořenou nízkým počtem dílů. Mechanismus zbraně vycházel z původní konstrukce těžkého kulometu Mle 1897.

La mitrailleuse Hotchkiss Modèle 1914 est une arme à feu automatique en usage dans l’armée française au début du. Version améliorée de la mitrailleuse Hotchkiss modèle 1900, la mitrailleuse Hotchkiss modèle 1914 en calibre 8 mm Lebel était la principale arme automatique de l'armée française pendant les dernières années de la Première Guerre mondiale. Elle fut également utilisée par le corps expéditionnaire américain (A.E.F) en 1917 et 1918. Fabriquée en France à Saint-Denis et à Lyon par les Établissements Hotchkiss et Cie, elle fut également exportée et fabriquée sous licence à l'étranger.


Popis.

Lastury hřebenatky kuchyňské jsou značně robustní; charakteristická je stejná velikost oušek po obou stranách apexu. Pravá (spodní) miska je vypouklá a mírně přesahuje plochou levou (horní) misku. Větší jedinci mají téměř kruhový obrys; největší dosahují délky až 21 cm. Ouška jsou výrazná a sahají nejméně do poloviny šířky lastury. Lastury mají výraznou skulpturu, sestávající z 12 až 17 širokých paprsčitých žeber a četných soustředných čar, zřetelně dokládajících růst jedince. Paprsčitá žebra dosahují až k okraji lastury a dávají mu zubatý tvar. Levá lastura je obvykle červenohnědá, zatímco pravá je zbarvena od bílé přes smetanovou po světlehnědou, kontrastující s růžovými, červenými nebo žlutavými odstíny; obě lastury mohou nést klikaté vzory nebo červené, růžové či jasně žluté proužky a skvrny.  Tělo hřebenatky kuchyňské je růžové nebo červené; plášť je hnědobíle mramorovaný. Mladí jedinci jsou přichyceni k podkladu byssovými vlákny, dospělci však mohou plavat otevíráním a rychlým zavíráním schránek. Adduktor (přitahovač), který lastury otevírá a zavírá, je mohutný a výkonný sval. Noha je orgán připomínající prst, který pohybuje byssovými vlákny, jež procházejí byssovou štěrbinou na ouškách. Okraj pláště má dvě vrstvy: vnitřní má hladký okraj, zatímco vnější je lemována dlouhými tykadly a dvěma řadami 30-36 tmavěmodrých nebo zelených jednoduchých oček.

Rozšíření.

Hřebenatka kuchyňská se vyskytuje ve východním Atlantiku podél evropského pobřeží od severního Norska po Iberský poloostrov; byla také zjištěna u západní Afriky a makaronéských ostrovů. Ve Velké Británii a Irsku je rozšířena podél celého pobřeží, na východním pobřeží Severního moře se však vyskytuje řídce a jen na některých místech. Dává přednost předbřežním vodám do hloubky 100 m.

Biologie.

Hřebenatka kuchyňská si často hloubí v podkladu mělkou jamku, v níž se usadí. Dělá to tak, že otevírá schránku, čímž nabere vodu, a zavřením ji vypuzuje z plášťového vaku, přičemž se schránka šikmo pozvedne, voda vystřikuje do sedimentu a vytváří prohlubeň. Když se živočich usadí, písek, štěrčík, případně živé organismy pokryjí horní lasturu, takže je vidět pouze okraj pláště s tykadly a očky. Hřebenatky jsou filtrátoři, získávající potravu z okolní vody, kterou přihánějí brvami na žábry, kde jsou částečky potravy zachyceny a proudem slizu dopraveny do úst.  Hřebenatka kuchyňská dovede plavat, avšak omezuje se v tom pouze na únikové reakce. Hlavní predátoři, kteří takovou reakci vyvolají, jsou měkkýše požírající hvězdice "Asterias rubens" a "Astropecten irregularis", i když hvězdice, které se měkkýši neživí, mohou také vyvolat menší skoky nebo zavření schránky. Plování živočich dosahuje rychlým svíráním lastur a vypuzováním proudu vody z obou stran zámku, takže se pohybuje okrouhlým okrajem schránky napřed. Skok vpřed provede hřebenatka postupným uvolněním svěrače, následovaným rychlým otevřením a sevřením lastur.  Hřebenatka kuchyňská bývá hojnější tam, kde není vystavena silným proudům. Hřebenatky žijící v chráněných biotopech rostou rychleji než mlži vystavení vlnobití, možná proto, že tam filtrační ústrojí nemůže fungovat v důsledku vysokých koncentrací částic v místech se silnou dynamikou vody. Dalším faktorem, který možná hraje roli, je choulostivý proces usazení larev a uchycení byssovými vlákny, jemuž silné proudění nesvědčí. Hojnost výskytu a rychlost růstu jsou negativně ovlivněny obsahem bahna v substrátu.  Reprodukční cyklus hřebenatky kuchyňské je nesmírně proměnlivý a oplodnění může ovlivnit řada vnitřních i vnějších faktorů, např. stáří a teplota, vliv však má i genetická adaptace. Obecně se dospělé hřebenatky třou v letních měsících od dubna nebo května do září. Jsou hermafrodité, jejich gonády mají jazykovitý tvar; samičí jsou červené nebo oranžové, samčí jsou bílé. Odhaduje se, že tříletá hřebenatka vypouští při každém tření 15-21 milionů oocytů. V mnoha částech jejich areálu rozšíření zřejmě dochází k dvojímu tření, obvykle k částečnému na jaře a k hlavnímu koncem srpna, zatímco mladší hřebenatky se třou pouze jednou na konci léta. Na některých místech je tomu naopak a hlavní tření probíhá na jaře. Po vytření prodělávají jedinci období zotavení gonád, než se mohou opět vytřít. Oplodnění gamet je mimotělní, přičemž jako první mohou být do vodního sloupce vypuštěny buď spermie, nebo oocyty.  Protože larvální stádium hřebenatky kuchyňské trvá poměrně dlouho (až jeden měsíc), skýtá značný potenciál pro rozšíření; i menší dospělci mohou využít byssová vlákna, aby se nechali unášet. Alespoň v některých populacích však genetické studie naznačují, že příspěvek vzdálenějších populací je malý a že tyto populace jsou zřejmě životaschopné samy o sobě.  Ve vodách u Spojeného království hřebenatky kuchyňské pohlavně dospívají ve stáří dvou až tří let, když dorostou do délky lastur 80 až 90 mm. Tam, kde se neloví, mohou žít déle než 20 let a dorůstat velikosti více než 200 mm. Hřebenatky v mělkých vodách rostou rychleji než v hlubších; růst se zastavuje během zimy a obnoví se na jaře, čímž vznikají letokruhy, použitelné ke stanovení věku živočicha.

Predátoři a choroby.

Vedle "Asterias rubens" a "Astropecten irregularis" jsou významnými predátory hřebenatky kuchyňské krabi, např. "Cancer pagurus", "Carcinus maenas", "Liocarcinus puber" a "Liocarcinus depurator", kteří požírají hřebenatky během růstu. V jihozápadním Irsku byla pozorována sasanka "Anthopleura ballii", jak požírá mladé jedince hřebenatky kuchyňské.  Larvy hřebenatky kuchyňské napadá baktérie "Vibrio pectenicida", která byla popsána jako nový druh v roce 1998 po případech hynutí chovaných hřebenatek ve Francii počátkem 90. let 20. století. Jiné kmeny patogenních baktérií byly zjištěny v Norsku po hromadném hynutí larev v chovech.

Lov a chov.

V roce 1999 oznámila FAO celkový úlovek 35 411 tun, přičemž na prvních dvou místech bylo Spojené království (19 108 tun) a Francie (12 745 tun). Převládl názor, že některé přirozené zdroje vykazují známky nadměrného odlovu, což vedlo k přísnému dohledu nad dodržováním ochranné legislativy a rozvoji postupů podpory zdrojů. Hřebenatky kuchyňské se loví newhavenskými vlečnými sítěmi a malé množství (méně než 5%) loví potápěči ručně. Hodnota úlovku hřebenatek kuchyňských a hřebenatek víčkovitých "(Aequipecten opercularis)" je jednou z prvních pěti položek rybolovu v britských vodách. Používání vlečných sítí k lovu hřebenatek však vede ke škodám na širším ekosystému.  Hřebenatku kuchyňskou lze chovat uměle. Tato akvakultura je poměrně vyspělá ve Francii a v Norsku. S chovem hřebenatek se začalo také ve Španělsku, Irsku a Spojeném království. Produkce dosáhla vrcholu v roce 1998 při objemu 512 tun, později však poklesla na 213 tun v roce 2004 v odhadované hodnotě 852 000 EUR (tj. 4 EUR za 1 kg).  Bylo zjištěno, že hřebenatka kuchyňská z řady úseků pobřeží severního a západního Skotska může obsahovat kyselinu domoovou, neurotoxin pocházející z některých mořských rozsivek, který u savců včetně člověka vyvolává otravu způsobující trvalou ztrátu krátkodobé paměti, poškození mozku a v těžkých případech i smrt.

Kulturní význam.

Lasturu tohoto druhu přijala jako svůj nezaměnitelný znak ropná společnost Royal Dutch Shell.  Poutníci do Santiaga de Compostela v Galicii si brali na památku lasturu hřebenatky. V tradičním zobrazení (a vědeckém jménu) se ujala středomořská hřebenatka svatojakubská, ačkoli ta se na rozdíl od hřebenatky kuchyňské v Galicii nevyskytuje.

Hřebenatka kuchyňská, Pecten maximus, anglicky "great scallop, king scallop, St James shell," francouzsky "coquille Saint-Jacques," na českém trhu zpravidla "(svato)jakubská mušle" apod., je jedlý mořský mlž z čeledi Pectinidae. Je typovým druhem rodu Pecten. Je možné, že tvoří týž druh s hřebenatkou svatojakubskou ("P." "jacobaeus," angl. "pilgrim's scallop"), která má mnohem užší areál rozšíření.

La coquille Saint-Jacques (nom scientifique Pecten maximus) est un mollusque bivalve de la famille des Pectinidés. Parmi toutes les espèces de cette famille, qui sont légalement autorisées à bénéficier de l'appellation commerciale « Saint-Jacques », c'est la plus recherchée des gastronomes. Elle est reconnaissable à sa grande taille comparée aux autres espèces du genre "Pecten" et à sa coquille pourvue de côtes en éventail, dont la valve supérieure est totalement plate, contrairement aux pétoncles ou vanneaux dont les deux valves sont bombées.


Jméno.

Příjmení An Lu-šana, An, dávali tehdejší Číňané Sogdijcům z Buchary, čínsky nazývané An-kuo (). Lu-šan je nejspíše čínský přepis sogdijského jména Rochšan, „Zářící“.

Původ a služba v tchangské armádě.

An Lu-šan byl synem turkické matky z rodu Ašide, druhého nejvlivnějšího rodu druhého turkutského kaganátu, v moci ustupujícímu pouze vládnoucímu rodu Ašina, a sogdského otce. Jeho otec An Jen-jen zřejmě přišel do turkické stepi nikoliv ze Sogdiany (sogdské vlasti ve střední Asii), ale z Ordosu, kde na přelomu 7. a 8. století žila početná sogdská komunita, k jejíž správě zřídila tchangská vláda šest krajů. An Jen-jen zaujímal ve východoturkutském kaganátu vysoké postavení, roku 716 však rodina neuspěla v mocenských střetech v kaganátu a prchla do říše Tchang. Totiž roku 716 po úmrtí Kapaghan-kagana zlikvidoval jeho rodinu a stoupence ve státním převratu jeho synovec Bilge-kagan, který se tím stal novým vládcem východoturkutského kaganátu. Rodina An Lu-šana zřejmě patřila k stoupencům zemřelého kagana. O An Jen-jenovi se prameny dále nezmiňují, zřejmě zemřel, a An Lu-šana vychovávali příbuzní, a sice strýc An Po-ču. An Lu-šan tak vyrůstal společně se strýcovými syny, svými bratranci S’-šunem a Jüan-čem. An Po-ču sloužil v tchangské armádě, k roku 742 zastával generálskou funkci "tu-č’ ping-ma-š’" (velitele odpovědného za proviant a koně) ve štábu "ťie-tu-š’" (vojenského guvernéra) oblasti Che-si, bojoval s Tibeťany. Pod An Po-čuem sloužili i jeho synové, a mimo jiné i důstojník turkicko-chotanského původu Ke-šu Chan který později dosáhl vysokých hodností a zahynul v povstání An Lu-šana.  Podle tradičního podání An Lu-šan v mládí působil na pohraničních trzích jako tlumočník (a zloděj a násilník), za krádež ovce byl generálem Čang Šou-kuejem odsouzen k trestu smrti, ale svou nebojácností dosáhl omilostnění a zařazení do vojska. V armádě se vyznamenal, rychle postupoval a záhy dosáhl generálské hodnosti. Kanadský sinolog Edwin Pulleyblank příběh odmítl s tím, že jde o nevěrohodné klišé o hrdinovi, který začínal z nízkého postavení kriminálníka, navíc v paralelním příběhu přisouzené i Š’ S’-mingovi (An Lu-šanův generál, který svrhl An Lušanova syna a nástupce a převzal vládu nad povstaleckým státem). Naproti tomu francouzský historik Étienne de la Vaissière miní, že An Lu-šan tlumočníkem na pohraničních trzích být i mohl, tchangští historikové ostatně zdůrazňují jeho jazykové znalosti (údajně ovládal šest jazyků), za zajímavější však má, že čínští tchangští historikové pokládali tlumočníka za typicky sogdskou profesi.  An Lu-šan zřejmě, stejně jako synové An Po-čua, také od mládí sloužil v tchangské armádě. Roku 733 utrpěla tchangská vojska na severovýchodě porážku od Kitanů. Tchangská vláda reagovala přeložením do kritického regionu generála Čang Šou-kueje, který úspěšně bojoval s Tibeťany jako "ťie-tu-š’" Lung-jou od roku 729. Při následném tažení Čang Šou-kueje proti Kitanům a Tatabům téhož roku 733 se An Lu-šan vyznamenal a císař Süan-cung ho jmenoval do generálské funkce zástupce "ťie-tu-š’" v Jou-čou (tedy Čang Šou-kueje). V bojích s Kitany se vyznamenal se i ve válečné sezóně 734, kdy byli Kitani tak rozbiti, že následující rok zůstala hranice klidná. V letech 733–735 se účastnil války se státem Parhe v jižním a jihovýchodním Mandžusku. Roku 736 An Lu-šan utrpěl těžkou porážku od Kitanů a byl odsouzen k smrti. Podařilo se mu získat milost, ztratil však své tituly a postavení. Během několika měsíců je však získal zpět jako odměnu za opětovné úspěchy v bojích. V následujících letech válčil na hranici a postupoval ve funkcích, přitom se mu podařilo nezaplést se do skandálu Čang Šou-kueje (odvolaného roku 739 poté, co vyšlo najevo, že neúspěšné tažení svého generála falešně vydával za úspěšné a podplatil eunušského inspektora vyšetřujícího dění).  Roku 742 byl přijat císařem, obdržel hodnost "piao-čch’ ta ťiang-ťün" („velký generál chrabré kavalérie“) a povýšen na "ťie-tu-š’" Pching-lu, 744 i Jou-čou (přejmenovaného na Fan-jang) a od roku 751 ještě Che-tungu. Kromě roku 750 obdržel navíc úřad komisaře civilní správy ("cchaj-fang čchu-č’ š’") Che-peje, a roku 754 úřad komisaře císařských stájí pro pastviny v oblasti Lung-jou. Povýšení An Lu-šana bylo součástí politiky Li Lin-fua, který v letech 734–753 stál v čele tchangské vlády. Li Lin-fu se v zájmu upevnění svých mocenských pozic snažil vytlačit své oponenty z úřadů vojenských guvernérů "ťie-tu-š’". Zprvu sám spojil své funkce v metropoli s úřadem "ťie-tu-š’" Che-si a Lung-jou a svého soupence nechal jmenovat "ťie-tu-š’" Šuo-fangu, přičemž funkci "ťie-tu-š’" fakticky vykonávali jejich zástupci. Dohled nad pohraničními armádani prostřednictvím zástupců se však ukázal neefektivním a Li Lin-fu se proto rozhodl do úřadů "ťie-tu-š’" jmenovat úspěšné generály nečínského původu, kteří by zlepšili obranu říše, ale nepředstavovali pro něj politické rivaly usilující o jeho nahrazení. Postupně tak prosadil jmenování An Lu-šana do čela tří regionů severovýchodu, zatímco na severu a severozápadě se "ťie-tu-š’" Che-si stal An S’-šun, (roku 747) "ťie-tu-š’" Lung-jou Ke-šu Chan a téhož roku "ťie-tu-š’" An-si Korejec Kao Sien-č’. Roku 750 byl pak An S’-šun přeložen do Šuo-fangu a roku 753 Ke-šu Chan k Lung-jou dostal ještě i Che-si. Velení nad vojsky severozápadního, severního a severovýchodního pohraničí od střední Asie po Koreu se tak ocitlo v rukách generálů nečínského původu.  Moc a vliv An Lu-šana se zakládala na velikosti podřízených vojsk, která měla na 200 tisíc mužů, přičemž zvláště se opíral o naprosto loajální osmitisícový elitní sbor svých „adoptivních synů“. Ve své funkci vojenského guvernéra "ťie-tu-š’" severovýchodního pohraničí měl úzké styky s obchodníky účastnícími se pohraničních trhů, vesměs Sogdy. Podle tradičního podání přibližně od roku 743 využíval těchto styků k zajištění zdrojů pro povstání. De la Vaissière to vnímá jako potvrzení vzájemného propojení turkicko-sogdského prostředí pohraničních vojsk s prostředím sogdských obchodních sítí v tchangské Číně, propojení a splývání, které posílilo nečínský charakter obého a vyústilo v proticizineckou reakci Číňanů během a po povstání An Lu-šana.  An Lu-šan udržoval dobré vztahy s Li Lin-fuem a před čchanganským dvorem si pěstoval obraz přímého až hrubého a neotesaného barbara, vzdáleného od soupeření dvorských klik; proto se udržel ve funkcích při pádu Čang Šou-kueje i při rozbití skupiny kolem ředitele kanceláře Men-sia a císařova bratrance Li Š’-č’ho v letech 746–747, a to přestože Li Š’-č’ a další postižení sloužili společně s An Lu-šanem na severovýchodní hranici. Roku 746 opět úspěšně válčil s Kitany a Tataby a následujícího roku obdržel další čestné tituly a vyznamenání. Jeho postavením neotřásla ani katastrofa roku 751, kdy Tatabové zničili jeho šedesátitisícové vojsko. Přízeň Li Lin-fua a císařovu důvěru doplňovala podpora císařovy nejoblíbenější konkubíny Jang Kuej-fej, kterou byl dokonce adoptován. Po smrti Li Lin-fua začátkem roku 753 v tchangské vládě získal převahu hlavní ministr Jang Kuo-čung, příbuzný Jang Kuej-fej. Jang Kuo-čung An Lu-šanovi nevěřil, přesto si An Lu-šan ještě nějakou dobu udržel důvěru panovníka. Při An Lu-šanově návštěvě Čchang-anu začátkem roku 754 ho dokonce císař Süan-cung navrhl na hlavního ministra, to jest do stejného postavení, jako měl Jang Kuo-čung, což se Jangovi podařilo zmařit na poslední chvíli poukazem na An Lu-šanovu negramotnost. Záležitost generála a ministra jen ještě více znepřátelila. Po An Lu-šanově odjezdu, ve snaze o získání důkazů o jeho zradě, Jang Kuo-čung začal zatýkat generálovy stoupence v Čchang-anu. Napjaté vztahy mezi nejmocnějším generálem a nejmocnějším politikem říše přetrvávaly i roku 755, přičemž o Jangových krocích proti němu An Lu-šana zpravoval jeho nejstarší syn An Čching-cung žijící u císařského dvora. V létě 755 už An Lu-šan z obavy o svůj život odmítl přijet do Čchang-anu na An Čching-cungovu svatbu. Koncem roku o An Lu-šanově věrnosti začal pochybovat už i císař.

Povstání.

V prosinci 755, poté co se dozvěděl, že ztratil podporu panovníka, se nakonec An Lu-šan vzbouřil. Prohlásil, že mu císař přikázal svrhnout Jang Kuo-čunga a 16. prosince 755 vyrazil z Fan-jangu na jih s asi 150 tisíci muži.  Na vzpouru císař Süan-cung reagoval zahájením odvodů v Che-tungu a okolí Luo-jangu, jmenováním zkušeného generála Feng Čchang-čchinga velitelem armády soustřeďované v Luo-jangu a popravou An Čching-cunga. An Lu-šanův příbuzný An S’-šun byl odvolán z místa "ťie-tu-š’" Šuo-fangu (území severně od Čchang-anu a Ordos). Jeho místo zaujal dosavadní An S’-šunův podřízený Kuo C’-i, úspěšný generál z prominentní čínské úřednické rodiny a novým "ťie-tu-š’" Che-tungu byl jmenován další bývalý An S’-šunův podřízený, kitanský generál Li Kuang-pi.  An Lu-šan zatím bez odporu prošel Chu-pejem a přitáhl k Žluté řece. Feng Čchang-čching nechal strhnout hlavní most přes řeku v Che-jangu, nicméně 8. ledna 756 rebelové řeku překročili více po proudu, severovýchodně od Luo-jangu, a obsadili blízké Pien-čou (dnešní Kchaj-feng) na Velkém kanálu. Tím přerušili dodávky potravin z jihu, na nichž bylo závislé zásobování obou hlavních měst. Poté pochodovali na Luo-jang. Feng Čchang-čching se s narychlo shromážděnými 60 tisíci odvedenci pokusil zablokovat postup rebelů v průsmyku Chu-lao, ale jeho armáda byla povstalci snadno rozprášena. Po dvou dalších bitvách rebelové 19. ledna obsadili Luo-jang a Feng ustoupil na západ do Šan-čou, na půl cestě do Čchang-anu, kde se spojil s padesátitisícovou armádou Kao Sien-č’ho. Oba generálové se rozhodli ustoupit více na západ a opevnit se v průsmyku Tchung, zatímco hlavní síly povstalců postoupily do Šan-čou a utábořily se tam. Dozírající eunuch Pien Ling-čcheng Feng Čchang-čchinga a Kao Sien-čho’ ve své zprávě zkritizoval za paniku při ústupu do Tchungského průsmyku, načež císař nechal oba generály popravit. Velitelem všech vládních vojsk v čchanganském regionu (Kuan-čungu) byl pak jmenován Ke-šu Chan, navzdory jeho špatnému zdraví, kvůli kterému mohl vykonávat funkci jen v omezené míře. Ke-šu Chan dosud velel vojskům na severozápadní hranici, od 747 byl "ťie-tu-š’" Lung-jou a od roku 753 i Che-si. Ke-šu Chan s sebou přivedl většinu svých hraničářů, 80 tisíc mužů. V průsmyku Tchung pak s dalšími posilami soustředil 200 tisíc vojáků.  An Lu-šan zatím zůstával v Luo-jangu a 5. února 756, na čínský nový rok, se prohlásil císařem říše Velká Jen a sestavil vlastní vládu. Následníkem trůnu jmenoval svého druhého syna An Čching-süa, nejstarší An Čching-cung žijící v Čchang-anu byl totiž po zahájení povstání tchangskými úřady popraven, společně s An Čching-süovou matkou. Postup vedlejších armád rebelů z Pien-čou na východ a jihovýchod zastavila úspěšná obrana místních tchangských úředníků. Z Luo-jangu vyrazil další oddíl povstalců jihozápadním směrem na Teng-čou, kde však tamní správce Lu Kuej dostal pod své velení značné síly nabrané mezi nečínskými kmeny z Ling-nanu a Čchien-čungu (dnešní provincie Kuang-tung a Kuej-čou). Povstalci ho v Teng-čou oblehli, ale po příchodu posil z Čchang-anu je na jaře 756 vytlačil zpět na sever k Žluté řece. Současně na severu Che-tungu povstalci neuspěli při pokusu postoupit na západ a proniknout na sever Ordosu. Tchangská armáda Kuo C’-iho je vrhla zpět.  Největší problémy měli povstalci v Che-peji. Při rychlém průchodu regionem jej totiž dostatečně nezabezpečili. Během několika týdnů na počátku roku 756 se místní protchangští úředníci zorganizovali a v únoru 756 s 200 tisíci muži domobrany ovládli téměř celý Che-pej kromě severu kolem Fan-jangu a jihu v dosahu posádky Luo-jangu, čímž přerušili spojení rebelů s jejich základnou na severu. An Lu-šan vyslal do Che-peje armádu pod velením Š’ S’-minga. Ten, s pomocí současného útoku povstaleckých sil z Fan-jangu, porazil tchangské loajalisty v Cheng-čou na západě Che-peje a obnovil spojení s Fan-jangem, nicméně zbytek Che-peje zůstal pod kontrolou protchangských sil.  Od března do července 756 probíhali v Che-peji těžké boje se střídavými úspěchy mezi místní protchangsko domobranou podpořenou tchangskými armádami Li Kuang-piho, Kuo C’-iho útočícími ze západu, z Che-tungu, a jenskými oddíly, především armádou Š’ S’-minga. Povstalci přitom nebyli schopni udržet spojení mezi svou základnou ve Fan-jangu a Luo-jangem. Ke-šu Chan zatím vyčkával v opevněném průsmyku Tchung a sledoval neúspěchy rebelů v Che-peji. Povstalci se po ztrátě většiny Che-peje nacházeli v těžké situaci, An Lu-šan byl v Luo-jangu oddělen od své základny na severu, rozšířit ovládané území jihozápadním, jižním ani jihovýchodním směrem se mu nepodařilo, a proto dokonce zvažoval ústup „domů“ na sever do Fan-jangu.  Pod dojmem zpráv o neúspěších a demoralizaci povstalců císař přikázal Ke-šu Chanovi zaútočit na Šen-čou a Luo-jang. Ke-šu Chan se odmítl vzdát výhody opevněné pozice, podpořili ho i Li Kuang-pi a Kuo C’-i. Na naléhání Jang Kuo-čunga však císař rozkaz opakoval a Ke-šu Chanovi nezbylo než jej splnit. V polovině července vytáhl proti rebelům ale po dvou dnech byla jeho armáda zaskočena a rozprášena v bitvě u Ling-pao. Sám Ke-šu Chan padl do zajetí a po několika měsících byl popraven. Katastrofální porážka tchangské armády jedním rázem zvrátila strategickou situaci. Povstalci obsadili průsmyk Tchung a mezi nimi a Čchang-anem nebyl nikdo, kdo by se jim mohl postavit na odpor.  Císař Süan-cung reagoval útěkem do S’-čchuanu. Na cestě, v Ma-wej západně od Čchang-anu, vzbouření vojáci doprovodu zabili Jang Kuo-čenga a donutili císaře souhlasit s popravou Jang Kuej-fej. Süan-cung poté pokračoval na jihozápad a usadil se v s’čchuanském I-čou (dnešní Čcheng-tu), zatímco jeho syn, korunní princ, odešel na severozápad do Ling-wu na Žluté řece. Zde se 12. srpna prohlásil za císaře (znám je jako Su-cung). Vzhledem k diskreditaci režimu jeho otce, byl nový císař tchangskými loajalisty bez problémů uznán. Poté, co se to dozvěděl, i Süan-cung uznal jeho povýšení.  Rebelové mezitím obsadili Čchang-an, zatímco tchangská armáda v Che-peji ustoupila na západ, k ochraně nového císaře. Su-cung a jeho dvůr se soustředil na znovudobytí Čchang-anu. Tchangské pokusy o útok v čchanganské oblasti na podzim 756 a na jaře 757 ale skončily s velkými ztrátami neúspěchem. Rebelové sice odrazili tchangská vojska, nerozšířili však významně své území a jejich pokusy o obsazení jižní Číny ztroskotaly na úspěšné obraně tchangských loajalistů.

Smrt, nástupce.

An Lu-šanovo zdraví nebylo roku 756 dobré a začátkem roku 757 se ještě zhoršilo. Trpěl svou tloušťkou, kvůli které stěží mohl chodit, kožními vyrážkami, takřka oslepl. Na nemoc reagoval násilnickým a vznětlivým chováním, trestal a popravoval podřízené za nepatrné přestupky. Jeho nejbližší důvěrníci, kteří trpěli jeho náladami, generál Jen Čuang a eunuch Li Ču-er se proto spojili s An Čching-süem a rozhodli se An Lu-šana zavraždit. An Čching-sü se totiž ve svém postavení následníka necítil jistý, protože An Lu-šan jmenoval císařovnou svou oblíbenou manželku paní Tuan a An Čching-sü čekal, že ztratí své postavení ve prospěch jejího syna An Čching-ena. Dne 29. ledna 757 tak Jen Čuang a An Čching-sü hlídali dveře An Lu-šanova pokoje v paláci v Luo-jangu, zatímco Li Ču-er vnikl dovnitř místnosti a slepého císaře zabil. Na trůn říše Jen poté nastoupil An Čching-sü, který však neměl otcovu autoritu. Bývalé An Lušanovo okolí v Luo-jangu nového povstaleckého císaře podpořilo, ale generálové An Lu-šanovy generace velící posádkám v Che-peji, včetně Š’ S’-minga, se ke svému novému císaři stavěli chladně. An Čching-sü byl dobrý bojovník a výtečný jezdec a střelec, ale nevynikal vůdčími schopnostmi, jeho vládu proto zpočátku řídil Jen Čuang (který koncem roku 757, po ztrátě Čchang-anu a Luo-jangu, přešel na tchangskou stranu) a poté další generálové. Po dvou letech, roku 761, Š’ S’-ming zavraždil An Čching-süa i s jeho nejvěrnějšími stoupenci a sám se prohlásil císařem státu Velká Jen.

An Lu-šan (, asi 703 – 29. ledna 757) byl tchangský generál sogdsko-turkického původu. Dosáhl velení nad vojsky severovýchodní Číny se sídlem ve Fan-jangu (dnešní Peking); v polovině 50. let ztratil důvěru tchangské vlády, proto se roku 755 vzbouřil v povstání An Lu-šana a začátkem roku 756 prohlásil císařem říše Jen. Jeho armády obsadily severovýchod Číny a také obě hlavní města tchangské říše, Luo-jang a Čchang-an, poté se však jejich postup zastavil. An Lu-šan mezitím ztratil zrak a jeho okolí trpělo jeho vznětlivostí, nakonec koncem roku 757 se jeho nejstarší žijící syn An Čching-sü, obávající se o svůj život (protože An Lu-šan dával přednost jednomu z mladších synů, An Čching-cheovi), spojil s otcovými generály a An Lu-šana zavraždili. An Čching-sü se poté stal novým jenským císařem.

Ān Lùshān (, 703 - 757) est un général, de père sogdien et de mère turque, au service de l'empereur chinois Xuanzong de la dynastie Tang.


Historie.

Za meziválečné Česko-Slovenské republiky se předělával povrch této silnice z prašného na bezprašný, a to většinou budováním betonové vozovky. V roce 1939 se ukončovaly poslední úseky silnice v okolí obce Ladce. V Bratislavě v té době silnice vedla centrem města. Na Starém mostě byl v té době hraniční přechod do Německé říše, protože v roce 1938 Petržalka připadla právě Německu. Na opačné straně Dunaje byla dnešní I/61 součástí říšské silnice 8. V roce 1943 byla vybudovaná přeložka silnice mimo centra Nového Města nad Váhem.  Silnice "I/61" byla zřízená v roce 1946 a původně končila u Bytče křižovatkou se silnicí I/18. V průběhu let bylo na silnici vybudováno několik obchvatů a přeložek a došlo k několika změnám jejího vedení přes města, zejména přes Bratislavu a Trnavu, trasa silnice se však až do roku 2015 podstatněji nezměnila.  Ke dni 1. srpnu 2015 byla silnice prodloužená do Žiliny, začleněním úseku silnice I/18 Bytča - Žilina-Estakáda.

Průběh.

Bratislavský kraj.

I/61 začíná na hraničním přechodě Petržalka-Berg s Rakouskem. Před vybudováním nového přechodu v Jarovcích na dálnici D4 to byl jediný velkokapacitní hraniční přechod směrem do Rakouska. Jeho součástí je i velký počet parkovacích míst pro osobní i nákladní automobily. Silnice opouští hraniční prostor a pokračuje na východ a mostem překonává těleso dálnice D2 a pokračuje okolo Pečnianského lesa až k Inchebě, kde se napojuje na dálnici D1. Na petržalské straně Dunaje silnice I/61 kopíruje trasu D1 (a částečně i I/2), jejíž těleso je uložené "uprostřed" bývalého středového pásu I/61. Silnice společně přecházejí přes Prístavný most a na levém břehu Dunaje se I/61 odpojuje od D1 a na křižovatce Prievozská-Bajkalská se od ní odpojuje i I/63. Dále se I/61 kříží s II/572, opět se kříží s D1. I/61 následně opouští Bratislavu.  Silnice I/61 pokračuje východním až severovýchodním směrem a obchází obce Ivanka pri Dunaji a Bernolákovo. Mezitím se kříží s vícero silnicemi třetí třídy - III/1041, III/1083, III/1048. Ve Velkém Bieli se kříží s III/1062 a následně vchází do Sence, kde se mimoúrovňově kříží se silnicemi I/62 a II/503. Dále následují křižovatky s III/1062, III/1043, III/1040 a III/1049. Za Sencem se kříží s D1, na kterou je vybudovaný zatím jen nájezd "(Blatné)" směrem na Bratislavu. V budoucnosti se tu plánuje plná mimoúrovňová křižovatka "(MÚK)". I/61 dále prochází do Blatného, kde se kříží s III/1046 a III/1047 a v Kaplné se silnicemi III/1334 a III/1095. Následuje křižovatka s III/1281 a I/61 přechází do Trnavského kraje.

Trnavský kraj.

V Trnavském kraji se nejdříve I/61 nachází v okrese Trnava, kde se postupně kříží se silnicemi třetí třídy - III/1282, III/1285, III/1289 a III/1286. Potom vchází do Trnavy, kde se kříží s I/51 která pokračuje k rychlostní silnici R1. Po průchodu centrem města se opětovně kříží s I/51 a dále s II/504 a III/1288. Za Trnavou se kříží s III/1337 a přechází do okresu Hlohovec.  V okrese Hlohovec se nejdříve kříží s II/513 a III/1310, mimoúrovňově s D1 na výjezdu "Červeník", kde jsou k dispozici pouze výjezdy z D1 a nájezd na ni odtud není možný. Potom se silnice I/61 kříží s III/1319 a III/1267 a následně opouští okres Hlohovec.  V následujícím piešťanském okrese se kříží s III/1260 a v Piešťanech s II/499 a III/1257. Za městem opouští tento okres i kraj.

Trenčínský kraj.

V Trenčínském kraji se I/61 nejdříve kříží s D1 na výjezdu "Horná Streda" v okrese Nové Mesto nad Váhem. Dále následuje křižovatka s I/54 a II/515 v Novém Meste nad Váhem, s III/1223 a III/1225. Následně silnice přechází do trenčínského okresu.  V okrese Trenčín je nejdříve I/61 neustále kopírující tok Váhu proti směru jeho proudu křížená silnicí I/9, později i III/1225. Silnice vstupuje do Trenčína, kde se postupně križuje s III/1870, dálničním přivaděčem PD 5, III/1871, II/507 a III/1872. V Trenčianské Teplé se kříží s II/516 a přechází do ilavského okresu.  V ilavském okrese silnice pokračuje severovýchodním směrem a postupně se v Dubnici nad Váhom kříží se silnicemi III/1915, III/1910 I/57 a III/1911. Dále následují křižovatky s II/574A, s II/574 v Ilavě, s III/1912 v Košeci, s III/1944 v obci Ladce a mimoúrovňově s D1 na výjezdu "Ladce".  V okrese Púchov se kříží s I/49 a I/49A v Púchově s III/1947, III/1948.  Po vstupu do okresu Považská Bystrica se I/61 kříží s D1 v místě MÚK "Považská Bystrica-juh". Dále se kříží s III/1965, s II/517 v Považské Bystrici. Na jejím severním konci se nachází MÚK "Považská Bystrica-sever", kde se I/61 napojuje na D1. Za městem následují další křižovatky se silnicemi III. třídy, jmenovitě s III/1967, III/1969 a III/1972.

Žilinský kraj.

I/61 prochází přes okres Bytča křižovatkami s III/2004, III/2003 a u Bytči se kříží s I/10 a pokračuje směrem na Hričovské Podhradie. I/61 potom vchází do žilinského okresu. Před vstupem do města Žilina se kříží se silnicemi třetí třídy III/2082, III/2090, III/2099, III/2090 a III/2017. Nakonec silnice vchází do Žiliny, kde končí křižovatkou se silnicí I/60 (žilinský městský okruh).

Zpoplatnění.

Silnice I/61 je v rámci mýtného systému zpoplatněná pro nákladní dopravu. Výjimku tvoří přesuny v rámci obcí a míst. Nejvýznamnější úseky osvobozené od zpoplatnění mýtem jsou:

Silnice I/61 (Slovensko) ("I/61") je silnice I. třídy v trase Hainburg - Bratislava - Trnava - Piešťany - Trenčín - Považská Bystrica - Žilina. Její celková délka je 191 km a před vybudováním dálnice D1 byla hlavním tahem. V minulosti po její trase přecházely evropské silnice E50, E58 a E75.

La I/61 (en ) est une route slovaque de première catégorie reliant la frontière autrichienne à Bytča. Elle mesure.


Životopis.

Narodil se v Berlíně v rodině lékárníka. Po dokončení gymnasia začal roku 1785 studovat medicínu a botaniku na Univerzitě v Halle. V letech 1787–1788 si na koleji v Bad Langensalza prohluboval své farmaceutické znalosti. Poté se vrátil zpět do Halle, kde byl v únoru 1789 promován na doktora medicíny. Po návratu do Berlína začal pracovat v otcově lékárně, kterou po jeho smrti v témže roce převzal a vedl až do roku 1793. Raný zájem o botaniku v něm vzbudil jeho strýc, botanik a lékař Johann Gottlieb Gleditsch, pod jehož vedením si v době dospívání založil svůj první herbář. Roku 1794 se stal členem Pruské královské akademie věd v Berlíně. Od roku 1801 až do své smrti byl ředitelem Berlínské botanické zahrady, kterou mu v roce 1807 pomohl rozšířit Alexander von Humboldt. Tam studoval řadu jihoamerických rostlin, které přivezl právě Humboldt. Zajímal se o adaptaci rostlin na podnebí. Poukázal na skutečnost, že při stejném podnebí mají rostliny společné vlastnosti. Jeho herbář, který obsahuje přes 20 000 položek, je dodnes uložen v Berlínské botanické zahradě. Některé z těchto položek jsou vzorky, jež nasbíral Alexander von Humboldt.  Humboldt vzpomíná, že jako mladík nedokázal určit rostliny s použitím Willdenowovy "Flory Berolinensis" (Květeny Berlína). Proto navštívil bez ohlášení Willdenowa, přičemž zjistil, že je to spřízněná, jen o čtyři roky starší duše, s níž se za tři týdny spřátelil, a stal se tak zaníceným botanikem.  Ve své knize "Grundriss der Kräuterkunde" (Základy nauky o bylinách) z roku 1792 přišel Willdenow s nápadem, jak vysvětlit omezené rozšíření rostlin. Podle něj je dáno historickým utvářením Země, kdy byly hory obklopené moři a různé skupiny rostlin byly původně odkázány na omezené prostory v okolí jejich vrcholků. S klesající hladinou moří postupovaly i tyto rostliny do nižších poloh. Tato teorie byla v souladu s biblickými představami o potopě světa, ale odporovala dřívějším úvahám Eberharda Augusta Wilhelma von Zimmermanna, že rozšíření rostlin je od samého počátku dané a že se během historie vůbec nezměnilo.  Standardní botanická zkratka Carla Ludwiga Willdenowa v autoritních údajích u vědeckých jmen botanických taxonů je Willd.

Carl Ludwig Willdenow (22. srpna 1765 Berlín, Německo – 10. července 1812 tamtéž) byl německý botanik, lékárník a rostlinný taxonom. Je považován za jednoho ze zakladatelů fytogeografie, vědní disciplíny, jež studuje rozšíření rostlin na Zemi. Byl též mentorem jednoho z prvních a nejlépe známých fytogeografů Alexandra von Humboldta. Ovlivnil také Christiana Konrada Sprengela, průkopníka ve studiu opylování rostlin a biologie květů.

Carl Ludwig Willdenow est un botaniste et pharmacien allemand, né à Berlin le, mort dans la même ville le.


Život.

Oleksa Hirnyk se narodil 28. března 1912 ve městě "Bohorodchany". Pocházel z rodu Bojků s dlouhou tradicí zachovávání ukrajinské kultury a dědictví. Jeho dědeček byl zakladatelem společnosti "Prosvita" v Bohorodchanech. Tato společnost propagovala ukrajinskou kulturu a ukrajinský jazyk. Po ukončení středoškolského studia chtěli rodiče Oleksa Hirnyka, aby nastoupil do semináře a stal se knězem. Místo toho ale vstoupil do polovojenské organizace „Sokil“. Do polské armády byl odveden v době, kdy se připravoval na studium filozofie na univerzitě ve Lvově. Během služby v polské armádě protestoval proti špatnému zacházení s ukrajinskými vojáky, kterého se dopouštěli jejich polští velitelé (důstojníci). Byl odsouzen k pěti letům vězení za odpor proti polské vládě a za prosazování myšlenek o nezávislosti Ukrajiny. Z vězení ve Lvově se Hirnykovi podařilo uprchnout v roce 1939, kdy Sověti převzali kontrolu nad Ukrajinou. V témže roce (1939) trvale propagoval ukrajinský jazyk a kulturu a neskrýval své touhy po nezávislé Ukrajině jako státním útvaru. Byl zatčen a znovu odsouzen, tentokrát na osm let, které strávil ve vězeňské kolonii na Urale. V roce 1948 byl propuštěn, vrátil se na Ukrajinu, oženil se s "Carolynou Petrash" (Karolínou Petraš) a vystřídal různá zaměstnání. Brzy si ale uvědomil, v jak špatném stavu se nachází ukrajinský jazyk v zemi a zároveň byl svědkem toho, že vlivem sovětské politiky rusifikace se ukrajinským jazykem již nehovoří a to zejména ve východních a středních oblastech země. Ve svém domě začal vyrábět ručně psané letáky (doplněné citacemi Tarase Ševčenka) - celkem 1 000 kopií v 8 různých verzích.

Protest.

V noci z 21. ledna 1978 na 22. leden 1978, v předvečer šedesátého výročí ukrajinské deklarace nezávislosti, kterou vyhlásila vláda Tsentralné Rady se Oleksa Hirnyk polil čtyřmi litry benzínu a upálil se na kopci "Chernecha" (Taras Hill) v Kanivu nedaleko hrobky Tarase Ševčenka. Ještě před tím napsal téměř tisíc letáků obsahujících citace Tarase Ševčenka, protesty proti rusifikaci Ukrajiny jakož i výzvy k ukrajinské nezávislosti a tyto letáky nechal rozptýleny po kopci. KGB a místní policie rychle posbíraly asi 950 z nich, ale několik letáků si ukryli místní obyvatelé a dokonce i někteří policisté. Muž, který objevil tělo, byl zatčen a ihned přinucen k mlčenlivosti. Hirnykově manželce bylo zpočátku řečeno, že její manžel zemřel při dopravní nehodě. Později byla nucena podepsat písemné prohlášení, kterým se zavázala, že nikomu neřekne podrobnosti týkající se manželovy smrti. V době úmrtí Oleksa Hirnyka bylo jeho synovi 23 let.

Připomínky.

Na rozdíl od českého studenta Jana Palacha, který se na protest proti sovětské okupaci Československa také upálil, nebyla oběť Oleksa Hirnyka všeobecně známa. Na výročí jeho smrti po celá léta neznámí lidé přinášeli na místo jeho skonu jako poctu trsy rudých plodů kaliny obecné. Teprve po vyhlášení nezávislosti Ukrajiny (24. srpna 1991) se začal příběh Oleksy Hirnyka vynořovat z archivů a svědectví pamětníků. V roce 1993 byla po něm v ukrajinském městě Kaluši pojmenována ulice a na jeho dům byla umístěna pamětní deska. V roce 1999 byl založen charitativní fond "Hirnyk" věnovaný propagaci dětské literatury v ukrajinském jazyce. V roce 2000 byl na místě jeho smrti vysazen keř kaliny obecné. Usnesením prezidenta Ukrajiny ze dne 18. ledna 2007 byl Oleksu Hirnykovi posmrtně udělen titul "Hrdina Ukrajiny" a stal se držitelem "Řádu státu".

Oleksa Hirnyk (, transkripce: Oleksa Mykolajovyč Hirnyk; Oleksa Mykolajovych Hirnyk) (28. března 1912, Bohorodchany - 21. ledna 1978, Kaniv) byl sovětský aktivista a ukrajinský disident, profesí inženýr, který se upálil na protest proti utlačování ukrajinského jazyka, kultury a historie ze strany Sovětského svazu. Jeho čin byl rychle zamaskován sovětskými úřady a po celá desetiletí zůstal veřejnosti neznámý.

Oleksa Mykolaïovytch Hirnyk (en, né le - mort le ) est un dissident soviétique ukrainien, qui s'est immolé par le feu pour protester contre la répression soviétique envers la langue, la culture et l'histoire ukrainienne.


Průběh.

Leden 2020.

V průběhu ledna 2020 nákaza Česko ještě nezasáhla. Byla však již učiněna první preventivní opatření, zejména zpřísněné kontroly cestujících přilétajících na Letiště Václava Havla v Praze. Ke konci toho měsíce se množily hlasy, že je s ohledem na šíření epidemie v Číně třeba učinit další opatření. Poslanec ODS Bohuslav Svoboda požadoval na schůzi Poslanecké sněmovny 28. ledna projednání návrhu, kterým by byla vláda zavázána taková opatření provést. Návrh byl podpořen 73 hlasy opozice, proti byli 3 poslanci. Velká většina poslanců ANO, ČSSD a KSČM se zdržela hlasování a Svobodův návrh tak nebyl schválen (neobdržel potřebný počet hlasů). Podle odpovědi ministra zdravotnictví Adama Vojtěcha příprava k dalším opatřením již probíhala, přičemž Česká republika jednala v souladu se Světovou zdravotnickou organizací (WHO) a nebyl důvod k panice. Vojtěch dále uvedl, že zpřísněná opatření na českých hranicích včetně letiště v Praze, např. zákaz letů z Číny, by „dávala logiku, pouze kdyby to udělala celá Evropská unie, minimálně celý schengenský prostor“ (tj. prostor volného pohybu osob podle Schengenské smlouvy). Čínští turisté se totiž v mnoha případech dostávali na české území autobusy z jiných zemí, např. z Rakouska a Maďarska.  Premiér Andrej Babiš byl opozicí kritizován za to, že nechtěl poslat do Číny zdravotnický materiál na pomoc proti epidemii; toho byly nakonec odeslány 4,5 tuny.

Únor 2020.

Ani počátkem února nepovažovali jak představitelé vlády, tak opozice hrozbu epidemie za skutečně vážnou. V té době byla koronavirová epidemie považována za méně nebezpečnou než již delší dobu probíhající epidemie chřipková.  Ještě na konci února 2020 se všeobecně předpokládalo, že odjezd do lyžařských středisek v severní Itálii a v Rakousku je bezproblémový. Odtud se pak začala nákaza koronavirem do Česka a dalších zemí šířit. Tento postoj k lyžařské turistice se ale nijak nelišil od postoje všech ostatních zemí Evropské unie.

Březen 2020.

Šíření epidemie.

Dne 1. března byly potvrzeny první tři případy covidu-19 na území ČR. V počátcích se jednalo o nakažené osoby, které pobývaly v severní Itálii, později již převažovala tzv. komunitní nákaza, tj. nakažení od lidí, kteří v zahraničí nepobývali. Počáteční prudký procentní nárůst počtu infikovaných (v desítkách procent oproti předchozímu dni) se v poslední březnové dekádě zmírnil na nárůsty nižší než 20 % ve srovnání s předchozím dnem. Od 1. do 31. března 2020 bylo potvrzeno celkem 3257 případů covidu–19.  První tři zotavení z nákazy byla potvrzena 16. března 2020, do konce měsíce se jejich počet zvýšil na 25. První nakažený zemřel 22. března, do 31. března zemřelo 31 nakažených (u starších osob se často se jednalo o souběh více chorob, ne vždy bylo jasné, zda příčinou úmrtí byl covid–19). Počet úmrtí výrazně stoupl mezi 27. a 31. březnem (z 9 na 31).  Počet osob testovaných na covid–19 během března zásadně vzrostl, z počátečních zhruba 200–400 denně na více než 5 000 denně na konci měsíce. Během března bylo celkem testováno více než 50 000 osob.

Nejdůležitější opatření státu.

V počátku krize řídila státní opatření Bezpečnostní rada státu, vedená Andrejem Babišem, 16. března byl ustaven krizový štáb řízený Romanem Prymulou. Toho vystřídal 31. března Jan Hamáček. Roman Prymula se stal vedoucím "Centrálního řídicího týmu covid-19", který řídil zdravotnickou stránku boje proti koronaviru.  Některá opatření byla průběžně zpřesňována či modifikována. K nejdůležitějším patří:  Od 2. března byla postupně přijímána a zpřísňována opatření k omezení rizik přeshraničního pohybu osob (pozastaveny lety z a do Jižní Korey a severní Itálie, namátkové kontroly na hranicích, karanténa pro osoby přijíždějící z rizikových oblastí, konání Světového poháru v Biatlonu bez diváků).  Počínaje 11. březnem byly všechny základní, střední, vyšší odborné a vysoké školy v České republice uzavřeny do odvolání  Dne 12. března od 14 hodin byl v ČR vyhlášen na dobu 30 dnů nouzový stav. Jím byla vyhlášena řada mimořádných opatření, zejména omezení volného pohybu.  Od 14. března byl zakázán provoz restaurací a obchodů (s výjimkami). Opatření mělo původně platit 10 dní.  Od 16. března byly, až na výjimky, uzavřeny státní hranice.  Dnem 19. března byla vyhlášena povinnost si mimo bydliště zakrývat ústa a nos rouškou, šátkem či jinou pokrývkou.

Ochranné pomůcky.

Pro březen 2020 byl charakteristický nedostatek ochranných pomůcek pro zdravotníky i celou populaci. Prvotní nedostatek roušek na obličeje (popř. respirátorů), vyvolaný zavedením všeobecné povinnosti zakrývání nosu a úst na veřejnosti, byl během několika dnů vyřešen díky solidaritě a aktivitě dobrovolníků, kteří začali vyrábět textilní roušky. Nedostatek ochranných pomůcek se snažily zmírnit také jednotlivé resorty – například ministerstvo spravedlnosti pověřilo šitím roušek vězně v nápravných zařízeních a ministerstvo vnitra zadalo výrobu roušek osazenstvu uprchlických zařízení.  Nedostatek jednorázových ochranných prostředků pro zdravotníky a další profese v „prvním sledu“ byl zpočátku řešen málo účinnými regulačními opatřeními (zákaz vývozu apod.). Množství ochranných prostředků se významně zvýšilo až po dodávkách z Číny, které začaly 18. března, dodávka 100 tun materiálu dorazila v noci z 20. na 21. března.

Duben 2020.

Velmi mírný průběh pandemie umožnil stanovení harmonogramů uvolňování, které byly průběžně zkracovány a zpřesňovány.  1. dubna Dne 1. dubna byla oznámena příprava testování reprezentativního vzorku populace na protilátky covidu-19. Testování začalo 23. dubna v Praze, Brně a Litoměřicích, od 24. dubna v Olomouci, Litovli a Uničově. Do konce dubna nebyly výsledky studie publikovány.  7. dubna Poslanecká sněmovna schválila vládě prodloužení nouzového stavu do 30. dubna 2020.  20. dubna Došlo k prvnímu ze čtyř uvolnění karanténních opatření podle "Harmonogramu uvolňování podnikatelských a dalších činností". Jednalo se např. o znovuotevření řemesel s provozovnou či farmářských trhů.  24. dubna Vláda vydala revidovaný "Harmonogram uvolnění podnikatelských činností", který byl oproti předchozí verzi o dva týdny zkrácen s konečným datem 25. května 2020. Rozvolnění ve školách a školských zařízeních rozvolnění v oblasti sociálních služeb zůstala plánováno do června včetně.  28. dubna Poté, co pražský městský soud zrušil opatření Ministerstva zdravotnictví související s pandemií a vydaná podle zákona o ochraně veřejného zdraví, požádala vláda o prodloužení nouzového stavu, aby zrušená opatření mohla být přijata vládou v jeho rámci. Poslanecká sněmovna schválila prodloužení nouzového stavu do 17. května 2020. 29. dubna Po testování metody bylo oznámeno, že tzv. "chytrá karanténa" zahájí svou ostrou fázi 1. května.  30. dubna S platností od 11. května byl např. oznámen návrat žáků 9. tříd do škol a provoz divadel, kin apod. do 100 diváků.

Květen 2020.

Přelom dubna a května – počet zotavených z covidu–19 začal trvale převyšovat počet aktivních případů.  11. května Povoleny byly hromadné akce s účastí do 100 osob. Otevřena kadeřnictví, provozovny v nákupních centrech nad 5000m a provozovny nad 2500m mimo nákupní centra.  25. května Otevření vnitřních prostorů např. kaváren, restaurací, zoologických zahrad, hradů a zámků. Povoleny hromadné akce do účasti 300 osob (ve vnitřních i venkovních prostorech). Opatření Vlády ČR se týkala omezení volného pohybu, vstupu do České republiky a opatření na vzdušné hranici, v oblasti maloobchodu a služeb, v oblasti školní docházky, v sociální oblasti, v oblasti zdravotnictví a vězeňské služby.

Testování.

Do 2. března 2020 byla oprávněná testovat vzorky pouze Národní referenční laboratoř Státního zdravotního ústavu v Praze. Dne 2. března 2020 Ministerstvo zdravotnictví navýšilo laboratorní kapacity o další čtyři místa, a to Zdravotní ústav se sídlem v Ostravě, Nemocnici České Budějovice, Fakultní nemocnici Hradec Králové a Fakultní nemocnici v Motole. Potvrzení všech nejasných a pozitivních výsledků však měla i nadále provádět Národní referenční laboratoř, a ta měla v případě pozitivních výsledků organizovat křížové potvrzení v laboratoři Ústavu Roberta Kocha v německém hlavním městě Berlíně.  Ve dnech 4. a 6. března 2020 odhalila vedoucí soukromé laboratoře Tilia Laboratories v Pcherách Soňa Peková dva případy nákazy virem SARS-CoV-2 (6. a 13. případ), k tomu později uváděla, že vyvinula nový typ testu na detekci tohoto viru. Náměstek ministra zdravotnictví Roman Prymula poté 6. března uvedl: „Takové soukromé laboratoře, které v Česku testují pacienty na koronavirus, skutečně existují. Kolik jich je, ale bohužel netušíme. Stejně tak nemáme ani nástroje k tomu, abychom jejich činnost jakkoliv regulovali. (...) Přesto se nám to nelíbí. Přece jen potřebujeme mít o nemocných přehled. Je to důležité kvůli epidemiologické situaci.“ Zakázat soukromé laboratoři, aby si nakoupila nějaké testy, podle něj totiž nikdo nemůže a stejně tak ministerstvo nepřinutí obyvatelstvo, aby se do takovýchto zařízení chodilo testovat.  Poté ministerstvo stanovilo pro testování podmínky, které tato laboratoř nesplňovala a nemohla v krátké době splnit (certifikaci systému ISO 15189), a fakticky jí tak testování zakázalo. O lékařce Soně Pekové přitom ministr zdravotnictví Adam Vojtěch na tiskové konferenci v pátek 6. března 2020 uvedl, že musela do karantény Na Bulovku, protože prý vzorek odebírala „velmi nestandardním způsobem“, a tato tvrzení potvrdila a aktivně doplnila i přítomná hlavní hygienička Eva Gottvaldová. Později se ukázalo, že obě tyto informace byly nepravdivé, tato laboratoř vzorky vůbec sama neodebírala a lékařka v karanténě nebyla ani nebyla sama na nákazu testována. K tomu se také na Twitteru vyjádřil poslanec Miroslav Kalousek: „Ministr zdravotnictví, který v krizové situaci prokazatelně lže, znedůvěryhodňuje všechny informace a opatření, o kterých vláda veřejnost informuje.“ Markéta Pekarová Adamová, předsedkyně TOP 09, vyjádření spojila se snahou poškodit soukromé laboratoře, a Petr Fiala, předseda ODS, na sociální síti napsal, že ministr Vojtěch by si měl naordinovat mediální karanténu, není to jeho první selhání a ministrem by neměl být člověk, který potřebuje neustále exhibovat v médiích. Předseda KDU-ČSL Marian Jurečka uvedl, že „ministr Vojtěch by si potřeboval odpočinout, aby nemusel z únavy zbytečně žvanit nesmysly“, a místopředseda strany Jan Bartošek zparodoval hnutí ANO slovy: „Zapamatujete si, všeci. ANO nikdy nelže.“ Během odpoledního setkání s novináři upřesnil, že informaci mu měla poskytnout „doktorka Macková“ ze Státního zdravotního ústavu. V ústavu figuruje MUDr. Barbora Macková, vedoucí Centra epidemiologie a biologie.  Jiné laboratoře nesměly oprávnění testy na koronavirus SARS-CoV-2 v rámci státního systému provádět. Další laboratoře, které se chtějí do testování také zapojit, byly vyzvány, aby kontaktovaly Státní zdravotní ústav. Dne 5. či 6. března se počet oprávněných laboratoří zvýšil z 5 na 8, tj. přibyla Nemocnice Na Bulovce, Fakultní nemocnice Brno a také laboratoř Agel z Ostravy jako první soukromá laboratoř připuštěná do systému. Ministerstvo podmínky provádění testů uvolnilo, aby umožnilo testování i výzkumným pracovištím Akademie věd a veterinárních ústavů, a na základě takto upravených podmínek získala 18. března v krátké době certifikaci k testování mimo jiné i laboratoř Tilia. K 25. květnu 2020 bylo v Česku 105 laboratoří akreditovaných k určení nákazy nemocí covid-19.  Podle informací ze 14. března 2020 jsou v České republice na přítomnost viru SARS-CoV-2 testováni zejména ti, kteří vykazují známky onemocnění. Kvůli nedostatku zdravotního personálu a testovacích sad však ne všichni, a řada lidí je odmítána. Testování na vlastní náklady je podle ministra zdravotnictví Adama Vojtěcha od 14. března 2020 možné.

První pozitivně testované případy.

Dodatečné testování na přítomnost protilátek proti SARS-CoV-2 prokázalo, že jako první prodělali nemoc dva lidé z Českého Krumlova už na přelomu prosince a ledna (majitel penzionu, který obsluhoval čínské turisty) a v lednu (zaměstnankyně nemocnice z Krumlova).  V tabulce je uvedeno prvních čtyřicet sedm pozitivně testovaných, o kterých úřady informovaly jednotlivě. První tři případy covidu-19 na území ČR byly testováním potvrzeny v neděli 1. března 2020 a v následujících dnech byla nově zjištěným případům věnována značná mediální pozornost. V úterý 10. března bylo oznámeno celkem 25 nových případů. Šlo o do té doby největší nárůst počtu případů za jediný den a ke většině případů již nebyly zveřejňovány podrobné informace. Ani ve dnech následujících, kdy už se počet nově zjištěných případů zpravidla pohyboval v řádu stovek denně. Přestože zejména v prvních dnech naprostá většina pozitivně testovaných lidí si přivezla nákazu do Česka z Itálie nebo se nakazila přímo od lidí, kteří se nakazili v Itálii, počet států, ze kterých do ČR dorazili nakažení lidé, kteří pak mohli nákazu rozšířit na území ČR byl daleko větší.  Více než 20 případů: Rakousko, Itálie, Německo, Velká Británie, Francie, Španělsko, Švýcarsko, USA.  Méně než 20 případů: Turecko, Thajsko, Dominikánská republika, Egypt, Maďarsko, Nizozemsko, Slovensko, Švédsko, Irsko, Belgie, Mexiko, Izrael, Portugalsko, Ukrajina, Argentina, Slovinsko, Spojené arabské emiráty, Dánsko, Mauricius, Polsko, Barbados, Norsko, Kanada, Gruzie, Brazílie, Kapverdy, Řecko, Indonésie, Panama, Tanzanie, Chile, Omán, Filipíny, Albánie, Lucembursko, Austrálie, Šrí Lanka, Kolumbie, Kamerun, Kostarika, Malta, Jihoafrická republika, Maledivy, Bělorusko.  Ministerstvem zdravotnictví byly povoleny

Opatření.

Opatření vlády a ministerstva zdravotnictví.

Vláda ČR omezuje hromadné akce nad 500 osob, překročení státní hranice, nošení ochranných prostředků dýchacích cest, maloobchod a služby. Naopak povoluje konzumaci na farmářských trzích, švédské stoly, parní sauny, aquaparky, divadelní bufety, pohyb bez roušek venku i přeshraniční odborné práce. Také umělci již mohou vystupovat bez roušek.  od 4. března s Itálií a od 5. března s Jižní Koreou.  Nouzový stav byl ukončen k 17. květnu 2020.

Přehled opatření.

Přehled předpisů ze Sbírky zákonů ČR proti koronavirové pandemii udržuje server Zákony pro lidi.

Mezilidská solidarita.

Pandemie covidu-19 vyvolala vlnu solidarity v nejrůznějších oblastech, např.:

Dopady na českou ekonomiku.

Podle prognózy Mezinárodního měnového fondu čeká českou ekonomiku hospodářský pokles 6,5 %. Ministerstvo financí má o něco optimističtější pohled a předpokládá pokles o 5,6 %, ale i tak jde o nejhlubší propad ekonomiky od vzniku České republiky.

Dopady na českou e-commerce.

Vypuknutí epidemie v Česku mělo výrazný vliv také na přesun většiny obchodů na internet. Podobně jako v případě první epidemie SARS, která v roce 2003 zahájila přerod Číny na e-commerce velmoc, i v Česku se očekává výrazné urychlení transformace.

Program Antivirus.

Jedná se o kompenzaci nákladů zaměstnavatelům, jejichž zaměstnancům byla nařízena karanténa, nebo kde zaměstnavatel musel omezit nebo uzavřít provoz z důvodu vyvolaných nařízeními vlády. Hlavním cílem programu je zabránit propouštění zaměstnanců, k čemuž se také příjemci vyplacených náhrad musí zavázat. Úřady práce poskytují zaměstnavatelům refundaci náhrad mezd včetně povinných odvodů za dobu překážek v práci. Antivirus tak zmírňuje přímé dopady nákazy COVID-19. Program se týká pouze pracovních poměrů při respektování podmínek pro zaměstnavatele.  Program na udržení pracovních míst zaměstnanců mohla vláda vyhlásit na základě § 120 odst. 1 zákona o zaměstnanosti. Antivirus byl vládou České republiky schválený 31. března 2020, a to v rámci vládního usnesení č. 353. Realizátorem Programu Antivirus je Úřad práce (metodická pomoc, poskytování příspěvků).  Refundace je možné čerpat na mzdové náklady, které zaměstnavateli vznikly od 12. března 2020 do konce srpna 2020. Náklady MPSV odhaduje na max. 605 mil. Kč. V jednání je návrh programu Antivirus C, kde stát odpustí firmám do 50 zaměstnanců sociální odvody. Tento návrh ale ještě neposoudil Senát a nepodepsal ho prezident.  Program je rozdělen do dvou režimů. Režim A se vztahuje na případy uzavření či omezení provozu v důsledku krizových opatření nebo mimořádných opatření vydaných vládou, Ministerstvem zdravotnictví nebo krajskou hygienickou stanicí a dále na případy, kdy je zaměstnanci nařízena karanténa. Režim B se aplikuje při překážkách v práci na straně zaměstnavatele, které jsou vyvolané hospodářskými potížemi (výpadek 30% a více zaměstnanců, omezení dostupnosti vstupů či poptávky po službách nebo výrobcích).

Statistiky.

Počet karantén.

Počet platných domácích karantén dle příslušné hygienické stanice.

Pandemie covidu-19 v Česku je probíhající epidemie virové nemoci covid-19 způsobené koronavirem SARS-CoV-2 na území České republiky, součást celosvětové pandemie covidu-19. Ta vznikla v prosinci 2019 na území Číny ve městě Wu-chan. Nemoc se následně začala rychle šířit i mimo pevninskou Čínu. České úřady začaly na situaci reagovat ve druhé polovině února 2020, kdy se prudce zhoršila epidemiologická situace v Itálii. Ústřední epidemiologická komise se poprvé sešla 27. února.

La pandémie de Covid-19 en Tchéquie se propage à partir du, date à laquelle trois personnes, dont une vivant à Ústí nad Labem, ont été diagnostiquées porteuses du virus. Toutes revenaient d'Italie du Nord. Elles ont été prises en charge à l'hôpital Bulovka de Libeň.


Kartuziánský klášter Panny Marie (Tržek)

Historie.

Kartouzu v Tržku u Litomyšle založil roku 1378 litomyšlský biskup Albert ze Šternberka nedaleko své rezidence. Ve vsi Tržek měl lovecký hrádek s velikou oborou, kterou určil jako stavební místo novému klášteru. Zakládací listinu vydal na této tvrzi 24. prosince 1378 a určil, že zde bude žít převor a dvanáct mnichů, mimo konvrše a jiné osoby podle tohoto řádu obvyklé. Nápodoba Krista a dvanácti učedníků je nasnadě.  Biskup se zavázal na svoje náklady vystavět všechny potřebné budovy a opatřit bratřím výživu i oděv, stejně jako knihy, výzdobu kostela a bohoslužebné náčiní. Kartouza byla nazvána Hájek Panny Marie (Rubus Sanctae Mariae) a posvěcena "ku poctě Boží, Panny Marie a zvláště ve jméno Zvěstování Páně sv. Jana Křtitele i Všech svatých".  Albert ze Šternberka byl vysokým církevním hierarchou své doby, dvořanem Karla IV. Kartuziánský řád znal jak z císařské Prahy, tak i z blízkého Brna, kde moravská markrabata založila královopolskou kartouzu. Když si jeho synovec Petr vzal za ženu Annu, sestru markraběte Jošta, stal se Albert příbuzným s panujícím rodem Lucemburků a založením kartouzy ukázal sebevědomí vpravdě knížecí. Generální kapitula řádu poslala k novému založení Jana z Lenpachu z kartouzy sv. Michala u Mohuče.  V Tržku byl nejprve vystavěn malý kostel a tři cely pro představeného a dva mnichy; dva konvrši žili patrně někde poblíž. Biskup jim znovu potvrdil svůj zakladatelský úmysl a znovu slíbil postavit klášter o patnácti celách z kamene, dokončit započatý kostel i se sakristií, kaple, refektář, křížovou chodbu, dobře klenutý sklep, studni, kuchyni a další místnosti, stejně jako obydlí pro konvrše, hosty a služebníky a také kamennou zeď kolem celého darovaného pozemku. Tento závazek složil do rukou Jana, převora pražské kartouzy. Klášter obdržel čtyři vsi pro svou výživu, které zakladatel zakoupil blízko svých rodových statků na Moravě, mezi nimi i Dolany u Olomouce, do kterých byl klášter posléze přenesen.  Ve svém klášteře pobýval Albert ze Šternberka častěji. Víme, že zde 12. ledna 1380 uvalil klatbu na markraběte Jošta. Zemřel o dva dny později, s největší pravděpodobností právě zde. Pochován byl v jiném svém nadání, u augustiniánů v Moravském Šternberku. Vliv kartuziánů postihujeme v okolí Tržku jen málo a nepřímo. V jakémsi církevním sporu svědčil 23. února 1383 Bruno, kartuziánský profes z Tržku. V Litomyšli objevuje se rodina Kartusů, z nichž Matěj Kartus († 1389) byl augustiniánem ve zdejším klášteře. Soudili bychom, že jejich jméno ukazuje právě k prostředí tržecké kartouzy.

Zánik kláštera.

Právní nejasnosti zapříčinily, že po celých deset let nebyl nový řeholní dům náležitě opatřen. Stejně tak vzdálenost fundačních vesnic nedovolovala konvršům, aby obdělávali půdu, a klášter se musel spolehnout na nedostatečný roční příjem. Generální kapitula tedy ráda v červnu 1389 svolila, aby kartouza byla podle záměru markraběte Jošta přenesena do Dolan. Pokud by svolili převor a konvent nového kláštera, mohlo by něco majetku zůstat nedostavěnému domu v Tržku, čímž by zůstala naděje pro jeho budoucí oživení. Při jednáních se markrabě Jošt odvolával na údajný záměr zakladatele samého dům přenést, neboť poznal, že tvrz v Tržku není pro klášter vhodná. Hmotná tíseň přiměla konvent, aby již roku 1380 odprodal za sumu 20 zlatých a 2 kop grošů boleslavskému arcijáhnovi "Liber viaticus", věnovaný kdysi Albertem ze Šternberka. Většina mnichů odešla z Tržku po svolení generální kapituly a zbytek se definitivně přestěhoval do dolanského kláštera "Vallis Josaphat" roku 1394. Tím dějiny "Hájku Panny Marie" končí.  Žižkovo vojsko na jaře 1421 opuštěný klášter spálilo a objekty zanikly téměř beze stopy. Pouze pomístní název "Na kartouzách" připomíná místo někdejšího kláštera.

Kartuziánský klášter Panny Marie v Tržku u Litomyšle (zvaný též "Hájek Panny Marie", latinsky "Rubus Sanctae Mariae") je zaniklá kartouza v Tržku poblíž Litomyšle.

La chartreuse du Buisson-Notre-Dame, en,, ou, en, était un monastère de l'ordre des Chartreux, construit en 1378 sur le domaine épiscopal de Tržek, dans l'évêché de Bohême orientale de Litomyšl. En 1389, la plupart des moines ont quitté la chartreuse, les derniers moines les ont suivis en 1394. La chartreuse Tržek était la troisième chartreuse de Bohême et de Moravie après Prague et Brno. Tržek est située à cinq kilomètres au nord-ouest de Litomyšl, région de Pardubice en République tchèque.


Rozšíření.

Bylina pochází ze střední a jihozápadní Asie, za její domovské území je považována oblast Kyrgyzstánu, Pákistánu a čínské autonomní oblasti Sin-ťiangu. Odtud byla postupně zavlečena do dalších zemí v západní, střední i jižní Asii, jakož i ve východní Africe. S příchodem novověku se dostala do jižní Evropy a odtud do Severní i Jižní Ameriky a na Nový Zéland. V České republice je někdy pěstována jako okrasná rostlina v zahradách, ve volné přírodě roste spíše ojediněle, častěji se objevuje na východě Čech.

Ekologie.

Terofyt, který během jednoho roku vyklíčí, vykvete, odplodí a následně uhyne. Semena vymrštěná z tobolek za příznivých podmínek někdy vyklíčí ještě na podzim, a pokud drobný zelený semenáč nepříliš tvrdou zimu přečká, rostlina se chová jako dvouletá, ozimá. Jednoletá rostlina vykvétá v červenci a srpnu a semena uzrávají v září a říjnu, ozimá mívá fenologické fáze uspíšené.  Na půdu není tato slabě dužnatá bylina náročná, může růst v lehké písčité, střední hlinité i těžké jílovité. Stejně tak jí nevadí různá hodnota pH, může být kyselá, neutrální i zásaditá. Požaduje vlhké, ale odvodněné stanoviště, v půdě trvale zamokřené neporoste. Daří se jí na plném slunci i v polostínu světlého lesa. Ploidie druhu je 2n = 20.  Obvykle roste na okraji polí jako plevel polních plodin i na narušovaných a člověkem ovlivněných synantropních stanovištích, jako jsou rumiště, okraje polních cest, silniční i železniční náspy, pískovny či lomy, ale i v přirozených puklinách nevysokých skal.

Popis.

Bylina s přímou šedozelenou, obvykle do 1 m vysokou, v horní části bohatě rozvětvenou lodyhou, jež vyrůstá z hrubého vertikálního kořene s mnoha postranními kořínky. Lodyha je pevná, uvnitř dutá, vespod až 1 cm tlustá a hustě porostlá jednoduchými vstřícnými, křižmostojnými listy. Čepele těchto sivozelených listů jsou úzké, čárkovité či podlouhle kopinaté, 5 až 15 cm dlouhé a 0,5 až 2,5 cm široké. Jsou bez řapíku, na bázi klínovité, na vrcholu zašpičatělé, po obvodě celokrajné, oboustranně lysé a mají nápadnou střední žilku. V horní části lodyhy přecházejí listy do podlouhle kopinatých a světleji zelených listenů. Lodyha i listy po poranění roní bílé latexové mléko.  V horní části lodyhy vyrůstají vrcholičnatá květenství cyathia. Obvykle jsou bohatě rozvětvená, se dvěma až třemi větvemi, jež se dále dvou až osminásobně větví. Tato koncová květenství bývají ještě někdy doplněna o úžlabní okolíky s dalšími cyathii. Nenápadné, drobné, žlutozelené květy jsou jednopohlavné, bez okvětí a vykvétají nad ozdobnými zákrovními listenci, které jsou trojúhelníkovité až srdčité a v době květu světle žlutozelené. Samičí květy jsou schopné opylit se pylem vlastního i jiného cyathia.  Po opylení květů hmyzem, převážně mouchami, vznikají asi 10 mm velké, kulovité, třípouzdré tobolky s měkkým oplodím, které mají tři hluboké rýhy. Obsahují tři vejčitá, asi 6 mm velká, hnědá semena se zřetelným dužnatým přívěskem.

Rozmnožování.

Pryšec skočcový se rozmnožuje výhradně semeny, kterých rostlina vyprodukuje velký počet, obzvláště roste-li ve výživné půdě. Prvotně se rozšiřují autochoricky, v důsledku napětí způsobeného nestejným vysycháním vrstev buněk ve stěnách plodů jsou z tobolek stojící rostliny vymršťována až do vzdálenosti 3 m. Druhotně mohou být ještě šířena myrmekochorně, pro olejnatý přívěsek jsou coby vítaná potrava odnášena mravenci. Bývají také za přívalového deště splavována vodou do níže položených a vlhčích míst. Semena z hloubky 1 cm vyklíčí při teplotě 20 °C asi za dva až tři týdny, při vyšší teplotě klíčí rychleji, z větší hloubky zase později.

Význam.

Latex vytékající z rostliny na vzduchu rychle tuhne a je obdobně jako celá rostlina toxický, zvláště nebezpečný je při kontaktu s okem, obsahuje mj. terpenoidní alkoholy a hořčiny. V minulosti se v lidovém léčitelství používal jako antiseptikum, účinný depilační prostředek a k odstraňování bradavic a kuřích ok. Semena jsou účinné diuretikum i laxativum, požití většího množství semen může vyvolat i potrat. Krátkodobý styk pokožky s listy obsahující toxické estery forbolu způsobuje zarudnutí, déletrvající kontakt i hluboké poškození pokožky.  Semena obsahují okolo 40 % čirého jemného oleje, který se dříve využíval při výrobě mýdla. V současnosti je pryšec skočcový počítán mezi perspektivní rostliny pro výrobě biopaliv, při současných cenách ropy však není jeho využití reálné. Rostlina nachází uplatnění v pověrách, podle kterých odpuzuje krtky a hlodavce ze zahrádek.

Pryšec skočcový ("Euphorbia lathyris") je okolo jednoho metru vysoká, planě rostoucí rostlina s lodyhou porostlou úzkými křižmostojnými listy, která se větví do bohatých lichookolíků s výraznými listeny a drobnými květy. V české přírodě je považován za nepůvodní druh, příležitostně se vyskytující neofyt, který byl do ní pravděpodobně úmyslně zavlečen ze Středomoří. V české krajině byl poprvé zjištěn roku 1872. Všechny části rostliny jsou jedovaté.

L'épurge, euphorbe des jardins ou euphorbe épurge est une plante herbacée bisannuelle assez commune en Europe, parfois cultivée dans les jardins.


Pěstounka.

V jedné mytologické tradici (tradice Licinia Macera a kol.) byla manželkou pastýře Faustula, a proto i adoptivní matkou Romula Rema, o které se říká, že je zachránila poté, co byli vhozeni do Tiberu na přání Amulia. Měla dvanáct synů a po smrti jednoho z nich se ujala Romula a se zbývajícími jedenácti založila kolej Arvalských bratří ( Fratres Arvales ). Proto je ztotožněna s bohyní Dea Dia tohoto kolegia.

Římský patriot.

Podle další tradice byla Larentia krásná dívka se známou pověstí, zhruba ve stejném věku jako Romulus a Remus, za vlády Anka Marciuse v 7. století př. n. l. Byla darována Herculesovi jako výhra v kostkách. Když ji bůh již nepotřeboval, nabídl jí, aby se provdala za prvního muže, kterého potká. Když vyšla toho rána, potkala bohatého Etruska jménem Carutius (nebo Tarrutius, podle Plutarcha ). Larentia později zdědila veškerý jeho majetek a odkázala jej římskému lidu.  Ancus, vděčný za její šlechetnost, dovolil jí, aby byla pohřbena ve Velabrumu, a uspořádal každoroční festival, Larentalia, při kterém byly oběti nabídnuty Larům. Plutarch výslovně prohlašuje, že tato Larentia byla jiná osoba než Larentia, která byla provdána za Faustula, ačkoli ostatní spisovatelé, jako například Licinius Macer, své příběhy připisují ke stejné osobě.

Prostitutka.

Podle další tradice Larentia nebyla ani manželkou Faustula, ani Herculesovou manželkou, ale prostitutkou zvanou „lupa“ (doslovně „vlk“, ale hovorově „zdvořilost“).

Spojení s Lary.

Zdá se jasné, že byla etruského původu a je spojena s uctíváním Larů, z níchž její jméno může nebo nemusí být odvozeno. Tento vztah je patrný také v počtu jejích synů, což odpovídá vztahu dvanácti zemí Larů. TP Wiseman zkoumá spojení mezi Acca Larentia, Lara a Larunda ve svých knihách "Remus: Římský mýtus" a "Římské" "mýty".

Funkce.

Stejně jako Ceres, Tellus, Flora a další, i Acca Larentia symbolizovala úrodnost země, zejména městské půdy a jejich plodiny. Acca Larentia je také identifikována s Larentinou, Mana Genita a Mutou.

V moderní literatuře.

Acca je postava v příběhu Davida Drakea "Přinést světlo" rekonstrukce římských počátků kolem roku 751 př.n.l.. Je znázorněna jako sympatická vesnická žena v malé pastýřské komunitě na kopci Palatine.

Acca Larentia nebo Acca Larentina byla v římské mytologii, žena a později bohyně jejíž svátek, Larentalia, byl slaven 23. prosince.

Acca Larentia est une obscure déesse chtonienne de Rome (que certains identifient à la déesse sabine "Larenta" ou "Larunda"). Selon les légendes, Acca Larentia (ou Laurentia, ou même Larentina) est la femme du berger Faustulus, la nourrice de Romulus et Rémus et mère de douze enfants, en l'honneur desquels on aurait institué le collège des douze Frères Arvales. Selon Tite-Live, cette Acca Larentia était ce que les romains qualifiaient de "Lupa" (« louve »), c'est-à-dire une courtisane ou prostituée, d'où l'allaitement légendaire de la Louve.


Teorie.

U současného povstaleckého anarchismu můžeme nalézt několik styčných bodů, které se vrací k taktice ilegalismu a propagandy činu.  1. "Koncept 'útoku' je srdcem povstalecké ideologie." Jako takový je nahlížen takto: "Akcí a učením se, jak se při akci chovat, nikoli propagandou si otevřeme cestu k povstání.", nicméně "propaganda má svou roli v objasnění, jak se máme chovat." Stav akce je stavem, v němž se člověk učí. Italský text "Ai ferri corti" říka: "Jedinec s vášní pro sociální hnutí a 'osobní' náhled na třídní boj chce něco dělat okamžitě. Pokud analyzuje transformaci kapitálu a Státu, je to za účelem jejich napadení, jistě ne proto, aby mohl jít spát s čistými myšlenkami." "Útok je odmítnutí smíru, pacificizace, oběti a kompromisu během (třídního) boje"  2. Povstání a revoluce: Revoluce je nahlížena jako "konkrétní událost, která musí být budována denně prostřednictvím umírněnějších pokusů, které ve výsledku nemají osvobozující charakter sociální revoluce v pravém slova smyslu. Tyto umírněnější pokusy jsou právě povstání. Vzdor nejvykořisťovanějších a nejvíce vyčleňovaných členů společnosti a politicky nejuvědomnělejší menšiny otvírá cestu k možnému zapojení stále širších vrstev vykořisťovaných do proudu rebelií, který může vést k revoluci."  3. "Sebemanagement boje" v tom smyslu, že "ti, jež bojují, jsou autonomní ve svých rozhodnutích a činech; jedná se o opak organizace syntézy, která se vždy snaží ovládnout boj. Boje, které jsou sjednocené v jedné řídící organizaci jsou snáze integrovány do mocenské struktury současné společnosti. Samo-organizované boje jsou ze své podstaty nekontrolovatelné a neovladatelné, když se šíří sociálním terénem." Je vidno, že systém a jeho instituce se obávají, že se akty vzdoru stanou propagandou činu, čímž se rebelie sama rozšíří. "Malé akce, tudíž snáze reprodukovatelné, které vyžadují jednoduché prostředky dostupné všem, jsou ze své jednoduchosti a spontaneity nekontrolovatelné a neovladatelné." To také znamená, že povstalečtí anarchisté by se neměli vidět jako avantgardu nebo "ty uvědomělé", ale jen jako součást vykořisťovaných a vyčleňovaných."  4. Dočasné těsné skupinky namísto permanentních organizací: To znamená odmítnutí prohlášení "tudíž jsme proti straně, syndykátu a permanentní organizaci, které se všechny snaží syntetizovat vzdor a stát se prvky integrace pro kapitál a stát." Namísto toho názor, že "organizace je pro konkrétní úkony". "Neformální anarchistická organizace je tudíž specifickou organizací, která se shromažďuje kolem běžné těsné skupiny."  5. Překročení dichotomie mezi individuem a zbytkem společnosti a mezi individualismem a komunismem.: "Povstání začíná touhou jedinců vymanit se z nucených a ovládaných okolností, touha znovu se zmocnit možnosti řídit si vlastní život podle svého uvážení." Ale názor, že "Individualita může vykvést pouze tam, kde je rovnost přístupu k životním podmínkám sociální realitou. Tato rovnost přístupu je komunismem; co jedinec s tímto přístupem udělá je na něm a jeho okolí. Tudíž ve skutečném komunismu neexistuje rovnost nebo individuální identita."  Povstalečtí anarchisté se často hlásí k odlišným teoretickým proudům na anarchistickém spektru.

Povstalecký anarchismus je revolucionářská teorie, praxe a tendence uvnitř anarchistického hnutí, která klade důraz na povstání jako součást anarchismu. Staví se kriticky k formálním organizacím, jako jsou odbory a dělnické svazy, které jsou založené na politickém programu a periodických setkáních. Povstalečtí anarchisté namísto toho obhajují neformální organizaci, založenou na malých organizovaných skupinkách. Upřednostňují útok, permanentní třídní boj a odmítají vyjednávat s třídními nepřáteli, nebo s nimi uzavírat kompromisy.

L'anarchisme insurrectionnaliste est un courant de l'anarchisme, revendiquant des pratiques de propagande par le fait, de reprise individuelle et de sabotage et prônant l'insurrection comme moyen efficace d'affaiblir et de mettre à mal la société dite de domination, autoritaire et capitaliste, ceci dans le but de créer une situation révolutionnaire permettant ainsi de libérer des zones, où l'autonomie serait alors possible et où les classes seraient abolies, ainsi que les rapports économiques inter-individuels. L'anarchisme insurrectionnaliste puise ses inspirations théoriques et pratiques à la fois dans le communisme libertaire et dans l" « "Autonomia Operaia" » (Autonomie ouvrière) italienne.


Pozadí.

Módní fotografie začala rytinami reprodukovanými z fotografií Leopolda-Emile Reutlingera, Nadara a dalších v 90. letech 20. století. Poté, co bylo možné pořídit vysoce kvalitní reprodukci polotónů, nejvíce zásluh jako průkopník tohoto žánru má francouzský baron Adolf de Meyer a lucemburský fotograf Edward Steichen, který si v roce 1907 vypůjčil ruční fotografickou kameru svého přítele a fotografoval oslnivě oblečené dámy na závodišti Hipodrom Longchamp, a který byl francouzským časopisem "Art et Décoration" v roce 1911 pověřen výrobou snímků šatů pařížského designéra Paula Poireta, který dříve a současně konkuroval kresbám a tiskům, které se používaly pro módní ilustrace.

Séebergerovi.

Rodina oddaná fotografickému žánru byla v dynastii Séebergerů více než dvě generace. Tři bratři Jules (1872–1932), Louis (1874–1946) a Henri (1876–1956) se narodili otci Jean-Baptistovi, bavorskému živnostníkovi, který se přistěhoval do Francie v roce 1870, a jejich matce Louise, vdově z Lyonu s dcerou Félicií. Druhá generace, synové Louise, bratři Jean (1910–1979) a Albert (1914–1999) také zdědili lásku k fotografii. Jejich práce pokrývá většinu dvacátého století a věnovala se eleganci a módě.  Bratři odcestovali do Paříže, kde absolvovali střední vzdělání na Lycée Rollin a kde Louis získal první cenu za kreslení. Studium zakončili na městské umělecké škole Palissy, než se Jules a Louis začali vzdělávat jako designéři textilu v ateliéru J. Souchona, specialisty na „inovace, šaty, stuhy, damaškové prádlo, žakárové tkaniny a návrhy.“ Odtud pramenil jejich zájem a bohaté znalosti v oblasti módy.  Zatímco tři bratři pracovali jako textilní designéři, v roce 1891 Jules začal navštěvovat večerní hodiny kresby a také začal pořizovat první fotografie. Po přestěhování na 39 rue Lafayette v 10. pařížském obvodu Louis získal cenu Dantona Jeuneho věnovanou znevýhodněným dětem na umělecké škole města Paříže, zatímco Jules získal cestovní grant do Normandie. Mezitím se nejmladší Henri zapsal do školy užitého umění a získával také ceny. Po smrti svého otce v roce 1894 se rodina přestěhovala do klidnější rue Fénelon v domě č. 13.  V roce 1899 Jules přihlašoval své fotografie do různých soutěží a zájem brzy projevili také jeho bratři, kteří získávali ceny v amatérských soutěžích organizovaných novinami "Lectures Pour Tous". Experimentoval s bromolejotiskem, zejména s Rawlinsovým procesem. Jules získával ceny v oblasti dokumentární fotografie v letech 1903 a 1904 za fotografie, které vytvořil na březích Seiny a v Montmartru. Obrázky tří bratří, kteří se podepisovali svými iniciálami (JHLS), byly vystavovány a publikovány v různých časopisech a distribuovány jako pohlednice bratry Kunzliovými a Leopoldem Vergerem.  Tři bratři, podporovaní svou matkou, starší sestrou a Louisovou manželkou Annou, založili v roce 1909 rodinný podnik pod názvem „Frères Séeberger“ ve studiu na 33 rue de Chabrol, asi 10 a 5 minut chůze od jejich domova.

Módní fotografové.

Zatímco časopisy, jako je "Les Modes," publikovaly pečlivé portréty (většinou ručně kolorované) žen z lepší společnosti v oděvech navržených renomovanými návrháři, deníky jako "Le Figaro" a "Le Gaulois" publikovaly obrázky ve svých večerních vydáních, jako byly například Steichenovy ženy na závodních tratích a jejich přístup zaujal časopis "Femina", ve snaze uspokojit zvědavost svých čtenářů ohledně toho, co bylo v módě „skutečné oblečení“, trend, který brzy zaujal "Paris Illustré" nebo "La Nouvelle Mode," který v letech 1901–1902 představoval snímky pořízené obskurními amatéry jako byli Carle de Mazibourg nebo Edmond Cordonnier, i když byly brzy nahrazeny profesionálnějšími fotografiemi.  Bratři vyhledávali tlačenice, navštěvovali plážová letoviska, lyžařská střediska a další zajímavá místa v Paříži. Mezi jejich úlovky patřily fotografie dámské módy (a také některých mužů), pro které od 22. května 1909 našli uplatnění v "La Mode Practique".  Mimochodem, ačkoli se zaměřovali na šaty, boty, tašky, klobouky, kožešiny a peří, zachytili také snímky skutečné "haute couture", „vyšší společnosti“, která je běžně nedostupná lidem nižšího postavení, kteří, i když jsou o fotoaparátu vědí a fotografování umožní, uznávají pouze ty, kdo patří do velkých ateliérů a rozhodně ne Séebergerovi.  Vzhledem k tomu, že jejich snímky byly publikovány v dlouhém seznamu více než padesáti publikací, mohou módní historikové sledovat vliv na styl velkých návrhářů jako byli například Chanel, Paula Poireta, Jeanne Lanvin, Elsy Schiaparelli, Jean Patou, Roberta Pigueta, Madeleine Vionnet, Lucien Lelong, Paquin a kol., kterým Séebergové vytvořili také portréty.

Styl a technika.

Fotografie Séebergerů spočívala ve znalosti těchto modelů, držet krok s nejnovějšími trendy, které osloví publikace, a vyčerpávající hon na správné modely v davu módních fotografů – o to více s příchodem „přenosných“ fotografických kamer, až do roku 1935, kdy Henri získal Rolleiflex, byl to obrovský skládací Ernemann Klapp Nettel nebo těžkopádnější reflexní kamera Thornton Pickard 13 x 18 cm, které používali v Boulogneském lesíku a ve Svatém Mořici. V každém případě Henri doprovázel svého bratra Louise, který asistoval modelce nebo modelu a zapisoval poznámky o módě a pořízených snímcích. Také v roce 1911 se Séebergové, navzdory těžkopádnému ovládání jejich fotografické kamery, podařilo s pomocí profesionálních modelů zprostředkovat pocit bezprostřednosti a zjevné.

Francouzský obraz.

Módní snímky bratří se překrývaly s jejich portréty mediálních celebrit, včetně Joséphine Bakerové nebo Charlieho Chaplina. Méně známá část jejich praxe, jak poznamenal Gilbert Salachas, z roku 1923, International Kinema Research zaměstnávala bratry Séebergerovi, aby dokumentovali místa, která filmaři přizpůsobili k vytvoření formální pařížské „atmosféry“ pro filmy, jako je americký romantická komedie z roku 1938 "Bluebeard’s Eighth Wife" a "A comedy of murders" (Charles Chaplin, 1947) nebo "An American in Paris" (Vincente Minelli, 1951), čímž vytváří mýtickou Paříž, která přežívá v kině dodnes.

Druhá generace.

Smrt Julia v roce 1932 a poté vyhlášení války znamenalo definitivní stažení Ludvíka a Jindřicha z rodinného podniku a krátké uzavření během válečné mobilizace další generace Séebergerů, Jeana a Alberta, Louisových dvou synů, kteří si udrželi jméno „bratři Séebergerové“ až do uzavření v roce 1977. Pomáhali jim Jeanova manželka Suzanne (jako sekretářka), poté postupně Albertova manželka Cecile (v úpravách), Jeanův syn Daniel (jako asistent) a další spolupracovníci.  Po druhé světové válce bratři pokračovali s módním fotografováním jako svou specializací, vedle některých průmyslových zakázek, ale se zvyšováním studiové práce s placenými módními modely v novém areálu na bulváru Malesherbes 112 (v 17. pařížském obvodu). Stali se členy umělecké skupiny Le Groupe des XV, která ovlivnila jejich tvorbu v podobném stylu jako byli například: Philippe Pottier, Pierre Jahan, René-Jacques nebo Lucien Lorelle.  Věrnost a oddanost rodině přetrvala dvě rušné generace; když Jean zemřel v roce 1979, Albert napsal:

Bibliografie.

Katalog výstavy bratří Séebergerů, která se konala od června do září 2006 ve fotogalerii Richelieu v La Bibliothèque nationale de France, kurátoři: Sylvie Aubenas a Xavier Demange a nesla název "Elegance: the Seeberger brothers and the birth of fashion photography," je nejautoritativnější reprezentace jejich módních snímků a způsobů, které dokumentuje. Mezi další užitečné knihy a weby patří:

Dynastie Séebergerů, známá jako Frères Séeberger; tři bratři Jules (1872–1932), Henri (1876–1956) a Louis (1874–1946) synové Jean (1910–1979) a Alberta (1914–1999), propagovali ve Francii módní fotografii, počínaje dvacátým stoletím.

Les frères Séeberger sont une lignée de cinq photographes français dont l'activité s'étend sur une grande partie du. Elle est composée de deux générations successives : les frères Jules (1872-1932), Louis (1874-1946) et Henri (1876-1956) Séeberger constituent ainsi, à eux trois, la "première génération Séeberger".


Historie.

V čele výzkumného týmu společnosti stojí Tomáš Cihlář původem z České republiky. Autoři lék původně plánovali použít k léčení pacientů nakažených ebolou při její konžské epidemii. Protože se však ebolu povedlo vymýtit dříve, než mohlo testování léku pořádně začít, muselo se se zkoušením léku ustat. Dle jiných zdrojů se remdesivir k léčení eboly využil, avšak ve srovnání s jinými léky si nevedl tak dobře, a proto bylo od jeho používání upuštěno.  Když na přelomu let 2019 a 2020 vypukla ve světě pandemie COVID-19, použili lékaři remdesivir při léčení muže z amerického státu Washington, který se nakazil v čínském Wu-chanu. Výzkumníci proto požádali, zda by mohli účinky vyvinutého preparátu otestovat i na dalších pacientech s tímto typem koronaviru. Ve svém hodnocení v lednu 2020 navíc lék označila Světová zdravotnická organizace (WHO) za nejslibnějšího kandidáta v boji proti koronaviru SARS-CoV-2. Vzhledem k tomu, že v tu dobu nebyla k dispozici žádná jiná účinná alternativa, dostali výzkumníci svolení. Léčba zabrala a pacient se vyléčil. Společnost Gilead Sciences proto požádala o svolení vyzkoušení medikamentu i u dalších pacientů. Povolení získala a přípravek zkušebně aplikovala čtyřem stům nakaženým z padesáti zemí.

Česká republika.

Dne 16. března 2020 se o lék rozhodli zažádat i představitelé České republiky. Věřili, že jej snáze získají díky osobě Tomáše Cihláře. Protože však lék není schválen, musí jeho užívání v České republice schválit Státní ústav pro kontrolu léčiv (SÚKL) a navíc s aplikací musí písemně souhlasit i jednotliví pacienti, jimž bude aplikován, či jejich zákonní zástupci. SÚKL kladné stanovisko vydal a lék tak mohli kriticky nemocní na území České republiky dostávat. Na konci března byl Remdesivir zkušebně podán prvnímu pacientovi v České republice, kdy po dobu deseti dnů dostával Robert Markovič preparát nitrožilně. Dne 5. května byl z nemocnice propuštěn do domácího léčení, nicméně v tu dobu si lékaři netroufali tvrdit, zda Remdesivir pacientovi v léčení pomohl. Remdesivir mu byl podáván nitrožilně po dobu deseti dnů. 5. května byl Robert Markovič po téměř dvou měsících léčení propuštěn do domácí péče. Zda pacientovi opravdu pomohl experimentální lék remdesivir, však zatím není podle lékařů zcela potvrzené.

Remdesivir (vývojový kód je GS-5734) je experimentální antivirotikum, které účinkuje jako analog adenosinu. Vyvinula jej americká společnost Gilead Sciences k léčbě infekcí způsobených viry Ebola a Marburg, ukázalo se však být účinné i proti jiným RNA virům včetně koronavirů. Ověřuje se též jeho účinnost proti onemocnění Covid-19.

Le remdésivir (développé sous le code GS-5734) est un dérivé monophosphate d'un analogues de nucléosides de l'adénine. Il a été développé par le laboratoire Gilead Sciences initialement pour traiter la maladie à virus Ebola et les infections à virus Marburg<ref name="10.1038/nature17180">.. Il a par la suite montré une activité antivirale également contre d'autres virus à ARN monocaténaire comme le virus respiratoire syncytial, le, le virus Lassa, le virus Nipah et le genre "Henipavirus" en général, ainsi que les coronavirus, notamment le MERS-CoV et le SARS-CoV<ref name="10.1038/srep43395">.<ref name="10.1126/scitranslmed.aal3653">. ; il est également étudié contre les infections à virus SARS-CoV-2.