Velké triády.

Velké triády jsou například:

Dějiny a činnost triád.

Nejstarší dějiny.

Triády odvozují svůj původ od povstaleckých skupin loajálním k dynastii Ming, které od poloviny 17. století bojovaly proti nové dynastii Čching (ta nastoupila roku 1644). Je však otázkou, zda dnešní triády mají s těmito historickými skupinami nějaké spojení, nebo zda jde pouze o legendu, která má mimo jiné za účel získat podporu nacionalisticky laděných skupin jako IRA nebo ETA.

Opium.

Je však jisté, že rozmach triád nastal po roce 1772, kdy začali Britové pod vedení guvernéra Warrena Hastingse dovážet do Číny z Indie opium, které bylo v Číně už od roku 1729 zakázané. Z toho důvodů obchodovali Britové se zločineckými organizacemi, krytými zkorumpovanými čínskými úředníky. Mafiáni ho pak distribuovali až do čínských opiových pekel. Hlavním dovozním centrem byl přístav Kanton, který byl jako jediný otevřen pro Evropany. Když čínský císař roku 1800 zákaz ještě zpřísnil, předávalo se opium už na moři. Radikální nárůst konzumace opia (z ročního průměru 340 tun mezi lety 1811 až 1820 na 1 841 mezi roky 1829 až 1839) vedl čínskou vládu k pokusu účinně příliv opia zastavit. Toto protiopiové tažení vedlo k první opiové válce mezi Spojeným královstvím a Čínou, po níž museli Číňané odstoupit Hongkong a dalších pět přístavních měst, mezi nimi Šanghaj, otevřít pro cizince. Oficiálně však bylo opium dále zakázáno, protože si Britové chtěli ponechat zaběhnutou síť kupců z triád. V roce 1880 už se do Číny dováželo 6 500 tun opia, na nichž bylo závislých 20 miliónů lidí. Na konci 19. století však význam dovozu opia začal slábnout – jednak proto, že císař nařídil vyrábět opium v Číně (vlastní produkce tak byla asi 22 000 tun ročně, kdežto dováželo se už jen 3 500 tun), za druhé proto, že začaly přicházet do Číny nové drogy, například morfin a heroin. Triády se tak začaly specializovat na nová odvětví zločinu.

Šanghaj.

V Šanghaji působily především dvě triády – Červený gang, který obchodoval s Brity, a Zelený gang, který obchodoval s Francouzi. Jejich typickým prodejním artiklem byly tzv. protiopiové tablety – skládaly se z dvou uncí heroinu, půl unce strychninu, unce chininu, pěti uncí kofeinu, 48 uncí laktózy a deseti uncí cukru. Materiál na jejich výrobu dodávala i německá firma IG Farben, později neslavně proslulá výrobou Zyklonu B. V roce 1925, když zemřel šéf Zeleného gangu Sunjatsen, spojily se tři největší šanghajské triády v organizace Kuomintang a zvolily za svého vůdce Čankajška.

Šanghajský masakr.

V únoru 1926 zorganizovala Komunistická strana Číny generální stávku v Šanghaji, aby tak protestovala proti vlivu zahraničních mocností v Číně. Zahraniční podporovatelé čekali, že Čankajšek zasáhne, ten se však přímého útoku zdráhal. Přitáhl tak s vojskem pouze před Šanghaj a otevřel svoje sklady zbraní příslušníkům triád. Ty rozpoutali ve městě masakr a během několika týdnů komunisty v podstatě vyhubili. Bez soudu bylo popraveno na 5 000 lidí. Čankajšek město obsadil a změnil zákaz opia ve státní monopol. Státu přinášel 40 miliónů dolarů ročně, ovšem již v roce 1928 byl na nátlak zahraničních mocností zrušen. Po druhé světové válce, během níž byla Šanghaj okupována Japonci, ovládli město komunisté a Čankajškova vláda nebyla obnovena. Triády byly nuceny přesunout výrobu drog do Zlatého trojúhelníku, především do Bangkoku.

Aktivity v Evropě.

Na začátku 20. století byly triády tak mocné, že byly schopné šířit svůj vliv do Evropy. Když byla v roce 1935 zavřena továrna na luxol (v níž se také tajně vyráběl heroin) v německém Elberfeldu (dnes součást Wuppertalu) a ve Vídni byl rozprášen gang židovských dealerů, začal zločinec Meyer Lansky dovážet heroin od triád, a to pro Evropu i Spojené státy americké. Hlavním distribučním přístavem byl Amsterdam.

Jihovýchodní Asie.

Po nuceném přesunu do jihovýchodní Asie se zde triády soustředily nejen na výrobci drog, ale na provozování a vývoz prostituce. Oporu měli i ve vietnamském císaři Bảo Đạiovi. Toho však stála podpora Francouzů ve Vietnamu trůn. Američané podporovali proticísařské síly v čele s premiérem Ngô Ðình Diệmem. Ve indočínské válce byl císař poražen a Francouzi se museli stáhnout. Švagr Diema, generál Nhu, se orientoval na Červený gang. Ten v Saigonu ovládl většinu výroben opia a nevěstinců a přesunul do Saigonu své centrum. Mimořádně silná korupce a vliv triád nicméně dále posilovaly komunistický Vietcong. Američané, kteří již dříve nechali Diema a Nhua popravit, se nyní neměli v zemi o koho opřít a sháněli nové protikomunistické vůdce. Volba padla na velitele letectva Nguyễna Cao Kỳa a jeho výkonného generála Nguyễna Ngọc Loana (ten během vietnamské války neslavně proslul zavražděním vojáka, podezřelého ze spolupráce s Vietcongem, přímo před kamerou). Loan ovládl čtyři ze šesti velkých saigonských triád. Heroin se poté pašoval za pomoci vietnamských vzdušných sil, podporovaných CIA. Během vietnamské války masivně prodávaly triády drogu americkým vojákům – v roce 1972 ji užívalo z 500 000 Američanů ve Vietnamu 100 000 pravidelně. 30. dubna 1975 Saigon padl a triády musely z Vietnamu uprchnout zpět do Thajska.

Triády ( 三合會 / 三合会 - Společnost triád / Společnost tří harmonií) je obecný název pro čínské zločinecké organizace. V médiích jsou často nazývány „čínskou mafií“. Působí zejména v Číně, na Tchaj-wanu, v Hongkongu, Macau a ve Vietnamu, ale působí i daleko od své původní oblasti, například již od 30. let 20. století ve Spojeném království. V samotné Číně působí asi 5 000 jednotlivých triád. Symbol triád je drak, který v čínské kultuře symbolizuje sílu a moudrost. Členové jednotlivých Triád mají smluvená poznávací znamení, jako například různá gesta.

Lointaines héritières des sociétés secrètes de la fin du, les triades chinoises (sinogrammes simplifiés : 三合会 ; sinogrammes traditionnels : 三合會; pinyin : "Sānhéhuì") forment aujourd’hui une mafia puissante qui n'a plus aucun rapport avec la Triade originelle..


Vzhled a tvoření jantry.

Jantry jsou dodnes používány pro náboženské rituály (v lámaismu nebo tantrické józe) v Indii, Tibetu a Nepálu. Tyto mandaly (na rozdíl od těch, které si tvoříme doma coby antistresové omalovánky nebo obrazy duše) obsahují tradičně stanovené tvary, které jsou nejenom kresleny či malovány, ale bývají při zvláštních příležitostech znázorňovány také trojrozměrně z předem daných materiálů. Hotové jantry jsou potírány vonnými oleji a za odříkávání manter je do nich zván bůh či bohyně, jehož symboly jsou v jantře obsaženy.  Jantry se vytvářejí jak v malém (např. jako namalované meditační pomůcky), tak ve velkém (např. jako půdorys chrámů) a tvoří spojení mezi božským (kruh) a polárním (čtverec). Pravá jantra však vzniká jako duchovní obraz, vytvořený imaginací učeným lámou. Dvojrozměrné mandaly jsou pouhým vnějším znázorněním bez významu. Mají však nezaměnitelný styl a tradiční strukturu.

Jantra a Védy.

Mandala znamená manušja anda, kruhová záře kolem člověka a okolo mýtického vesmírného obra puruši. Puruša byl dle Rgvédu rozdělen na díly a z nich vznikli bohové, lidé a světy, kasty indické společnosti. Nejstarší půdorysy mandaly objevili archeologové v středoasijské kultuře BMAC, před 4000 lety (Daschli). Půdorysy svatyně ohně jsou čtvercové se čtyřmi klasickými branami dle modelu jantry. Později se za védské civilizace rozvinul model vesmíru jako času vetknutého do obětiště (védi) a védský obětní rok byl svázán paleoastronomickými obřady. Rok, dny a noci se opakují (Šatapathabráhmana) a proto kruh je země a čtverec nebe. Čtverec ohraničovaly body rovnodenností a slunovratů. Jedna polovina roku náležela bohům, druhá předkům. Tyto a mnohé jiné parametry sloužily za podklad védského božiště, předlohy mandaly. Do základů božiště se vkládaly obřadní předměty a z toho za buddhismu povstal obyčej mandaly jako stavby dágoby, která ukrývá zářiče drahokamů, ochrany bohů před zlými silami. Převod védského obětiště do mahájánového buddhismu nejlépe dokumentuje mandala velkého času, Kálačakra mandala mudrce Asangy.

Jantra je forma mandaly, ve které se potkává kruh a čtverec. Dochází tak ke sjednocení protikladů – kruh, jako symbol toho co nás převyšuje, se setkává se čtvercem, který znázorňuje pozemské materiální snažení. Někdy jsou tyto tvary považovány také za symbol ženské a mužské energie. Tento typ mandal se pak jako symbol hledání rovnováhy vyskytuje coby sedmá fáze velkého kruhu mandaly, tzv. "Kvadratura".

<br> Le Yantra est un support graphique de méditation issu de la tradition hindoue, puis emprunté par le bouddhisme, (on parle alors de mandala), et le taoïsme. Dans le jaïnisme, le terme de yantra est utilisé pour parler d'un diagramme mystique portant le nom de siddhachakra, navapada ou navadevata.


Úvod.

Global Title má v telefonních sítích používajících SS7 podobný účel jako doménové jméno v Internetu – jednoznačně identifikovat prvek sítě, účastníka nebo službu. V některých ohledech se ale Global Title od doménového jména liší:  Teoreticky by GT měl být unikátní adresa, která platí po celém světě a odkazuje se na jediný cíl. Některé formáty GT však mají platnost pouze v rámci jednoho státu nebo sítě jednoho telekomunikačního operátora (podobně jako je možné v rámci jedné organizace používat pouze část doménového jména). Cíl specifikovaný určitým GT se také může v čase měnit, podobně jako se může měnit IP adresa určitého serveru v Internetu.

Směrování pomocí Global Title v mobilních sítích.

Na rozdíl od Internetu, kde se IP pakety směrují téměř výhradně podle individuální adresy příjemce, v mobilních sítích se často provádějí databázové dotazy typu „je tento účastník skutečně tím, za koho se vydává?“ (MAP_Send_Authentication_Info), které musí být směrovány na databázi obsahující informace o účastníkovi, například na jeho domovský registr (HLR) nebo autentizační středisko (AUC). Když se účastník při roamingu poprvé přihlásí u cizího MSC, není známo, který HLR je jeho domovský, jediná informace, která je k dispozici pro směrování této zprávy, je IMSI účastníka. V jiných situacích je nutné zprávy směrovat podle mezinárodního telefonního čísla (MSISDN). Zatímco mezinárodní telefonní číslo účastníků v České republice má 12 číslic a začíná kódem země (Country Code – CC) 420, IMSI má až 15 číslic a pro Českou republiku začíná mobilním kódem země (Mobile Country Code – MCC) 230.  Global Title musí umožňovat použití libovolného z uvedených čísel a zároveň je umět od sebe rozlišit. Pro rozlišení jednotlivých druhů čísel obsahuje Global Title položku Numbering plan. Nejpoužívanější adresy v GT jsou E.164 (MSISDN) adresa, E.212 (IMSI) nebo E.214 (MGT).  GSM používá MGT místo IMSI ve snaze zmenšit rozsah směrovacích tabulek. MGT se vytváří z IMSI jednoduchým tabulkovým překladem, při kterém se MCC+MNC nahradí CC+NDC (případně pouze MCC hodnotou CC). Protože MGT mají podobnou strukturu jako MSISDN, mohou být mimo svoji domovskou síť směrovány stejně.  Doporučení E.214 se interpretuje tak, že analýza Mobile Country Code (MCC) a Mobile Network Code (MNC) se má provádět odděleně. Ale vztah mezi MNC a Network Code (NC) je pro různé země různý a navíc MNC některých zemí obsahuje 2 a jiných zemí 3 číslice. To znamená, že analýza MNC závisí na analýze MCC nebo že analýza musí být prováděna pro 5 až 6 počátečních číslic najednou (což je způsob, který používá nejméně 5 výrobců switchů).

Směrování podle IMSI v Severní Americe.

U zemí ITU oblasti 1 (USA, Kanada a některé státy v Karibiku) je mapování IMSI na MGT problematické, protože mají různá MCC, ale stejné Country Code (CC=1). Navíc se v této oblasti signalizační zprávy tradičně směrovaly pomocí MIN, které má formát NPA-NXX-XXXX a vychází z geografické polohy účastníka (původně v pevné síti). Směrování pomocí E.214 by vyžadovalo doplnění směrovacích tabulek na všech signalizačních uzlech (STP) příliš mnoha položkami, proto se v této oblasti nesměrují zprávy pomocí MGT (E.214), ale pomocí IMSI (E.212), nebo pomocí MIN.

Směrování mobility zpráv na rozhraní ANSI a ITU sítí.

Při přechodu signalizačních zpráv mezi Severní Amerikou a zbytkem světa se musí provést konverze GT mezi E.212 používanými v v Severní Americe a E.214 používanými ve zbytku světa. Tato konverze je plně reverzibilní, ale není úplně jednoduchá, protože konverzní tabulky musí obsahovat čísla všech sítí ve světě.  Příklady:  Zpráva odcházející ze Severní Ameriky:  Poslední číslice na konci je useknuta, protože čísla podle E.214 i podle E.164 mohou mít maximálně 15 číslic. Při směrování na HLR nehrají poslední číslice roli; v MAP je kompletní číslo.  Zpráva přicházející do Severní Ameriky:

Struktura Global Title.

Struktura GT v ITU-T sítích je oficiálně definována v ITU-T doporučení Q.713, a je dále rozšiřována dalšími standardy popisujícími číslovací plány. Existují i národní varianty GT, které mají vlastní strukturu GT. Nejvýznamnější z nich je ANSI varianta definovaná v ANSI T1.112/2000.  GT se skládá z více složek, které mají následující pořadí (ne vždy jsou všechny přítomné):  Přítomnost jednotlivých složek GT signalizují bity 6-3 v Address Indicator (tzv. Global Title Indicator – GTI). Address Indicator není součástí Global Title, ale SCCP adresy. V ITU sítích mohou nabývat následujících hodnot (typicky se používají pouze hodnoty 0000 a 0100):  Nepřítomnost GT signalizuje v ITU i ANSI sítích GTI=0. V ITU SCCP se používá GTI=4 a pak jsou přítomná všechna výše uvedená pole.

Translation Type.

Parametr translation type (TT) dovoluje směrovat zprávu pro stejné číslo různě podle konkrétní situace. TT se používá pro výběr metody (nebo tabulky) pro analýzu GT (viz níže). V evropských sítích má obvykle implicitní hodnotu 0 a číslo je určeno parametry Numbering plan a Type of number. V severoamerických mobilních sítích se používají různé hodnoty translation typu pro analýzu IMSI a pro zprávy mezi telefonními systémy. Translation Type je užitečný pro složité směrování zpráv, kde se stejné číslo směruje různě podle okolností, například podle toho, zda se v příslušné zemi používá přenositelnost čísel.  Translation Type (TT) je hodnota zabírající jeden oktet, která slouží pro výběr převodní tabulky. Pro ITU jsou hodnoty TT a jejich význam popsány v Q.713.  Mezinárodně používané kombinace TT, NP a NAI:

Numbering plan.

Adresy používané v telekomunikacích jsou obvykle tvořeny obyčejným číslem, takže bez dalších informací nelze určit, o jaký druh čísla se jedná. K tomu slouží parametr Numbering Plan (NP – číslovací plán), který určuje, do jakého číslovacího plánu číslo patří – jestli jde o telefonní číslo (E.164), IMSI neboli číslo SIM karty (E.212), telexové (F.69) datové (X.121) číslo, nebo jinou adresu. NP může nabývat následujících hodnot:

Encoding scheme.

Encoding scheme (ES) je ve spodních 4 bitech druhého oktetu a může nabývat následujících hodnot:

Nature of address indicator.

Nature of address indicator (NAI) má význam především u normálních telefonních čísel (E.164), kde udává, jestli se jedná o mezinárodní číslo (které vždy začíná kódem země), národní nebo místní telefonní číslo. Někdy se místo NAI mluví o Type of Number (TON), které se používá k podobnému účelu v jiných protokolech a vrstvách.  Nejvyšší bit Nature of address indicator (NAI) udává zda je počet číslic v adrese sudý nebo lichý:  Spodních 7 bitů Nature of address indicator (NAI) může nabývat následujících hodnot:

Číslice adresy.

Číslice adresy (česky oficiálně „směrový signál“) jsou poslední částí GT. První číslice je uložena ve čtyřech nejméně významných bitech prvního oktetu, druhá číslice ve čtyřech významnějších bitech prvního oktetu, atd. Pokud je počet číslic v adrese lichý, mají nejvyšší 4 bity posledního oktetu GT hodnotu 0. Adresy v GT se tak liší od adres v GSM, kde se pro doplnění adresy používá čtveřice jedničkových bitů.

Global Title v ANSI sítích.

V ANSI sítích se v SCCP adresách používají následující hodnoty:  Zatímco v ITU GT se rozlišují typy čísel podle NP, v ANSI se prakticky používají pouze formáty GT s GTI 0 (0000) – žádný Global Title, nebo 2 (0010), ve kterých není NP přítomné. Klíčovou roli hraje Translation Type, který určuje nejen požadovanou funkci, ale i typ adresy:  MDN je Mobile Directory Number; odpovídá normálnímu telefonnímu číslu bez čísla země na začátku. Má formát NPA-NXX-XXXX.  MIN je Mobile Identification Number; obvykle je shodné s MDN; pokud ale bylo číslo přeneseno do sítě jiného operátora, zůstane MDN zachováno a změní se MIN; má formát NPA-NXX-XXXX a plní podobnou úlohu jako číslo SIM karty v GSM (IMSI)  NPA-NXX-XXXX je formát desetimístné číslo používané pro volání (jako MDN) v Severní Americe; může se jednat o MDN nebo MIN  IIF pro TT=16 znamená Interworking and Interoperability Function; zpráva se zde konvertuje z IS-41 formátu na GSM MAP formát a dále se používá TT=9.

Global title translace.

Global title translation je SS7 obdoba směrování v IP sítích. Při translaci se používá pouze Called Party Address (CdPA – volané číslo). CdPA se při translaci může nahradit jinou hodnotou; výsledkem translace GT může být i směrování podle Destination Point Code (DPC) nebo SSN, které neprovádí vrstva SCCP, ale nižší vrstva MTP-3. V sítích používajících SIGTRAN může translace GT vést ke směrování na nějaký IP server. Přesné detaily závisí na tom, jaká varianta SS7 over IP se používá.

Global Title (GT) je vedle kódu signalizačního bodu (Signalling Point Code – SPC) a čísla subsystému (Subsystem Number – SSN) jedna z adres používaných pro volaného (Called Party Address – CdPA) a volajícího účastníka (Calling Party Address – CgPA) v protokolu Signalling Connection Control Part (SCCP).

Un Global Title ("GT" en anglais, "appellation globale" ou "adresse globale", AG en français) est une adresse réseau utilisée par le protocole Signaling Connection and Control Part (SCCP)) pour router les messages de signalisation à travers plusieurs réseaux sémaphores SS7 différents. On parle d'adresse « globale » car elle est unique sur un réseau.


Děj.

Během zimy 1987 se minneapoliský prodejce automobilů Jerry Lundegaard (William H. Macy) dostane do finančních problémů. Vymyslí proto plán únosu vlastní manželky Jean (Kristin Rudrüd), jejíž otec Wade Gustafson (Harve Presnell) je bohatý obchodník. Ten by měl poskytnout výkupné a žena se vrátit domů. Celý plán se uskuteční bez policie. Osloví proto automechanika Shepa Proudfoota (Steeve Reevis) s kriminální minulostí, aby sehnal kumpána na akci.  Na dohodnuté schůzce v severodakotském Fargu prodejce aut zjišťuje, že se budou na plánu podílet dva únosci. Za Carla Showaltera (Steve Buscemi) automechanik ručí, druhého hromotluka Gaeara Grimsruda (Peter Stormare) nezná. Dohodnou se, že si rovným dílem rozdělí požadovanou částku 80 tisíc dolarů. Únoscům kromě 40 tisíc připadne ještě nové auto z jeho prodejny.  Jerry však zamýšlí sehrát dvojí hru a tchánu Wadeovi oznámit, že požadavek na vykoupení manželky činí 1 000 000 dolarů. Dvěma únoscům by pak předal dohodnutou částku a zbytek si ponechal. Mezitím představuje tchánovi podnikatelský záměr na výstavbu velkého parkoviště, na nějž bude potřebovat půjčit 750 tisíc dolarů. Po analýze se Gustafson tento projekt rozhoduje zrealizovat sám a Jerrymu nabízí pouze provizi, která nebude stačit na splacení jeho dluhů.  Na noční cestě u minnesotského Brainerd, kudy zločinci převáží unesenou ženu, je staví policista. Důvodem je absence registrační značky. Když selže Carlův pokus o uplacení policisty, mohutný Gaear situaci vyřeší zkratkovitě jeho zastřelením. Carl nakládá policistovo tělo do vozu, přičemž jej zahlédne muž a žena v projíždějícím automobilu. Automobilová honička skončí vybočením stíhaného vozidla ze silnice, čehož využije Grimsrud a oba pasažéry zastřelí.  Vyšetřování trojnásobné vraždy spadá do okrsku místní policejní šerifky Marge Gundersonové (Frances McDormand), která je v sedmém měsíci těhotenství. Dedukuje předchozí události. Ze záznamu zastřeleného policisty lze vyčíst, že posledním kontrolovaným vozem byl hnědý Ford Sierra s označením prodejce. Ve městě se setkává se dvěma prostitutkami, které s únosci spaly. Získává tak popisy mužů a informaci, že měli namířeno do Twin Cities. Poté, co získává zprávu, že v noci z hostelu telefonovali jistému Shepu Proudfootovi, vydává se za ním do Minneapolis. Automechanik si však na žádný telefonát nevzpomíná.  Jerry informuje o únosu manželky Wadea a požadavcích zločinců. Jednat prý chtějí jen s ním. Tchána odrazuje od myšlenky do případu zapojit policii. Wade však odmítne, aby milión dolarů předal Jerry a vypravuje se na setkání s únosci sám. Čekající Carl na parkovišti je překvapený, že na schůzku přijel otec ženy a postřelí jej. Bere kufřík peněz, Wade mu v sebeobraně prostřelí tvář, přesto obchodník umírá. Jerry na místo přijíždí těsně po odjezdu únosce. Carl zjišťuje skutečnou výši částky a kufřík zahrabává u kůlu plotu jedné z širých plání. Vrací se do chaty na břehu Losího jezera, kde skrývají Jean. Tu se však v době, kdy byl pryč, Gaear rozhodl zavraždit. Hromotluk bere sekeru a odcházejícího Carla také zabije.  Před odjezdem z Minneapolis se Marge zastavuje u prodejce Jerryho v práci a vyptává se na hnědou sierru. Obchodník zareaguje podrážděně a přislíbí, že zjistí co nejvíce informací o zmizelém autu. Po jeho odchodu kanceláře však ujíždí pryč. Policistka volá na velitelství, aby byl vypátrán a zadržen. Od majitele baru mezitím policie získala zajímavý tip. Jeden z hostů měl divné řeči o tom, že prožívá depresi v chatě u Losího jezera a zmiňoval se také o tuhém chlápkovi. Toho Marge využívá k obhlídce jezerní cesty na zpáteční cestě domů. Ačkoli si od toho nic neslibuje, u jednoho z domků zahlédne hledanou hnědou sierru. Vystupuje a zastihuje Gaeara ve chvíli, kdy se snaží rozemlít Carlovo tělo v drtičce na dřevo. Poté, co ji spatří, utíká na zamrzlé jezero, ale je zasažen kulkou do stehna a zadržen. Jerry je následně dopaden v motelu blízko Bismarcku v Severní Dakotě. Peníze za výkupné nakonec nikdo nezíská.  Marge leží s manželem Normem (John Carroll Lynch) v posteli a chválí ho za uměleckou práci. Normův návrh zvítězil v soutěži na podobu třícentové poštovní známky.

Produkce.

Film začíná tímto textem:  Nicméně je "Fargo" jako celek kompletně fikcí, bratři Coenové však proklamují, že mnoho událostí z filmu mělo své reálné podklady (vychází z různých kriminálních případů) a oni je použili do jednoho příběhu. Uvádí, že vraždy se skutečně staly, ne však v Minnesotě. Hlavním důvodem zasazení příběhu do Minnesoty byl fakt, že se Coenové narodili v St. Louis Parku, předměstí Minneapolis.  Na speciální edici DVD je uvedeno, že příběh byl natočen podle vraždy z roku 1986, kdy Richard Crafts z Connecticutu zavraždil svou manželku Helle a její tělo nacpal do drtičky na dřevo (scéna v závěru filmu, kdy Gaear Grimsrud strká mrtvolu Carla Showaltera do drtičky).

Soundtrack.

Jako u všech filmů bratří Coenů (vyjma "Bratříčku, kde jsi?") hudbu k filmu zkomponoval Carter Burwell. Motiv vychází z norské lidové písně „Den Bortkomne Sauen“ (česky „Ztracená ovce“). Soundtrack vyšel v roce 1996 ve vydavatelství TVT Records, mimo hudby k filmu "Fargo" obsahuje i hudbu z filmu "Barton Fink".

Fargo je americký kriminální film z roku 1996 bratrské režisérské dvojice Ethana a Joela Coenových. Vyobrazuje Frances McDormandovou v roli těhotné policejní šerifky Marge Gundersonové, která vyšetřuje sérii vražd. Ty spolu úzce souvisí, za vším stojí fingovaný únos manželky zadluženého prodavače automobilů Jerryho Lundegaarda, jenž se chce nekalým způsobem dostat k penězům svého tchána Wadea Gustafsona.

Fargo est un film policier et une comédie dramatique américano-britannique. Il a été réalisé, écrit, produit et édité par Joel Coen en 1995 ; il est sorti en 1996.


Charakteristika.

Hvězda má podle různých zdrojů spektrální třídu mezi M<nowiki>1,5</nowiki>V až M4V. Odhaduje se, že Gliese 1 má 45 až 48 % hmotnosti Slunce a 46 až 48% slunečního poloměru.  Hvězda je proměnnou hvězdou BY Draconis. V katalogu proměnných hvězd má označení NSV 15017. Hvězda je eruptivní proměnnou hvězdou. Stejně jako ostatní eruptivní proměnné hvězdy emituje při erupcích rentgenové záření.  U Gliese 1 bylo v infračervené části spektra prozkoumáno blízké okolí hvězdy na případné průvodce hvězdy. Žádní průvodci hvězdy nebyli zjištěni do magnitudy 10,5 do vzdálenosti 1 AU, do magnitudy 12,5 není průvodce do vzdálenosti 10 AU. Měřením radiálních rychlostí hvězdy se rovněž nepodařilo odhalit přítomnost planety obíhající okolo hvězdy. Toto hledání vyloučilo planetu s hmotností několika Zemí obíhající v obyvatelné zóně hvězdy, nebo planetu o hmotnosti Jupitera obíhající ve vzdálenosti menší než jedna astronomická jednotka okolo hvězdy. Radiální rychlost hvězdy ukazuje malé nebo žádné změny, přesnost měření je menší než 20 m/s.  Komponenty prostorové rychlosti hvězdy jsou U = 77,2, V = -99,5 a W = -35.6 km/s. Hvězda obíhá okolo jádra naší galaxie po eliptické oběžné dráze výstředností 0,45, vzdálenost od jádra Mléčné dráhy se mění od 3510 do 9150 parseků. Pro srovnání, Slunce je v současné době 8500 parseků od jádra naší galaxie. Hvězdy s vysokou rychlostí pohybu se nazývají (). Gliese 1 má prostorovou rychlost 111,3 km/s, vektor rychlosti ji pravděpodobně spojuje s hvězdnou asociací Tucana-Horologium nebo s hvězdnou asociací AB Doradus.  Hvězda se nachází velmi blízko počátku rektascenze epochy 1950, stala se proto první hvězdou Glieseho katalogu nejbližších hvězd a katalogu hvězd Willema Jacoba Luytena.

Gliese 1 je 14,2 světelných let od Sluneční soustavy vzdálená hvězda v souhvězdí Sochaře, které se nachází v jižní části oblohy. Jedná se o jednu ze Slunci nejbližších hvězd. Hvězda je červeným trpaslíkem, nicméně se zdánlivou hvězdnou velikostí +8,5 mag je příliš slabá na to, aby byla pozorovatelná bez dalekohledu.

Gliese 1 (Gl 1 ou GJ 1) est une étoile naine rouge de la constellation du Sculpteur, qui se trouve dans la partie australe du ciel. Comme elle se situe très près de l'origine des coordonnées astronomiques d'ascension droite, elle devint la première étoile des catalogues d'étoiles Gliese et Luyten Half-Second. C'est une des étoiles les plus proches du Soleil, à une distance d'environ 14,2 années-lumière. Cependant elle est trop faible pour être visible à l'œil nu (magnitude apparente : 8,54). Le type spectral de cette étoile est donné de M1.5V à M3.0V selon les sources.


Popis.

Je to středně velký až velký, silný a statný pes pevné konstituce, s jasně vyjádřeným pohlavním dimorfismem, psi jsou větší než feny, s vyjádřeným samčím výrazem. Formát těla je čtvercový, hřbet je rovný, s výrazným kohoutkem, bedra jsou krátká, záď mírně svažitá. Pevně zatočený ocas je vysoce nasazený a nesený nad hřbetem či nad bedry. Hrudník je prostorný, břicho mírně vtažené. Končetiny jsou dobře zaúhlené, tlapky mají oválný tvar, paspárky nejsou žádoucí. Hlava je suchá, klínovitého tvaru, s mírným stopem. Tlama je dlouhá, s dobře přiléhajícími pysky, žádoucí je kompletní chrup a nůžkový skus. Oči nejsou příliš velké, mají oválný tvar, jsou šikmo položené a poněkud hluboce posazené, hnědé nebo tmavě hnědé barvy. Uši jsou vysoko postavené, stojaté, trojúhelníkového tvaru.  Srst je patrová, skládá se z husté, vlnité podsady a drsné a rovné krycí srsti, která chrání před nepřízní počasí. Na obličeji, na uších a na končetinách je srst krátká, na těle je delší a tvoří límec a kalhoty, ocas je rovnoměrně bohatě osrstěný, bez tvorby vlajky. Přípustné zbarvení je šedé, pepř a sůl, bílé, červené a žluté ve všech odstínech a strakaté s plotnami uvedených barev.

Povaha.

Je to vyrovnaný, sebevědomý pes se silným loveckým pudem. Je temperamentní, poměrně rychle a velmi rád se učí, ale je to pes jednoho pána. Má sice rád jeho rodinu, ale příliš ji nerespektuje. K cizím lidem je odtažitý a nedůvěřivý, nikoliv však agresivní. Má velmi rád děti. Může být celoročně venku, avšak nesnese být dlouho sám, samota je mu nepříjemná.  Hodí se pro vyrovnaného člověka, nejlépe pro jednotlivce, který má zkušenosti s dominantními plemeny a umí se chovat jako "vůdce smečky", kterého by západosibiřská lajka respektovala.

Historie.

Západosibiřská lajka je potomek psů doprovázejících původní obyvatelstvo Sibiře v oblasti řeky Ob, Osťjaky. Na začátku 20. století vytvořili ruští kynologové první standard těchto psů a nazvaly je chantejské a mansijské lajky. V roce 1947 došlo k vytvoření nových standardů lajek a chantenské a mansijské lajky byly spojeny do jediného plemene, současný standard západosibiřské lajky pochází z roku 1952.

Využití.

Západosibiřská lajka je všestranný lovecký pes, vhodný ke stopování, vystavování i k přinášení velké i malé zvěře. Ve své domovině je používaný k lovu medvědů, losů i rysů, je vhodná též k lovu pernaté zvěře. Je použitelný též jako pes hlídací a k tahu.

Západosibiřská lajka (rusky: Laika Zapadno-Sibirskaia, anglicky: West Siberian Laika) je plemeno psa, pocházející z Ruska. Ve své domovině, na Uralu a na Západní Sibiři, je chována jako všestranný lovecký pes především k lovu velké zvěře a jako tažný saňový pes. Pojmenování Lajka je odvozeno od ruského slova лаять [lajať] = štěkat. Lajky totiž po nalezení zvěře hlasitě štěkají. Mimo lajky západosibiřské existují také lajky východosibiřské, ruskoevropské, jakutské a karelofinská.

Le laïka de Sibérie occidentale est une race de chien d'origine russe. C'est un chien de type spitz, sélectionné comme chien de chasse polyvalent adapté aux terrains de la Sibérie occidentale. La race est très populaire en Russie.


Historie povídky.

„Rozum“ je teprve druhou autorovou povídkou o robotech s pozitronickým mozkem. Tou první byla povídka „Robbie“, kterou vytiskl Frederik Pohl v časopise "Super Science Stories" v září 1940. Následovala povídka „Rozum“, kterou přijal John Wood Campbell 22. listopadu 1940 a která vyšla po malých úpravách v jeho časopisu "Astounding Science Fiction" v dubnu 1941.

Děj.

Dvojice techniků Michael Donovan a Gregory Powell pracuje na kosmické stanici, která vysílá paprskem energii na Zemi. Zařízení obsluhuje skupina robotů, které velí robot CHTR-1 „Chytroušek“ (v anglickém originále QT1 Cutie). Ten byl v dílech dopraven na stanici ze Země a tady jej Powell s Donovanem smontovali. Robot se chová velmi nestandardně, zpochybňuje existenci Země, hvězd a odmítá poslouchat příkazy obou techniků. Jeho argumentem je, že jsou příliš slabí a nevýkonní, takže jej nemohli stvořit. Sám si vytvoří vlastní víru, která je naprosto hluchá k jakýmkoli argumentům. Nepřesvědčí ho ani ukázka, když Powell a Donovan smontují dalšího jednoduššího robota.  Chytroušek se domnívá, že pánem je energetický konvertor stanice a on byl stvořen k tomu, aby nahradil slabé lidské pracovníky. Ti už svou úlohu splnili a on převzal jejich roli. Zakáže jim vstup do řídícího centra a strojovny a uvězní je v jejich místnosti. Situace se zhoršuje s postupující sluneční bouří, která může vychýlit paprsek z jeho dráhy. I malá výchylka by způsobila na Zemi katastrofu, paprsek energie by mohl zasáhnout a spálit obydlené oblasti. Powell a Donovan už se smiřují s jistým odvoláním a zbavením funkce, později však nevycházejí z úžasu. CHTR-1 s týmem robotů, kteří ho poslouchají na slovo bez problémů udržel paprsek ve své dráze.  Technici dojdou ke shodě, že Chytrouška nechají tak. On se postará o vše potřebné na stanici a vzhledem ke své neochvějné víře sloužit pánovi (energetický konvertor) je jisté, že tuto práci bude dělat lépe než kterýkoli člověk.  Powella s Donovanem střídají ve službě Franz Muller a Sam Evans, kteří netuší, co je na kosmické stanici čeká. Greg ani Mike jim to totiž neprozradí.

Česká vydání.

Česky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Rozum:  Pod názvem Dedukce:

Rozum (jiným názvem Dedukce, „Reason“) je vědeckofantastická povídka spisovatele Isaaca Asimova, poprvé vyšla v dubnu 1941 v časopise "Astounding Science Fiction". Byla následně zařazena do sbírek " I, Robot" (1950), "The Complete Robot" (1982) a "Robot Visions" (1990). Česky vyšla např. ve sbírce "Robohistorie I."

Raison (titre original : "") est une nouvelle de science-fiction d'Isaac Asimov parue pour la première fois en dans la revue "Astounding Science Fiction".


Kněz.

Studoval na Americké Katolické univerzitě ve Washingtonu a Papežské univerzitě Gregoriana v Římě. Kněžské svěcení přijal 17. prosince 1966. Působil jako kaplan ve farnosti v Pittsburghu a následně se stal osobním sekretářem diecézního biskupa Johna Wrighta. Zůstal jím i tehdy, kdy se Wright stal prefektem Kongreace pro klérus. V roce 1974 získal doktorát z teologie na Papežské univerzitě Angelicum. V letech 1981 až 1985 byl rektorem kněžského semináře v St. Paul v Pittsburghu.

Biskup.

Dne 30. listopadu 1985 ho papež Jan Pavel II. jmenoval pomocným biskupem v arcidiecézi Seattle, biskupské svěcení přijal 6. ledna 1986 ve svatopetrské bazilice z rukou Jana Pavla II. O dva roky později, 12. února 1988, byl jmenován jedenáctým biskupem diecéze Pittsburgh. V této diecézi uskutečňoval program reorganizace a revitalizace farností (The Parish Reorganization and Revitalization Project) spočívající ve spojování malých farností. Tento program později sloužil jako vzor i pro další diecéze. Od roku 1990 se podílel na televizním pořadu Teaching of Christ (Kristovo učení) a napsal katechismus pro dospělé se stejným názvem. Arcibiskupem Washingtonu ho jmenoval papež Benedikt XVI. dne 16. května 2006.

Kardinál.

Dne 29. října 2010 bylo ohlášeno jeho jmenování kardinálem. Kardinálské insignie převzal při konzistoři 20. listopadu téhož roku. Kardinál Wuerl patřil k předním liberálním kardinálům, byl spojencem a podporovatelem papeže Františka, který jej jmenoval do vlivné Kongregace pro biskupy.  Konec jeho kariéry jako arcibiskupa provázely obrovské skandály spojené se sexuálním zneužíváním duchovními, kdy byl kritizován, jednak za způsob, jakým je řešil coby pittsburgský biskup (velká porota vyšetřující tyto případy v Pensylvánii jeho postupy označila za krytí těchto zločinů), jednak coby ochránce a podporovatel kardinála McCarricka. Papež František přijal jeho rezignaci na arcibiskupský úřad v roce 2018, nicméně označil ho přitom za příkladného biskupa a odmítl ho jakkoliv potrestat, což se setkalo s ostrou kritikou ze strany amerických politiků a novinářů.

Donald William kardinál Wuerl (* 12. listopadu 1940 Pittsburgh) je americký římskokatolický arcibiskup a kardinál, bývalý pittsburghský biskup (1988-2006) a washingtonský arcibiskup (2006-2018).

Donald William Wuerl, né le à Pittsburgh, Pennsylvanie aux États-Unis, est un cardinal américain, archevêque de Washington de 2006 à 2018.


Vznik a první představení.

Operou "Isis" chtěli Quinault a Lully navázat na rozhodný úspěch, kterého dosáhli o rok dříve operou "Atys". Podobně jako v případě "Atyse" či "Thésea" se jednalo o námět z Ovidia, nicméně tragické vyústění bylo oproti nim vypuštěno. Pětiaktové tragédii byl předeslán prolog alegorickou formou oslavující vítězství, jichž dosáhl na Středozemním moři Ludvík XIV. – či spíše jeho námořní velitel Abraham Duquesne – v průběhu roku 1676 nad holandským a španělským loďstvem v bitvách u Alicudi, Agosty a Palerma (během Francouzsko-nizozemské války). Představení, jež připravovali libretista a skladatel spolu se scénografem a vynálezcem divadelních strojů Carlem Vigaranim (1637–1713), bylo připraveno se zvláštní pečlivostí a na rozdíl od předcházejících oper "Théseus" a "Atys" se premiéra konala bez zpoždění, v předem stanoveném termínu. Náklady uhrazené královskou pokladnou se vyšplhaly na 151 780 livrů 60 sous, z toho asi třetina (46 265 livrů) padla jen na scénickou výpravu. Jednalo se o největší sumu, která byla pro Lullyho operu zaznamenána, cena o polovinu přesáhla náklady předchozí opery Atys. Jako obvykle u Lullyho oper se představení účastnil z dnešního hlediska malý, byť současníky za velký považovaný orchestr zhruba 20 hráčů, přičemž v operách tohoto období k nim pro větší efekt přistupoval značný počet hráčů přímo na scéně (v případě "Isis" 5 trubek, 8 fléten, 2 tenorové flétny – „dessus de flûte“ a dvoje housle – „dessus de violon“). Orchestr se na jevišti dělil o prostor postupně s až 50-60 zpěváky (sólisty a sboristy) a přibližně čtyřiceti tanečníky a v závěrečné apoteóze účinkovalo okolo padesáti osob, což byl podle dochovaných vyobrazení pravděpodobně maximální počet, který bylo jeviště schopno pojmout.  Premiéra se konala v taneční síni ("salle des balles") starého zámku v Saint-Germain-en-Laye dne 5. ledna 1677.

Skandál u dvora.

Isis vyvolala u dvora skandál kvůli libretu. Již v případě "Atyse" se objevovaly veřejné i soukromé kritiky libretisty Philippa Quinaulta, které kulminovaly právě v době premiéry "Isis". Nebylo tedy náhodou, že v jinak konvenční zápletce byly v postavě nesympatické, chorobně žárlivé Junony spatřovány rysy madame de Montespan a její rivalka, markýza de Ludres, která byla v tom čase milenkou krále Ludvíka XIV., byla rozpoznána v postavě Íó / Isis. Sám král pak byl přirozeně ztotožňován s Jupiterem, jehož pojetí také nebylo jednoznačně lichotivé (podle belgického historika Manuela Couvreura je Jupiter v "Isis" „karikaturou“ a „směšnou postavou“). Že byl tento výklad skutečně v oběhu, dokládá například dobová korespondence madame de Sévigné, a jak informoval Svatého otce apoštolský nuncius v Paříži, „zalíbení, které madame de Montespan v této opeře nalezla, bylo natolik malé, že ji zhlédla jen několikrát; některé situace zápletky nejen že neoceňuje, ale dokonce je shledává nepříjemnými“.  Veřejných útoků nebyli ušetřeni libretista, skladatel ani scénograf: po Paříži mimo jiné kolovala satirická píseň se slovy: „Verše "Isis" jsou ubohé / Lully u dvora zdechne / a Vigarani se oběsí / na jednom svých lan.“ Hlavní tíži hněvu madame de Montespan však pocítil Philippe Quinault: byl vyloučen od dvora, jeho penze byla zastavena a král mu zakázal nadále spolupracovat s Lullym. Kvůli těžké atmosféře o rok později odešla i markýza de Ludres; vítězství madame de Montespan však bylo jen velmi krátké, neboť již roku 1678 obnovil Ludvík XIV. vztah s madame de Maintenon, která madame de Montespan definitivně nahradila. V témže roce byl přijat na milost opět i Quinault – poté, co „se slzami v očích“ požádal krále veřejně o odpuštění.  Aféra s "Isis" měla ještě jednu oběť: temperamentní skladatel na hodinu propustil svého pomocného instrumentátora a dirigenta Jeana-Françoise Lallouetta, když se o něm doslechl, že se vychloubal autorstvím nejlepších kusů opery.

Charakteristika.

Quinaltovo libreto zpracovává námět z antické mytologie, což je typické pro "tragédie lyrique". Jeho hlavním zdrojem byla epizoda z Ovidiových "Proměn" (paradoxně – na druhé straně však pochopitelně – s vynecháním samotné proměny titulní hrdinky v krávu). U současníků nenalezlo mnoho pochopení. Filosof a spisovatel Pierre Bayle vyjadřoval obecný názor, když v korespondenci sice chválil hudbu a provedení, ale na žádost o zaslání libreta příteli odpověděl: „Tato opera je tak nepatrnou věcí, když jí chybí divadlo a zapojení strojů, že to ani nestojí za poštovné.“ Ještě Jean Boivin při repríze roku 1717 označuje děj jako „chladný a bez akce“. Pozdější bádání si cení libreta více a známý "Dictionnaire des opéras" Félixe Clémenta a Pierra Laroussa vysoce oceňuje jeho poetičnost. Podle Manuela Couvreura je "Isis" „mytologická fraška plná podvratného a demystifikujícího humoru, předchůdkyně [ Rameauovy ] "Platée"“.  Pro hudební stránku opery dlouho platilo hodnocení, jak je formuloval Jean-Laurent Lecerf de La Viéville de Fresneuse: že je to „opera pro hudebníky“ (odtud pochází přízvisko "opera muzikantů"), mezi Lullyho operami „bezesporu nejučenější“, kterou ocení především znalci a profesionálové, ale u běžného publika má nejméně úspěchu a patří mezi nejméně oblíbené. Hudební věda "Isis" oceňuje i v současnosti: například specialista na Lullyho opery Herbert Schneider upozorňuje na prolog opery, v němž je pomocí „jemného systému úplných a částečných opakování“ dosaženo hudební jednotnosti, která „nemá ve veškeré soudobé operní tvorbě obdoby“. Přestože "Isis" nebyla často uváděna, zanechala její hudba značné stopy v tvorbě jiných hudebníků. Jedna z nejznámějších scén opery – "sbor třesoucích se" ("Le Chœur des Trembleurs", sám nápad pochází z "Ballet des Fêtes de Bacchus" hraného na francouzském dvoře roku 1651, hudební zpracování je však originální) ve 4. dějství – inspirovala Henryho Purcella k obdobné scéně, která je nejznámějším číslem jeho "Krále Artuše" (1691). Proslulosti dosáhlo rovněž trio moir, které je modelem pro obdobnou scénu v Rameauově opeře "Hippolyte et Aricie" (1733). Dalším známým místem je Panův nářek "Hélas, hélas, quel bruit" (česky: "Běda! Běda! Jaký šum!") ze třetího dějství, které cituje François Couperin v "L'Apothéose de Lully" (1724).

Inscenační historie.

Lully od počátku chystal svou "Isis" uvést v Paříži v Théâtre du Palais-Royal („Académie royale de musique“); již 19. listopadu 1676 tam začaly zkoušky a trvaly až do 5. ledna 1677, tj. do premiéry v Saint-Germain-en-Laye. Opera v něm byla uvedena (až v srpnu), avšak pověst o jejím neúspěchu u dvora zapříčinila, že se nestala takovým impulsem pro provozování Lullyho děl v hlavním městě, jak si skladatel představoval; to se mu podařilo až s následující operou "Bellérophon". "Isis" přitom byla první opera, u níž Lully od počátku plánoval vydat partituru pro možné soukromé provozování opery. U Christopha Ballarda nechal vytisknout deset partů (4 zpěvní a 6 instrumentálních) s dedikací králi. Roku 1719 pak byla vydána úplná partitura.  Počet dosažených představení v Paříži však byl nízký a opera se ve svém domovském divadle dočkala jen ojedinělých repríz, a to v letech 1704, 1717 a naposledy roku 1732. I mimo Paříž se prosadila jen v omezené míře a až po Lullyho smrti: doložena jsou nastudování v Lyonu v roce 1698, v Marseille v březnu 1701 a v Dijonu roku 1729. Zato získala trvalý význam jako vůbec první opera hraná v Nizozemsku: v "Amsterdamse Schouwburg" měla premiéru 25. listopadu 1677, tedy ještě v roce své saintgermainské premiéry. Libreto tištěné v Řezně z roku 1683 dokládá, že "Isis" zde byla hrána; jedná se zřejmě o první provedení Lullyho opery v Německu. Hrála se též v rezidenci bádenského markraběte v Karlsruhe a před rokem 1686 též v rezidenci braniborsko-ansbašského markraběte Johann Friedricha.  Od první třetiny 18. století se "Isis" na jevištích neobjevila. Její novodobou premiéru – v koncertní podobě – připravila La Simphonie du Marais pod vedením Huga Reyna, nejprve 6. července 2005 v Les Lucs-sur-Boulogne v rámci 9. festivalu barokní hudby ve Vendée, a následně 22. listopadu téhož roku v Královské opeře zámku ve Versailles (Opéra royal du château de Versailles). Toto nastudování bylo vysíláno v rozhlase a nahráno a vydáno na CD (Accord/Universal); prozatím zůstalo i posledním. Na scénické oživení "Isis" dosud čeká.

Děj opery.

Prolog.

Palác Věhlasu, kam přicházejí o veškerých nových významných událostech. Věhlas se svými pomocníky, Pověstmi ("Rumeurs") a Hluky ("Bruits"), chvalořečí „vítěznou chrabrost největšího hrdiny“, vládnoucího ke štěstí francouzské říše, jemuž závidí mnozí králové (recitativ "Publions en tous lieux" a árie "C'est lui dont les Dieux ont fait choix"). Přichází bůh moře Neptun se svým průvodem tritonů a jiných vodních božstev, aby zvěstoval nové triumfy téhož vítěze, tentokrát na moři (duet tritonů "C'est le Dieu des eaux qui va paraître" a duet Neptuna a Věhlasu "Célébrez son grand nom sur la terre et sur l'onde"). Následuje jej průvod Apollóna s devíti múzami a sedmi svobodnými uměními. Múzy vyzývají k chvilkovému oddechu od zbraní, aby zavládl mír (árie múz "Cessez pour quelque temps bruit terrible des armes"). Na oslavu hrdinů vyzývá Apollón múzy, aby připravily novou slavnost a okouzlující rozptýlení (ansámbl "Hâtez-vous, Plaisirs, hâtez-vous"). Průvody Věhlasu, Neptuna a Apollóna se spojí ve společném tanci.

1. dějství.

Na louce u břehů řeky Inachus se nachází Hierax. Je zamilován do nymfy Íó, kterou považuje za nevěrnici, nedokáže se však lásky k ní zbavit (monolog "Cessons d'aimer une infidèle"). Jeho přítel Pirantés jej chlácholí a přesvědčuje jej o lásce Íó, která kvůli Hieraxovi odmítla mnoho nápadníků (árie "C'est trop entretenir"), Hierax však nachází známky její nestálosti v tom, že nymfa stále oddaluje jejich sňatek a její vyznání lásky znějí neupřímně. Vida přicházet Íó, nechává s ní Pirantés Hieraxe o samotě s radou, aby si věci mezi sebou vyjasnili. Íó se snaží rozptýlit pochybnosti svého milence, nedokáže jej však přesvědčit (árie Hieraxe "Vous juriez autrefois" a duet "Je cherche en vain l'heureux amant"). Když ji později její důvěrnice Mykéné utěšuje a vyzdvihuje Hieraxovu lásku (árie Mykéné "Ce prince trop longtemps dans ses chagrins s'obstine"), přiznává Íó, že Hieraxova podezření nejsou lichá. O její přízeň totiž usiluje sám vládce bohů Jupiter, a ačkoli mu dosud odolává, cítí, že brzy podlehne – v čemž se jí u Mykéné dostává plného pochopení. Mykéné vidí sestupovat na oblaku Merkura a protože ví, že přichází kvůli Íó, nechává svou přítelkyni o samotě. Merkur zvěstuje všem, že brzy přijde na zem Jupiter, aby na zemi rozesel štěstí (árie Merkura "Le Dieu puissant qui lance la tonnerre"), čímž vyvolává u všech radost. Pak ale po straně vysvětlí Íó, že Jupiter ve skutečnosti sestupuje kvůli ní a že zbytek je jen záminka, aby obelstil svou žárlivou manželku (árie Merkura "C'est ainsi que Mercure"). Íó protestuje, že je zaslíbená jinému, ale Merkur jí vysvětluje, že vyměnit snoubence za vládce bohů není hanba. Za hřmění hromu, ale s příslibem míru sestupuje Jupiter na zem a přijímá hold božstev země, vod a podzemních bohatství (árie Jupitera "Les armes que je tiens protègent l'innocence" a sbor "Jupiter vient sur la terre").

2. dějství.

Íó je sama u břehů Inachu, ale všechno je zahaleno neproniknutelným oblakem. Nymfa se domnívá, že se může jednat o pomstu Juno (árie "Où suis-je? D'où vient ce nuage?"). V iluminaci se však objeví Jupiter a upokojuje Íó: oblak slouží jen tomu, aby je skryl před zraky jeho žárlivé choti. Bůh nebevládce představuje nymfě svou moc nad celým světem a žádá ji o lásku (velká scéna Jupitera a Íó "Vous voyez Jupiter; que rien ne vous étonne"). Íó se mu snaží vymanit, protože je již zasnoubena. Jupiter ji však přesvědčuje, že své cti učinila zadost již tím, že u nepodlehla okamžitě, a Íó sama přiznává, že v Jupiterově přítomnosti klade její srdce příliš málo odporu. V rozpacích se snaží utéci. Jupiter se chystá za ní, zadrží ho však Merkur, který svému vládci zvěstuje, že se blíží Juno a že vyslala předem svou důvěrnici Iris. Jupiter Merkurovi ukládá zadržet Iris a sám spěchá za nymfou.  Merkur se snaží zastavit Iris tím, že se jí dvoří. Iris sice ví, že Merkurova věrnost si nezadá s Jupiterovou, ale jeho poklony ráda přijímá (duet "Arrêtez, belle Iris... Si je fais ma première affaire"). Jejich laškování přeruší Juno sestupující na oblaku. Iris se přiznává, že nymfu nenalezla, Juno je přesto přesvědčena o manželově nevěře (recitativ "Ah! Je n'ai pas besoin d'en savoir davantage" a árie "L'amour, cet amour infidèle"). Přichází Jupiter a ptá se, co zde jeho choť dělá: měla dnes v zahradě Hébé vybírat novou nymfu do svého doprovodu. Juno mu tvrdí, že se neodvážila provést výběr bez jeho svolení, nicméně že její volba padla na jistou ctihodnou nymfu, kterou chce od Jupitera darem. Jupiter slibuje a Juno vysloví, že se jedná o Íó. Jupiter je nucen potvrdit svůj slib a pověřit Merkura jeho naplněním.  Hébé, bohyně mládí, ve svých zahradách vyzývá nymfy ke hrám, zábavě, zpěvu a tanci (árie Hébé "Les plaisirs les plus doux", duet nymf "Aimez, profitez du temps", sbor "Que ces lieux ont d'attraits!" a balet). Iris a Merkur přivádějí Íó; Hébé ji vítá do Junoniny veselé družiny ("Que c'est un plaisir charmant"), Íó mlčí.

3. dějství.

Íó nezůstala v zahradě Hébé; na opuštěném místě, u jezera uprostřed lesa, ji stráží stooký pastýř Argos, Hieraxův bratr. Nymfa se táže, čím se provinila, a Argos jí odpovídá, že svou krásou: kvůli ní Juno zapověděla, aby se Íó s kýmkoli setkala (dialog "Dans ce solitaire séjour"). Argos zamyká Íó do svého příbytku. Íó marně doufá v Jupiterovu pomoc. – Přispěchá Hierax, který zahlédl svou snoubenku, ale Argos má Junonin příkaz a nedovolí bratrovi, aby s Íó promluvil. Zato mu prozradí, že nymfu svedl Jupiter. Hierax je rozlícen a bratr mu radí, aby na nevěrnou snoubenku zapomněl a užíval svobody (árie Hiraxe "Diex tout puissants! ah! vous étiez jaloux" a duet "Heureux qui peut briser").  Arguva slova o svobodě jako ozvěnou opakují přicházející nymfy, které zpívají a tančí (sbor "Liberté, liberté"). Merkur v přestrojení za pastýře přivádí lesní nymfy, pastýře, satyry a silvány a vysvětluje Argovi, že bůh Pan stále truchlí pro ztrátu nymfy Syrinx a dnes znovu pořádá představení, které zpřítomní příběh jejího nešťastného konce. Argos svoluje. Merkur po straně pověřuje účinkující, aby upoutali a odvedli strážcovu pozornost.  Představení: Pastýři se snaží krásnou nymfu Syrinx přemluvit k lásce, ta však odolává, protože její vášní je lov (duet pastýřů "Quel bien devez-vous attendre"). Pan vyznává Syrinx lásku a chce si ji vzít, ale cudná nymfa ho odmítá (dialog "Je vous aime, Nymphe charmante", árie Syrinx "Les maux d'autrui me rendront sage"). Silvánové, satyrové a pastýři na jedné straně, nymfy na druhé, předvádějí týž děj (sbor a balet "Aimons sans cesse. – N'aimons jamais"). Syrinx odbíhá s družkami na lov, brzy se ale vrací, protože ji Pan stále sleduje. Nemůže se jeho pozornosti nijak zbavit, a když se jí pastýři, satyrové a silvánové chtějí umocnit, vrhá se nymfa do jezera, kde se promění v rákos. Je slyšet jen vítr povívající rákosem a Pan truchlí nad ztrátou své milované (žalozpěv Pana "Hélas! Hélas! Quel bruit!"). Vyrábí z rákosu píšťalky a rozdává je pastýřům, kteří na ně pískají věčnou píseň o krásné Syrinx.  Představení zapůsobilo, uspalo Arga natolik, že zavřel všech sto svých očí. Merkur se svým doprovodem hůlkou otevírá jeho chýši, osvobozuje Íó a chce ji rychle odnést k Jupiterovi. Vyskočí však Hierax, aby mu v tom zabránil, a křikem probudí i bratra; oba volají na pomoc Junonu. Merkur svou okřídlenou holí Arga zabije a Hieraxe promění v dravého ptáka. Pak i s doprovodem zmizí, zanechav Íó na místě. Vzápětí dorazí na svém kočáře Juno: vzkřísí Arga v podobě páva a na Íó za trest přivolá z podsvětí lítici Erínyi, aby jí dala cítit Junonin hněv (árie Junony "Revois le jour, Argus, que ta figure change"). Zatímco se Juno vrací na nebesa, lítice odvléká Íó s sebou.

4. dějství.

Na nejchladnějším místě ve Skýthii se obyvatelé třesou věčnou zimou (sbor lidí ledového podnebí "L'hiver qui nous tourmente"). Erínye přináší Íó, která si stěžuje na svá muka. Lítice představuje obyvatelům ledových krajin nymfu, která trpí stokrát více než oni, protože ji stíhá Junonin hněv (Erínye, Íó a sbor "alheureux habitants d'une demeure affreuse").  Poté přivádí Erínye nebohou nymfu ke kovářskému lidu Chalybů, kde mezi rozžhavenými pecemi vládne nevýslovný žár (sbor "Tôt tôt tôt – Que le Feu des forges S'Allume" a průvod kovářů); kováři navíc obklopí trpící nymfu rozžhavenými kusy železa. Íó opět vyzývá lítici k milosrdenství, ale marně; začíná toužit po tom, aby Jupiter miloval Junonu a utišil tak nenávist bohyně k ní. Vytrhne se lítici a vrhá se do moře, aby ukončila své trápení, ale Erinnis ji následuje.  Před slují moir (sudiček) členové jejich průvodu – sestávající z války, hladomoru, požáru, povodně, nemocí a jiných ran – přivádějí smrti bez ustání a s krutým potěšením stále nové oběti (sbor a balet "Exécutons l'arrêt du sort"). Přichází Íó a prosí kohokoli z nich, aby jí uštědřili smrt, ale to se může stát jen na rozkaz moir, vchod do jejichž sluje se před nymfou (a její pronásledovatelkou Erínyí). Íó moirám vysvětluje svou situaci, podle nich však utrpení nymf nemůže ustat jinak, než že si Junonu usmíří (tercet moir "Le fil de la vie"). Otázku, jak to má Íó udělat, však nechávají bez odpovědi.

5. dějství.

Poblíž delty Nilu vytahuje Erínye z moře vysílenou Íó. Ta trpí natolik, že obviňuje Jupitera ze svého neštěstí a žádá po něm, aby jí dopřál smrt (árie "Terminez mes tourments. puissant maître du monde"). Jupiter se objevuje a s omluvami vysvětluje Íó, že pro ni nemůže nic udělat a že je proti hněvu své choti bezmocný. Na místo sestupuje i Juno. Jupiter se ji snaží obměkčit (árie "Venez, venez, Déesse impitoyable"), jeho přímluvy za nymfu však spíše oživují Junoninu žárlivost. Jupiter tedy s Juno uzavře dohodu: přísahá jí opět svou lásku a věrnost, pokud se bohyně vzdá pomsty (duet "Abandonnez votr vengeance"). Juno osvobozuje Íó od lítice a společně s Jupiterem ji pozvedají mezi bohy. Má zůstat v Egyptě pod novým jménem Isis a Egypťané ji bude uctívat. Bohové ji přijímají mezi sebe a egyptský lid ji oslavuje (sbor a balet božstev a egyptského lidu "Venez, venez, Divinité nouvelle").

Isis ve filmu.

Část z opery Isis (konkrétně první scéna prologu: recitativ "Publions en tous lieux" a árie "C'est lui dont les Dieux ont fait choix") se objevuje v historickém filmu Král tančí.

Isis "(LWV 54)" je francouzská opera "(tragédie lyrique)", jejímž autorem je Jean Baptiste de Lully. Libreto sepsal Lullyho blízký spolupracovník Philippe Quinault, který vytvořil libreta i pro jeho další opery. Opera měla premiéru 5. ledna 1677 na zámku Saint-Germain-en-Laye a první vydání vyšlo roku 1719.

Isis est une tragédie lyrique en cinq actes de Philippe Quinault, musique de Jean-Baptiste Lully, représentée pour la première fois à Saint-Germain-en-Laye le.


Legenda.

Podle některých verzí bylo město Ys vybudováno v proláklině pod hladinou moře keltským králem Gradlonem, aby vyhověl své dceři Dahut, která milovala moře. Dle jiných byl Ys založen více než 2 000 let před Gradlonovou vládou v místech, které byly tenkrát ještě souší. V průběhu času se oceán více zakousával do vnitrozemí, až nakonec zůstalo město obklopené mořem. Za Gradlonovy vlády pak mělo město být dávno potopeno pod hladinou a chráněno před zkázou obří hrází. Pouze při odlivu mohly být otevřeny obří vrata do přístavu. Klíče k zámku od vrat měl pouze král.  Ys bylo dle Keltů nejkrásnějším městem na světě, ale během pobytu Dahut ve městě se stalo místem plném hříchu. Své milence po strávené noci k ránu zabíjela. Křesťanský kněz Winwaloe ji varoval před božím hněvem a obyvatele také, jenže Dahut i spoluobčané města ho ignorovali.  Jednoho dne do Ysu dorazil rytíř, kterého si Dahut pozvala k sobě. V noci vypukla silná bouře, která oba milence probudila, ale Dahut to nezneklidnilo. Vrata a bronzové valy město dokázaly ochránit a Dahut mu prozradila, že pouze její otec může rozběsněné moře pustit dovnitř otevřením vrat a ohrozit je. Rytíř tedy Dahut přesvědčil, aby spícímu otcovi ukradla klíč z krku a dala mu ho. Poté rytíř otevřel bránu a pustil moře do města. Dle mnoha verzí legendy nebyl tímto rytířem nikdo jiný než sám ďábel.  Přílivová vlna zničila celé město a král Gradlon osedlal svého koně Morvanc'ha (bájný keltský kůň), aby se pokusil zachránit svou dceru Dahut. Když s ní prchal před rozběsněnými vlnami, dohnal ho kněz Winwaloe a řekl mu, ať pustí démona sedícího za ním do vody. Gradlon nejprve odmítl, ale nakonec se nechal knězem přesvědčit a Dahut do vody shodil. Z ní se poté stala mořská panna, siréna nebo morgena (keltská mořská příšera).  Gradlon nakonec před záhubou utekl do města Quimper, které se stalo novým hlavním městem jeho království. Dle lidové tradice jsou prý dodnes ze zatopeného Ysu slyšet zvony z věží yšských chrámů.  Dle některých verzí legendy bylo město Paříž založeno původně jako keltské vnitrozemské město Par-Ys ("Jako Ys"). Až prý bude jednou Paříž zničena, původní město Ys bude z moře vyzdviženo a obnoveno.

Ys v umění a kultuře.

Starobylá legenda o Ysu probouzela v umělcích fantasii a malíř E. V. Luminais namaloval na přelomu 19. a 20. století několik obrazů na tuto tematiku. Nejslavnější je obraz "Útěk krále Gradlona", z roku 1884.  "Le roi d'Ys" je populární opera francouzského skladatele Eduarda Lalo z roku 1888, který však děj legendy značně upravil. Např. hlavní hrdinka zde není Dahut, ale princezna Margared, která otevřela bránu Ysu ne kvůli svým hříchům, ale ze žárlivosti.  Legenda Ysu byla použitá i ve fantasy povídce autora Roberta W. Chamberse "Demoiselle d ́Ys". Poul Anderson a jeho žena Karen Anderson sepsali na motiv legendy tetralogii "Král Ysu". Jack Vance využil legendu jako jednu z předloh i pro své dílo "Lyonská trilogie". Potopené město Ys je zmíněno i v díle "Meč osudu" ze série "Zaklínač", sepsané Andrzejem Sapkowským.  Název Ys byl použit jako název série počítačových her studia Nihon Falcom, ačkoliv děj je zcela jiný.  Ys je taktéž název skladby pro keltskou harfu skladatele a harfenisty Alana Stivella z alba "Renaissance de la Harpe Celtique"

Ys (vysloveno jako íís), Kêr-Is v bretonštině, nebo Ker-Ys ve francouzštině je bájné keltské město, které mělo stát v mělčině na pobřeží Bretaně. Později bylo pohlceno mořem. Kêr znamená v bretonštině "město".

Ys ou Is, parfois appelée « Ker Ys » ("Kêr-Is" en breton), est une ville légendaire de Bretagne, qui aurait été engloutie par l'océan. Probablement issue d'un thème celtique autour de la femme de l'Autre Monde, la légende de la ville d'Ys est très nettement christianisée. Le seul élément originel qui en subsiste est le personnage de Dahut. La version hagiographique de Pierre le Baud, plus ancienne version connue, voit déjà l'engloutissement de la ville comme résultant des péchés de ses habitants, mettant en valeur les évangélisateurs bretons.


Život a dílo.

V roce 1843 se usadil v Madridu a od roku 1855 se zabýval fotografií. Fotografoval panoramata měst, krajin, památek a uměleckých děl na Pyrenejském poloostrově. Portrétoval také významné osobnosti a běžné obyvatele poloostrova. Své práce podepisoval jako "J. Laurent" nebo španělsky "Jean Laurent". V Madridu se oženil s vdovou po pekaři.  Existují chybné teorie, že mu patřil fotografický kabinet daguerrotypický v Paříži. Ale existují důkazy, že se jednalo o jiné fotografy se stejným příjmením. Jean Laurent v devatenáctém století ve Francii, Německu a Rusku pouze fotografoval. Mějme na paměti, že jméno Jean a příjmení Laurent jsou velmi časté. Stejně je známo, že v ruském Petrohradu měl studio například H. Laurent, nebo v německém Mainzu jiný J. B. Laurent. Žádný z nich by však neměl být zaměňován s Jeanem Laurentem z Madridu.  Do roku 1855 pracoval jako "cartonero", zabývající se výrobou luxusních boxů pro dorty a mramorovaných papírů pro výrobu knižních vazeb. Ve stejném roce se začal zajímat o kolorování fotografií a učil se ovládat fotografickou technologii. Následující rok založil vlastní fotografický ateliér v "Carrera de San Jerónimo", číslo 39, Madrid (v blízkosti Sněmovny reprezentantů a ve stejné místnosti, ve které působil britský fotograf Charles Clifford) a začal pracovat jako profesionální fotograf.  Byl držitelem titulu "Fotograf Jejího Veličenstva královny" v letech 1861 až 1868.  V roce 1868 otevřel v pařížské ulici Rue de Richelieu obchod (nikoli fotostudio), kde jeho zaměstnanec prodával fotografie ze Španělska a Portugalska.  Během své profesní kariéry spolupracoval s různými odborníky, mezi nimiž vynikal jeho příbuzný Alfonso Roswag. V roce 1883 vlastnila fotografickou sbírku jeho nevlastní dcera Catalina Melina Dosch de Roswag.  Zemřel v Madridu 24. listopadu 1886.

Fotografické dílo.

Jean Laurent vždy držel krok s technologickým pokrokem, ke kterému docházelo ve fotografii v průběhu devatenáctého století. Sám vynalezl a zavedl několik technik, jako je leptografický papír, spolu se španělským fotografem Josém Martínezem Sánchezem v roce 1866.  V roce 1874 fotografoval obrazy Francisca Goyi a také nástěnné malby, které byly v domě malíře. Jeho fotografie pak byly použity jako předloha při přenosu obrazů na plátno. Originální negativy na kolódiových skleněných deskách jsou v archivu IPCE (Instituto del Patrimonio Cultural de España, Institut kulturního dědictví Španělska).

Jean Laurent Minier (23. července 1816 Garchizy, Nevers, Francie – 24. listopadu 1886, Madrid, Španělsko; užíval zkratku J. Laurent nebo španělsky Juan Laurent) byl francouzský fotograf působící v 19. století především ve Španělsku. Patřil k nejvýznamnějším fotografům své doby.

Jean Laurent (ou J. Laurent ou Juan Laurent en espagnol), photographe français essentiellement actif en Espagne, né le à Garchizy (Nièvre), et mort le à Madrid (Espagne).


Podmínky služby.

Základním a nutným požadavkem pro využívání služby Google Play, je být zaregistrovaný u společnosti Google. Po registraci bude mít uživatel vytvořený e-mailový účet u služby Gmail, který bude sloužit jako přihlašovací údaj do Google Play. Pro možnost zakoupení placeného digitálního obsahu je také nutné vlastnit bankovní účet s aktivovanými internetovými platbami. Bankovní údaje je nutné zadat do Peněženky Google.

Obchod Google Play.

Obchod Google Play je přímým nástupcem Android Marketu, který vznikl 23. října 2008, a následně byl 27. října 2008 otevřen pro vývojáře třetích stran a jejich aplikace.. V Obchodu Google Play jsou k dispozici bezplatné i placené aplikace, které jsou na Obchod Play nahrávány samotnými vývojáři, pro mobilní telefony a tablety s operačním systémem Android. Prostřednictvím Play Store může vývojář distribuovat aktualizace aplikací a získávat zpětnou vazbu od uživatelů, kteří zanechali k dané aplikaci komentář. Přesto Google odstranil všechny aplikace, odstraňující reklamu ze zařízení

Stahování a platby.

Stahování nebo zakoupení aplikace je možné provést prostřednictvím mobilního telefonu nebo webového rozhraní, za podmínky, že je uživatel bezplatně registrován u služby Gmail. Katalog aplikací disponuje inteligentním vyhledáváním, které vyhledá a zobrazí pouze ty aplikace, které jsou kompatibilní se zařízením přihlášeného uživatele.  Je-li aplikace placená, je k úspěšnému stáhnutí nutné zadat bankovní údaje do Peněženky Google. Po případném zakoupení nechtěné aplikace, je možné aplikaci do 15 minut vrátit, a peníze získat zpět.

Počet aplikací.

Počet dostupných aplikací v katalogu poměrně rychle roste. V září roku 2012 jich bylo zaznamenáno 670 000 a celkem 25 miliard jich bylo staženo.

Hudba Google Play.

Služba Hudba Google Play byla spuštěna v USA dne 16. listopadu 2011. Jedná se o online hudební knihovnu, ve které je možné zakoupit jednotlivé skladby a alba, nebo je neomezeně poslouchat on-line prostřednictvím počítačů a mobilních zařízení. Součástí služby je prostor pro uložení vlastních skladeb, tedy i skladeb zakoupených jiným způsobem, do hudební knihovny. Do této knihovny je možné nahrát až 20 000 skladeb, které se uživateli zpřístupní pro jeho počítač a pro všechna jeho zařízení s operačním systémem Android. V prostředí vlastní Hudba Google Play knihovny je možné poté skladby přiřazovat do playlistů popřípadě zpřístupnit i v režimu offline (stáhnout do zařízení)  Služba Hudba Google Play byla zpřístupněna pro uživatele z České republiky od 1.10.2013. Počáteční cena za neomezené užívání služby byla nastavena ve výši 129 Kč měsíčně, českým uživatelům byl také nabídnut měsíční bezplatný provoz k vyzkoušení služby. Hudebníkům nabízí aplikace možnost prodeje vlastních skladeb, a to za jednorázový vstupní poplatek 25 $.

Filmy Google Play.

Filmy Google Play je služba, která se zabývá online distribucí filmů a jiných videí. Po zaregistrování u služby Gmail jsou Filmy Google Play dostupné buď z internetového prohlížeče počítače, uživatelům se zařízením s operačním systémem Android, nebo prostřednictvím Google TV.  V online katalogu je možné vyhledávat videa, které lze následně zhlédnout, pokud jsou šířena bezplatně, popřípadě zakoupit nebo zapůjčit.  Filmy Google Play jsou přístupné pro uživatele z České republiky od června 2014.

Knihy Google Play.

Služba Knihy Google Play je zaměřena na online distribuci knih v elektronickém formátu, tzv. eknihy. V databázi se nachází přes 4 miliony různých bezplatných nebo placených elektronických knih. Některé knihy si je možné zapůjčit. Ke službě je možné přistoupit prostřednictvím internetového prohlížeče nebo pomocí mobilního zařízením s operačním systémem Android.  Uživatel, který se ke službě Knihy Google Play přihlásí, si může vytvořit vlastní virtuální knihovnu, která je uložena na internetu a je tudíž dostupná z více zařízení najednou. Čtené knihy zůstávají uchovány na internetu, některé z nich lze, za podmínky volné licence nebo souhlasu autora, zpřístupnit offline (stáhnout do zařízení).

Formáty knih.

Existuje několik formátů knih, které se na Knihy Google Play objevují. První z nich kniha ve formátu ePub, druhý formát je PDF, třetí ASCM. Knihy Google Play vždy informují o jaký typ knihy se jedná.  Knihy ve formátu ePub jsou tvořeny adaptivním textem, který se přizpůsobí velikosti obrazovky. Uživatel si může snadno měnit vlastnosti písma a odstavců. Knihy ve formátu PDF mohou být dvojího typu. První z nich obsahuje adaptivní text včetně obrázků. Druhý typ je tvořen jednotlivými oskenovanými originálními stránkami. U některých knih je možné přepínat mezi oběma typy zobrazení. Kniha ve formátu ASCM, vyvinutým společností Adobe, se objeví v zařízení tehdy, když si jí uživatel zpřístupní offline (stáhne si jí). Tento formát má v sobě zabudované ochrany proti nelegálnímu rozmnožování.  Knihy Google Play jsou od července 2013 přístupné i pro uživatele z České republiky.

Dostupnost.

V současné době (1.1.2017) je služba Google Play dostupná ve všech zemích v celém svém rozsahu. Omezení některých služeb může mít více podob.  Obchod Google Play: nakupovat placené aplikace je možné v těchto zemích:  Filmy Google Play: služba je dostupná pouze v těchto zemích: Albánie, Antigua a Barbuda, Argentina, Arménie, Aruba, Austrálie, Ázerbájdžán, Belgie, Belize, Bělorusko, Benin, Bolívie, Botswana, Brazílie, Burkina Faso, Česká republika, Dánsko, Dominikánská republika, Ekvádor, Estonsko, Fidži, Filipíny, Finsko, Francie, Gabon, Guatemala, Haiti, Honduras, Hongkong, Chile, Chorvatsko, Indie, Itálie, Irsko, Jamajka, Japonsko, Jižní Korea, Kambodža, Kanada, Kapverdy, Kazachstán, Kolumbie, Kostarika, Kyrgyzstán, Laos, Litva, Lotyšsko, Lucembursko, Mali, Mauricius, Mexiko, Moldavsko, Namibie, Německo, Nepál, Niger, Nikaragua, Nizozemsko, Norsko, Nový Zéland, Panama, Papua Nová Guinea, Paraguay, Peru, Pobřeží slonoviny, Polsko, Portugalsko, Rusko, Rwanda, Řecko, Salvador, Senegal, Slovensko, Spojené království, Spojené státy americké, Srí Lanka, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, Tádžikistán, Tanzanie, Thajsko, Togo, Trinidad a Tobago, Turkmenistán, Uganda, Uruguay, Uzbekistán, Venezuela, Zambie a Zimbabwe. Televizní pořady jsou dostupné pouze v Austrálie, Japonsko, Kanada, Spojené království, Spojené státy a další.  Google Play Books: služba je dostupná pouze v těchto zemích: Argentina, Austrálie, Belgie, Bolívie, Brazílie, Česká republika, Dánsko, Dominikánská republika, Ekvádor, Filipíny, Finsko, Francie, Guatemala, Honduras, Hongkong, Chile, Indie, Indonésie, Irsko, Itálie, Japonsko, Jihoafrická republika, Jižní Korea, Kanada, Kolumbie, Kostarika, Lucembursko, Maďarsko, Malajsie, Mexiko, Německo, Nikaragua, Nizozemsko, Norsko, Nový Zéland, Panama, Paraguay, Peru, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rumunsko, Rusko, Řecko, Salvador, Singapur, Spojené království, Spojené státy americké, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, Thajsko, Tchaj-wan, Turecko, Uruguay, Venezuela a Vietnam a další.  Google Play: služba je dostupná pouze v těchto zemích: Austrálie, Rakousko, Belgie, Bolívie, Kanada, Chile, Kolumbie, Kostarika, Česká republika, Dánsko, Finsko, Francie, Německo, Řecko, Maďarsko, Irsko, Itálie, Lichtenštejnsko, Lucembursko, Mexiko, Nizozemí, Nový Zéland, Norsko, Peru, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rusko, Slovensko, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, Ukrajina, Velká Británie, Spojené státy americké a další.  Telefony Google Play: dostupnost služby se liší podle zařízení, které lze koupit na Google Play. Nakupovat zařízení je možné v těchto zemích:  Google plánuje postupně službu Google Play zpřístupnit celosvětově, proto je pravděpodobné, že se bude seznam států upravovat.

Google Play je online distribuční služba, která vznikla 22. října 2008. V současné době Google Play poskytuje několik druhů digitálního obsahu, ke kterému je možné přistupovat z počítače nebo z mobilního telefonu vybaveného operačním systémem Android nebo prostřednictvím Google TV.

Google Play est un magasin d'applications (boutique en ligne) créé par Google le par fusion des services,, et. Elle regroupe une boutique d'applications pour le système d'exploitation Android, une boutique de location de films et de séries télévisées, une boutique d'achat de musique, de livres, de magazines et de la gamme de smartphones et tablettes Nexus, désormais appelée Pixel.


Dávná historie.

Město si prošlo několika etapami, tou první bylo indiánské sídlo na soutoku řek Skagit a Baker známé jako Minnehaha. Jedním z prvních bělošských osadníků zde byl Amasa Everett v roce 1890, územní plán města ale vytvořil Magnus Miller. Krátce poté zde byla založena pobočka pošty a osada byla přejmenována na "Baker". V roce 1905 bylo na druhé straně řeky vytvořeno další město, zvané Cement City. O jeho vznik se zasloužila firma Washington Portland Cement Company. O tři roky později postavila v Bakeru svou továrnu konkurenční Superior Portland Cement Company a obě města byla spojena v jedno. Obyvatelé se rozhodli jej pokřtít Concrete, oficiálního začlenění se dočkalo v květnu 1909.

Důležité budovy a památky.

Most Henryho Thompsona.

Postaven byl mezi lety 1916 a 1918 a pojmenován po Henrym Thompsonovi, skotském imigrantovi, zdejším osadníkovi a okresním komisaři, který se zasloužil o jeho stavbu. Po stavbě se ihned stal nejdelším betonovým mostem s jedním obloukem na světě. Od roku 1976 je zapsán v národním i ve státním rejstříku historických míst. Až do roku 1972, kdy vedla státní dálnice č. 20 mimo město, byl most jedinou spojnicí dvou břehů řeky Baker.

Concrete High School.

Střední škola Concrete High School byla postavena roku 1952 jako typická školní budova s jednou výjimkou - pod její prostřední částí vede silnice. Aby byla nemovitost co nejlépe využita, vede pod ní South Superior Avenue, která navíc poskytuje krytou zastávku školního autobusu. Budova nahradila původní střední školu, která byla v centru města. Školní chodby a dřevařské dílny byly navíc využity při natáčení filmu "This Boy's Life" s Leonardem DiCapriem a Robertem DeNirem. Školními barvami jsou fialová a zlatá a maskotem je lev. Sportovní družstva školy soutěží s ostatními školami v Severozápadní lize 2B/1A pod Asociací meziškolních aktivit státu Washington.

Presbyteriánský kostel Mount Baker.

Dřevěný kostel z roku 1908 postavený především svým prvním farářem, Reverendem L. C. Michaelsem, jenž na něm udělal většinu truhlářské práce a pomáhal při svozu dřeva z okolních svahů, k čemuž byli potřeba jen koně. Původně byla jeho kapacita 310 lidí, byl také postaven s kuchyní, sociálním zařízením a jednací místností v suterénu. Od své stavby byl kostel již několikrát přestavěn, a tak není zachován ve svém původním stavu. Ve 40. letech zde kázal proslulý Reverend Paul E. Toms.

Budova Concrete Herald.

Nachází se v srdci města na ulici Main Street a vznikla roku 1918 jako garáž pro vozy Ford T s čerpací stanicí. Později byla předělána na pobočku pilařského závodu Brommer a do patra k ní byl postaven byt. Krátce poté se ale budovy ujal vlastník a šéfredaktor týdeníku "Concrete Herald" Charles M. Dwelley a udělal z ní moderní tiskárnu a nové sídlo novin, které vycházely už od roku 1910. Na konci 70. let odešel Dwelley do důchodu a týdeníku se ujali Robert a June Faderovi, kteří udrželi Herald v budově. Až v roce 1990 byly prodány jak noviny, tak budova, která se nakonec stala soukromou tiskárnou, než z jejího přízemí nový vlastník udělal obchod s lihovinami, který se zde nachází dodnes. "Concrete Herald" brzy ukončil své působení, ale o jeho znovuzrození se postaral zdejší obyvatel a člen městské rady Jason Miller zakoupením novin "Upriver Community News" od jiného obyvatele města. V květnu 2009 se tak "Concrete Herald" vrátil na scénu jako měsíčník. Prodáván je na různých místech v okrese Skagit.

Radnice.

Městská radnice byla postavena roku 1908 jako základní škola a vyučovalo se v ní dva roky. Jedná se o dřevěnou budovu, jež se nacházela naproti bance na ulici Main Street. Když už nebyla využívána jako školní budova, došlo k jejímu přemístění do nynější lokace, a to na West Main Street, vedle dnešní pošty. Ve své nedávné historii sloužila jako knihovna, centrum penzistů, radnice nebo jako satelitní kancelář šerifa okresu Skagit.

Luteránský kostel Pastevce z Kopců.

"Shepherd of Hills Lutheran Church" byl postaven roku 1909, ale nesloužil pouze jako kostel. Na počátku své historie byl nemocnicí pro Cement City. Postavil ho Dr. E. F. Mertz, jenž se svou ženou žil v patře a spravoval špitál v přízemí. Po dlouhá léta byl Dr. Mertz jediným doktorem na východě okresu Skagit a jediným doktorem dostupným pro dvě zdejší cementárny. Roku 1929 byla nemocnice předělána do podoby honosné vily s podlahami z tvrdého dubového dřeva, mahagonovými tesařskými prvky, nástěnnou malbou a tapetami, křišťálovými stojany na světla a vodními radiátory v každé místnosti. Dále byla vybavena starobylým a zakázkovým nábytkem a stala se místem, kde Mertzova rodina bavila své jak zdejší, tak vzdálené návštěvníky. Po smrti obou manželů v roce 1945 byl dům vydražen s pozemkem i svým obsahem za pouhých 13,5 tisíce dolarů, což je daleko méně, než 40 tisíc dolarů, kolik renovace v roce 1929 stála. Novým vlastníkem se stal již zmíněný vlastník Heraldu Charles M. Dwelley, který jej i s pozemkem prodal v roce 1953 americké evangelické luteránské církvi. Ta jej opět předělala a přidala k němu také východní křídlo sloužící jako svatyně. Kostel byl zasvěcen v březnu 1954 a církev jej používá dodnes.

Concrete Assembly of God.

Tato budova byla postavena roku 1910 z poloviny jako jednopatrový hotel Odd Fellows a z poloviny pronajímána různým obchodníkům. Nacházel se zde i oblíbený obchod s potravinami. Po přístavbě horního patra byla hotelová hala přesunuta nahoru a dostala kuchyni a sociální zařízení. Jelikož členové řádu Odd Fellows v 50. letech začínalo ubývat, ujala se hotelu v 70. letech Asociace Rebekah. V následujících letech byla budova pronajímána různým podnikům, nacházelo se zde i muzeum místní historie, obchod se starožitnostmi nebo hotel Eagles Lodge. V 90. letech byla budova opuštěna, a tak se ji ujala církev Assembly of God. Ta od té doby budovu předělala a renovovala.

Katolický kostel sv. Kateřiny.

Kostel byl postaven roku 1912 katolickými obyvateli města a nachází se na kopci nad obcí. Zdejší farnost nyní spravuje novější církevní centrum naproti původnímu kostelu, jenž bylo postaveno roku 1964.

Divadlo.

Od roku 1923 mělo město své vlastní divadlo, na jehož jevišti se odehrávala vystoupení vaudeville, zápasy v boxu, němé filmy a později také tzv. „talkies“. Budova je zapsána v národním rejstříku historických míst a podle některých obyvatel ji pravidelně navštěvují „bytosti z jiných světů“. Nedávno bylo divadlo prodáno místním podnikatelům, kteří jej přestavěli a v únoru 2010 opět otevřeli. Nyní se zde konají promítání starých i novějších filmů a živá vystoupení. Také povolují vystoupení mnohým místním skupinám, jako jsou kostelní pěvecké sbory.

Lower Baker Dam.

Nižší přehrada na Bakerově řece byla v době dokončení své stavby, tedy roku 1925, nejvyšší hydroelektrickou přehradou světa, a to s 89 metry. Momentálně jí vlastní, spravuje a provozuje společnost Puget Sound Energy.

Obecní biblický kostel.

Tento kostel byl postaven v polovině 50. let minulého století a nepatří pod žádnou církev. Postaven byl v těsné blízkosti za Presbyteriánským kostelem Mount Baker poté, co se zdejší členové presbyteriánské církve názorově rozešli. Zatímco někteří zůstali věrní svému presbyteriánskému přesvědčení, jiní inklinovali k baptistické teologii. Jediným řešením bylo odloučení jedné z těchto skupin od druhé a postavení vlastního kostela. Původním farářem kostela byl Reverend Guy Morris, kostel je i nadále nejnovějším v celé obci.

Pošta.

Hooverova budova byla postavena v roce 1960 a momentálně slouží jako městská pošta. Původně se ale jednalo o Hooverovo potravinové centrum, které provozoval a vlastnil místní obyvatel Hargus Hoover se svými syny. Pošta Spojených států amerických budovu zakoupila už na začátku 70. let, odkdy se zde její městská pobočka nachází.

Důležití obyvatelé.

Podnikatelky a průkopnice telefonního spojení.

Dvě místně známé a podnikající dámy se jednoho dne rozhodly, že pomohou městu přenést se do 20. století. Jednalo se o Kate Quackenbush Glover a Nell Quackenbush Wheelock, které pocházely z města Clay ve státě New York, kde se narodily roku 1866, respektive 1877. Obě se dostaly do okresu Skagit v roce 1908 a krátce poté Kate našla uplatnění u Superior Portland Cement Company jako správkyně jejich telefonní ústředny. Zpočátku bydlela v budově ústředny, a to do doby kdy se telefonní společnost stala akciovou. Jelikož čas od času investovala svůj plat, byla časem schopna zakoupit majoritní podíl společnosti, což také udělala a přejmenovala ji na Skagit River Telephone Company. Se svou mladší sestrou rovněž koupila telefonní ústřednu od Superior Portland Cement Company, kterou předělala tak, aby se mohl telefonní systém nacházet na celé ploše přízemí. Dále k budově přistavila venkovní schodiště do patra, kde pronajímala pokoje za 50 centů za noc.  Společnost se měla rozrůst jak na východ, tak na západ od města Concrete. Zatímco Kate vedla společnost, Nell pracovala tak, že lezla na telegrafní sloupy a navlékala na ně kabel s telefonním spojením. V roce 1918 se síť dostala až k Hamiltonu a později se spojila s národní telefonní sítí v Sedro-Woolley. Velké dřevařské závody a všechny vládní činnosti, jako stanice rangerů nebo rybí líhně, měly brzy telefonní spojení od sester Quackenbushových. Nell měla na starost všechny pracovní čety, které kopaly díry a zasazovaly do nich nové sloupy. Také měla skupinu koní, které vždy dopravily sloup na místo a pomohly s jeho umístěním do správné pozice. Zbytek práce, tedy navlékání drátů, zvládla sama.  Kate měla na starost ústřednu společnosti, o kterou se starala společně se svou mladou pomocnicí, Ethel Thompson. Práce společnosti byla ukázková. Pokud byl například příjemce telefonátu nedostupný, slíbila volajícímu dvojice žen, že jej co nejdříve najdou a zavolají zpět. Pokud byl problém se spadlým vedením nebo s nefungujícím telefonem, Nell ihned vyrazila na místo závady. Kromě telefonního systému si sestry vytvořili v okrese reputaci, že jim jde vše, do čeho se pustí. Kate byla cvičenou zdravotní sestrou, a tak občas pomáhala při porodech. Po svém příjezdu z východu navíc pracovala na hospodářství svého manžela Joa Glovera, pozdějšího šerifa Concrete, jelikož mu chtěla pomoci získat zalesněný pozemek na horním toku Bakerovy řeky, nedaleko Bakerova potoku. Později obě sestry společně získaly prázdný pozemek mezi svým domem a ústřednou telefonní společnosti, na kterém postavily drůbeží farmu, odkud prodávaly vejce a chovaly kuřata. Také společně zakoupily remorkér určený k přepravě dřevěných klád do pilařského závodu na jezeře Lake Shannon. Z toho vznikla jejich další společnost, jež vlastnila flotilu zhruba 50 rybářských lodí, které sestry pronajímaly. O víkendech byla Nell k nalezení za kormidlem remorkéru, zatímco její sestra měla na starost rybářské lodě. Telefonní společnost dále provozovaly v pracovních dnech.  S vývojem technologií a osobními problémy přišla změna pro podniky sester. V červenci 1935 musely i kvůli špatným obchodům prodat svou síť společnosti Skagit Valley Telephone Company, která měla sídlo 50 kilometrů po proudu řeky ve městě Mount Vernon. Sestrám navíc nepomohlo to, že účetní, který se jim staral o finance, nějaký čas zpronevěřoval jejich peníze. Nakonec se dostal do vězení, ale společnost utrpěla nenahraditelnou škodu, jelikož zpronevěřena byla většina financí na jejím účtu. Po prodeji se sestry přestěhovaly do domu v nedalekém Birdsview, kde si postavily stodolu a drůbeží farmu. Ta časem kvůli elektrickému zkratu vyhořela a finance obou sester kvůli nedostačujícímu požárnímu pojištění utrpěly další ránu. Kate navíc od 30. let trápily zdravotní problémy, nakonec zemřela těžce zadlužena v listopadu 1944, ve věku 78 let. Nell tak musela vzít na sebe břemeno nejen svých, ale i sestřiných dluhů. Aby je mohla splatit, koupila si starý traktor, se kterým pracovala jakkoli a kdykoli mohla. V okrese Skagit zůstala až do své smrti v dubnu 1969. Dožila se 93 let.

Tobias Wolff a jeho "This Boy's Life".

Dalším známým obyvatelem města je mezinárodně známý spisovatel Tobias Wolff, který zde strávil většinu svého dospívání. Jeho paměti vyšly pod názvem "This Boy's Life", do češtiny překládaného jako "Život jednoho chlapce", a popisuje v nich své dospívání na východě okresu Skagit a na střední škole Concrete High School, kterou překřtil na Chinook High School. V roce 1993 byl podle knihy natočen stejnojmenný film s Leonardem DiCapriem, Robertem De Nirem a Ellen Barkin v hlavních rolích. Některé scény z filmu byly natočeny právě ve městě Concrete a obyvatelé byli použiti jako náhodní kolemjdoucí. Aby navíc město vypadalo jako v 50. letech, bylo filmaři předěláno

Důležité události.

30. října 1938 vysílaly seattleské rozhlasové stanice patřící pod CBS rozhlasovou hru Orsona Wellese zvanou "The War of the Worlds", tedy "Válka světů". Vysílání bylo sice dostupné po celé zemi, jedni z nejvystrašenějších posluchačů se ale nacházeli v Concrete.  Zrovna když hra dospěla k bodu, kdy Marťané podnikají invazi do měst a na venkov světelnými paprsky a jedovatými plyny, vypadla v celém městě elektřina. Našli se i tací, kteří upadli do bezvědomí, jiní zase popadli své rodiny a odešli s nimi do hor. Někteří do kopců vyrazili, aby mohli bránit své destilátory na lihoviny. Jeden muž prý jen vyskočil ze své židle a běžel zhruba 3 kilometry do středu města. Jiní popadli své zbraně, jeden podnikatel, který byl oddaným křesťanem, dostal svou rodinu do auta a namířil si to k nejbližší čerpací stanici. Tam si vyžádal plnou nádrž, ale nezaplatil za ní, jelikož ihned vyrazil do asi 70 kilometrů vzdáleného Bellinghamu, kde se chtěl svému knězovi vyzpovídat ze všech svých hříchů. Prodavači na čerpací stanici prý řekl, že nezaplatí, jelikož na tom nesejde, protože všichni zemřou.  Jelikož při výpadku elektřiny nefungovala ani telefonní síť, nikdo ve městě si nemohl ověřit u svých příbuzných nebo přátel z jiných měst, zdali je jejich strach opodstatněný. Samozřejmě že skutečnost nebyla tak dramatická, jako rozhlasová hra. Stalo se jen to, že zdejší trakční napájecí stanice patřící společnosti Superior Portland Cement, zkratovala se zábleskem oslnivého světla. Konzervativnější obyvatelé města, kteří poslouchali Charlieho McCartyho na jiné stanici, uklidňovali své sousedy, že neslyšeli nic o žádné katastrofě. Rozhlasoví reportéři zprávu o městě rozeslali ihned, jak ji získali, a to do mezinárodního zpravodajského telegrafu, takže se městečko stalo alespoň na okamžik celosvětově známé.  V dubnu 1931, uprostřed velké hospodářské krize, byla zdejší banka State Bank of Concrete vyloupena a její zaměstnanci padli do rukojmí ozbrojeným pachatelům. Ti byli dva a do banky vtrhli za denního světla a za pomocí zbraní vybrali z bankovního trezoru 4 491 dolarů v hotovosti. Po získání peněz pachatelé přinutili prezidenta banky George Campbella, účetního Adu Seaburyho a zákazníka George Harpera jít do auta, se kterým pak pětice mužů odjela z místa. Když si obyvatelé města všimli poztrácených bankovek před bankou a že uvnitř budovy nikdo není, okamžitě byl kontaktován městský šerif Charlie Bagnell. Po rychlém vyšetření Bagnell telefonem kontaktoval úřady na dolním toku řeky Skagit a informoval je o loupeži a pohřešovaných mužích. Všichni tři rukojmí byli po chvíli svými vězniteli propuštěny, a to zhruba sedm kilometrů západně od města, kde je po chvíli vyzvedl kolemjedoucí řidič. Po chvíli dodali Bagnellovi informace o vzhledu pachatelů a šerif je poslal dál policii na západě okresu.  Okresní šerif tedy nechal západně od města Concrete postavit zátaras. Začalo také hledání zločinců, první čerstvá stopa pneumatik jejich auta byla nalezena v Birdsview, malé farmářské obci deset kilometrů západně od města. Po stopách vyšetřovatelé pokračovali až k víru v řece, u nějž bylo auto pachatelů nalezeno. Šerifovi detektivové zjistili, že dvojice zločinců měla na tomto místě připravenou loď, se kterou pak zmizela po proudu řeky Skagit.  Údajně, o mnoho let později, si najal spisovatel cestopisů a knih o životě v divočině Ralph Young na aljašském ostrově Kodiak průvodce pro lov medvědů, který mu pověděl příběh o tom, že on je jedním ze dvou mužů, kteří vyloupili na počátku 30. let banku v Concrete. Také řekl, že prý o všechny peníze přišel o pár dní později při nepoctivé hře kostek v Seattlu. Je ale nejisté, zda průvodce řekl Youngovi pravdu ani co se s pachateli stalo.  Jednoho dubnového odpoledne roku 2008 bylo ohlášeno, že historická budova městské základní školy hoří a podle jednoho z hasičů byla během dvaceti minut pohlcena požárem. I přes snahu požárníků z pěti hasičských okrsků (tři z měst Concrete, Burlington a Sedro-Woolley a dvou venkovských) byla budova kompletně ztracena. Hasiči nemohli do budovy vstoupit, pouze se jim dařilo hasit požár na vnějších betonových zdích, takže se nepřenesl na okolní budovy a stromy.  Po vyšetřování, které vedl úřad pro alkohol, tabák, zbraně a výbušniny, hasičský maršál okresu Skagit a šerif okresu Skagit, bylo rozhodnuto, že požár odstartovalo žhářství. Podle okresního šerifa při vyslýchání tři chlapci ve věku kolem deseti až dvanácti let přiznali, že si na místě hráli se zapalovači a omylem zapálili žíněnku ve škole. Podle nich se jim ale podařilo požár uhasit než opustili budovu.  Vlastník budovy chtěl dříve školu přestavět do zámeckého stylu, tento plán byl ale už v 90. letech zrušen, a tak zůstala budova opuštěná. V době před požárem byla budova mezi turisty i místními obyvateli jen málo oblíbená pro svůj neudržovaný vzhled. Po požáru bylo rozhodnuto, že bude kompletně zničena. Stalo se tak v srpnu 2009 pod vedením firmy Lautenbach Industries.

Geografie.

Město Concrete má rozlohu 3,2 km2, z čehož 1,6 % tvoří vodní plocha. Nachází se téměř na severním břehu řeky Skagit a je rozděleno do dvou částí přítokem řeky Skagit, Bakerovou řekou. Severozápadně od města se nachází stratovulkán Mount Baker a severně Mount Shuksan. Obě hory patří do pohoří Severní Kaskády.

Demografie.

Při sčítání lidu v roce 2010 žilo ve městě 705 obyvatel, z nichž 92 % tvořili běloši, 2 % původní obyvatelé a 1 % pacifičtí ostrované. 6 % obyvatelstva bylo hispánského původu.

Concrete je město v severní části okresu Skagit v americkém státě Washington. V roce 2010 mělo 705 obyvatel a bylo částí metropolitní oblasti Mount Vernon-Anacortes.

Concrete est une ville située dans le comté de Skagit, dans l'État de Washington aux États-Unis dans la région du mont Baker, un important volcan.


Jednotlivé knihy.

Knihy byly vydané i na Slovensku a v České republice se začnou vydávat v roce 2015.

Děj.

Mechanický anděl.

Tessa se měla po příjezdu do Londýna setkat se svým bratrem Nathanielem. Do této doby si myslela, že je obyčejnou dívkou. Vyzvedávají si ji dvě ženy - paní Černá a paní Temná. Ty jí uvězní ve svém domě a snaží se jí donutit k tzv. přeměně. Tessa totiž dokáže měnit svou podobu jen na základě toho, že se dotkne nějakého předmětu patřící dané osobě, do které se chce přeměnit. Tím se napojí i na její vědomí. Vyhrožují ji, že mají jejího bratra a že ho zabijí pokud nebude spolupracovat. V den, kdy jí mají předat tajemnému Magisterovi, který ji chce pojmout za svou ženu, ji vysvobodí pohledný William (Will) Herondal a odvádí ji s sebou do Institutu. Zde se potkává s jeho parabataiem (spojení mezi Lovci stínů) Jamesem (Jem) Carstairsem. Ten trpí zvláštní nemocí a postupně umírá. Will zas od sebe všechny odhání a nepopiratelně něco skrývá. Tessa se od Lovců dozví, že je podsvěťankou, ale nikdo neví jakým druhem.  Magister se ale nevzdává a svými triky se snaží Tessy zmocnit. Lovcům stínů se podaří zachránit jejího bratra, ten je ale podvede a přivolá Magistera, který si přišel pro Tessu. Ta díky své moci donutí Magistera odejít. Je bláznivě zamilovaná do Willa, ten jí ale dává najevo, že Lovec stínů a podsvěťan spolu nemají žádné vážné vztahy.

Mechanický princ.

Tessa se snaží na Willa nemyslet. Každý pohled na něj jí působí bolest. Velmi se sblíží s Jemem se kterým tráví veškerý svůj volný čas. Po událostech z prvního dílu dostane vedoucí Institutu Charlotte a Henry od rady Společenství lhůtu 14 dnů na najití Magistera. Jinak o Institut přijdou. Všichni se ho snaží vypátrat. Najdou spojení mezi Lovkyní stínů Jessamin a Tessiným bratrem Nathem. Zjistí že se spolu tajně oddali a že Jassamin zradila Institut a předávala informace Magisterovi.  Tessa se dozví, že nejen že její otec byl démon, ale že její matka by snad mohla být Lovkyní stínů. To je prý ale údajně nemožné. Její vztah s Jemem přeroste v něco víc a Jem ji požádá o ruku. Zlomená Tessa neváhá příliš dlouho a nabídku přijímá. Will se mezitím snaží s pomocí Magnuse Bane najít démona, který ho před pěti lety proklel. Myslí si, že každý kdo ho miluje, zemře. Proto utekl od své rodiny a proto všechny odstrkuje. Hlavně Tessu, kterou miluje. Dozví se, že démon mu lhal a on se stranil lásky zbytečně. Bohužel přijde za Tessou pro odpuštění pozdě. Ta nemůže zradit Jema, který je drogově závislý a umírá.  Tessin bratr při střetu s Lovci stínů umírá. Nakonec se Tesse omluví za svou zradu. Přizná se ještě k tomu, že nebyl její bratr, ale bratranec. Zdá se, že Institut zůstane Charlotte pevně v rukou a Tessa tak může zůstat v Institutu. Po večeři se rozezní zvon a vchází mladá dívka - Willova sestra Cecily, která se chce stát Lovkyní stínů.

Mechanická princezna.

Cecily se snaží přimět Willa k návratu domů, ten to ale odmítá a neustále se trápí pro Tessu i svého parabataie. Jemova droga dochází a všichni se snaží najít lék. Tessa se snaží být Jemovi oporou, ale ze snů stále volá Willovo jméno.  Magister se svými stroji napadne Institut a unáší Tessu. Jem, který se snažil ji chránit, díky velké ztrátě krve bojuje z posledních sil o život. Dovídá se pravdu o tom, že Will také Tessu miluje a vysílá ho, aby ji našel. Konzul se snaží bratry Lightwoodovi přimět, aby špěhovali Charlotte a on ji pak mohl sesadit. Po Willově odjezdu se Jem rozhoduje, že je smířen s tím, že zemře. Lovci jsou varováni, že Tessa je v rukou Magistera zbraň, která má zničit všechny lovce stínů.  Magister potřebuje, aby se Tessa proměnila na jeho mrtvého adoptivního otce, který vyrobil první pekelné stroje a aby se dostal k tajemství, jak propojit železná monstra s démony. To se mu nakonec podaří. Charlotte je odvolána z vedení Institutu. Na vlastní pěst se s pomocí Magnuse vydávají portálem za Mormainem a Tessou. Tessa se dovídá celou pravdu o svém původu. Je na půl lovec stínů a napůl démon. Bude žít věčně, nezabijí ji runy a může mít děti. Zatím co bojuje se dovídá že Jem neumřel, ale stal se Mlčenlivým bratrem Zachariášem a neumře. Dovídá se, že v jejím přívěsku anděla je opravdu uvězněn anděl Ithuriel, který ji vždy chránil a když už vypadá vše beznadějně a že je konec, Tessa vezme na sebe jeho podobu a Magistera zabije. Pak se vezme s Willem, který je však smrtelný. Mnoho let po té Jem najde způsob jak víc nebýt Bratrem Zachariášem a bude s Tessou.

Postavy.

Theresa "Tessa" Grayová Tessa je šestnáctiletá mladá dáma, která pochází z New Yorku. Má hnědé vlasy a oči. Má bratra Nathaniela. Patří k podsvěťanům - nejspíš čarodějům. Dokáže měnit svou podobu. Je zamilovaná do Willa Herondala, zároveň má ráda i Jema Carstairse. Poté co jí Will zlomí srdce se zasnoubí s Jemem.  William "Will" Owen Herondale Will je zkušený Lovec stínů. Jeden z nejlepších. Má tmavé vlasy a k ostatním lidem se nechová moc dobře. Věří, že je prokletý a proto se straní lidí. Jeho parabataiem je Jem. Je zamilovaný do Tessy.  James "Jem" Carstairs/Ke Jian Ming Jem pochází z čínského Institutu, kde zemřeli jeho rodiče, které zavraždil démon. Jem byl nucen brát drogu, na kterou si jeho tělo zvyklo. Bez ní umírá ale s ní také. Neexistuje žádný lék. Přepadají ho záchvaty. Droga mu vybělela vlasy a oči. Díky tomu není ani tak silný jako ostatní Lovci stínů. Je zamilovaný do Tessy.

Pekelné stroje je fantasy trilogie americké autorky Cassandry Clare. Poslední díl trilogie by měl vyjít na začátku roku 2013. Tato série je Spin-off série Nástroje smrti.

The Mortal Instruments - Les Origines est une série de romans fantastiques, écrits par Cassandra Clare, faisant partie de la franchise "Les Chroniques des Chasseurs d'Ombres".