Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v TJ Vigantice, odkud v průběhu mládeže zamířil nejprve do TJ Rožnov pod Radhoštěm, a poté do FC Baník Ostrava.

FC Baník Ostrava.

V roce 1998 se propracoval do prvního týmu Baníku, debutoval v 1. české fotbalové lize a stal se hráčem základní sestavy. V roce 2000 zvítězil v české anketě Fotbalista roku v kategorii Talent roku. V české lize odehrál celkem 76 zápasů a dal 22 gólů. Jako nadějný hráč přestoupil v roce 2002 za cca 3,2 milionu £ do anglického Liverpoolu.

Liverpool FC.

V anglickém velkoklubu dostal dres s číslem 5. Debutoval v zápase Ligy mistrů v Barceloně, v němž se zrodila remíza, byl to zároveň jediný zápas sezóny 2001/02, do kterého mladý útočník zasáhl.

Sezóna 2002/03.

V následující sezóně 2002/03 dvakrát skóroval ve svém prvním utkání v Premier League 14. září 2002 proti Boltonu Wanderers, které Liverpool vyhrál venku 3:2. V lize pak skóroval ještě v následujících zápasech: Ligovou sezónu zakončil Liverpool na 5. místě tabulky, Milan Baroš vstřelil během 27 zápasů celkem 9 gólů. Další přidal v pohárových soutěžích - v Lize mistrů a v Anglickém ligovém poháru, který s týmem v této sezóně vyhrál, když ve finále Liverpool porazil Manchester United 2:0 (Liverpool tak získal 7. trofej v této soutěži).

Sezóna 2003/04.

V této sezóně se vzhledem k jeho dosavadním výborným výkonům očekávala od českého útočníka další vydařená vystoupení, nicméně Milan Baroš utrpěl v jednom utkání zlomeninu kotníku a byl vyřazen na 6 měsíců ze hry. Celkem zaznamenal pouze dvě branky:  V létě 2004 proběhlo EURO 2004, kde se Milan Baroš stal s 5 góly nejlepším střelcem turnaje. V Liverpoolu se udála změna na trenérském postu, francouzského kouče Gérarda Houlliera (odešel do Lyonu) nahradil španělský trenér Rafael Benítez (přišel z Valencie).

Sezóna 2004/05.

Tato sezóna byla pro českého hráče nejvydařenější v dresu Liverpoolu. Když odešel Michael Owen do Realu Madrid a Emile Heskey do Birminghamu City, Baroš se stal hlavním útočníkem klubu. V lize nasázel 9 gólů včetně hattricku do sítě Crystal Palace FC, v Anglickém ligovém poháru dal dvě branky Millwallu a v Lize mistrů se trefil rovněž dvakrát (proti AS Monaco v základní skupině a proti Leverkusenu v osmifinále). Ligové góly:  Milan Baroš se stal vítězem Ligy mistrů 2004/05, když Liverpool dokráčel až do finále, ve kterém porazil na pokutové kopy AC Milán a získal svůj 5. titul v této soutěži, ačkoli prohrával již 0:3 po poločase. Baroš měl podíl na vyrovnávacím gólu, když na něj směřovala přihrávka do pokutového území, posunul ji patičkou na nabíhajícího Stevena Gerrarda, jenž byl faulován. Nařízený pokutový kop proměnil v 60. minutě Xabi Alonso. Milana Baroše pak v 85. minutě vystřídal Djibril Cissé.  V Anglickém ligovém poháru se Liverpool rovněž propracoval až do finále proti Chelsea FC, ale prohrál jej 2:3, Baroš nastoupil do utkání v 74. minutě. Se 13 vstřelenými brankami zakončil sezónu na děleném prvním místě tabulky střelců klubu.

Sezóna 2005/06.

V červnu 2005 se zdála Barošova budoucnost v Liverpoolu nejistá. Liverpool navíc získal na hrot konkurenta, ze Southamptonu přišel vytáhlý útočník Peter Crouch. Milan odehrál jen dvě utkání v sezóně, do nichž nastoupil jako střídající hráč (gól nevstřelil). Trenér Rafael Benítez začal upřednostňovat Djibrila Cissého, Fernanda Morientese a Petera Crouche. O Baroše stál David O'Leary, trenér Aston Villy, kam se nakonec český hráč rozhodl přestoupit. Zároveň popřel rozepře se španělským trenérem Liverpoolu Benítezem. O českého útočníka projevil zájem i francouzský klub Olympique Lyon vedený Gérardem Houllierem, pod nímž dříve Baroš hrál v Liverpoolu, a německý FC Schalke 04. Baroš upřednostnil setrvání v anglické Premier League.

Aston Villa FC.

V létě 2005 přestoupil za 6,5 milionu £ do birminghamského klubu Aston Villa FC, kde podepsal čtyřletý kontrakt. Dostal dres s číslem 10. Ve svém prvním zápase za Aston Villu vstřelil v 11. minutě jediný gól zápasu proti Blackburnu Rovers (dostal rovněž žlutou kartu). Sezónu dokončil s 8 vstřelenými góly ve 25 zápasech.  Pod novým trenérem Martinem O'Neillem začal další sezónu 2006/07 jako první útočník. Nastupoval v útoku s kolumbijským forwardem Juanem Pablem Ángelem, nicméně záhy se zranil a ztratil místo v sestavě. Svůj střelecký účet sezóny otevřel 11. prosince v utkání proti Sheffield United FC (2:2). To však příliš nepřesvědčilo trenéra a český útočník dostával stále méně prostoru v prvním týmu Aston Villy. Poslední gól v dresu Villy zaznamenal v zápase FA Cupu proti Manchesteru United, v němž střídal na hřišti v 53. minutě Ángela a v 74. minutě vstřelil jediný gól svého týmu (United vyhráli 2:1). Celkem odehrál Milan Baroš v Aston Ville 51 utkání a vstřelil 14 gólů (ve všech soutěžích). Ligovou bilanci má 42 zápasů a 9 gólů.  V lednovém přestupním termínu 2007 byl prodán do Lyonu, součástí transferu byla i výměna norského hráče Johna Carewa opačným směrem.

Olympique Lyon.

V lednu 2007 přestoupil Baroš do francouzského klubu Olympique Lyon. Shledal se zde se svým bývalým trenérem z Liverpoolu Gérardem Houllierem. 24. ledna debutoval ve francouzské lize proti FC Girondins de Bordeaux, dostal se na hřiště v 58. minutě, nicméně Lyon prohrál 1:2. Ve 22. kole francouzské ligy 28. ledna 2007 nastoupil poprvé v základní sestavě a zařídil svým prvním gólem v dresu Lyonu remízu 1:1 s OGC Nice, když v 39. minutě vyrovnával na 1:1.  18. dubna 2007 v zápase proti Stade Rennais FC si před kamerunským hráčem soupeře Stéphanem Mbiou ucpával nos a mával před ním rukou, jako by rozháněl zápach, toto gesto vyvolalo rozruch a Baroš byl nařčen z rasistického chování. Český útočník se hájil, že to bylo běžné fotbalové gesto, které nemělo s rasismem nic společného. Zároveň poslal kamerunskému hráči omluvný dopis. Toto vysvětlení nepřesvědčilo představitele organizací na ochranu lidských práv ani samotného Mbiu, jenž se ve francouzském deníku L'Equipe vyjádřil, že Barošovi neodpustí. Disciplinární komise neshledala Baroše vinným z rasistického chování, ale udělila mu 3-zápasový trest za nesportovní chování. K incidentu se vyjádřil i francouzský krajně pravicový kandidát na prezidenta Jean-Marie Le Pen, jenž býval sám často obviňován z rasismu. Na otázku, zda jej takové chování šokuje, odpověděl: „"Ano, není to moc elegantní."“  1. listopadu 2007 byl Milanu Barošovi zadržen policií jeho vůz Ferrari F430, neboť na dálnici mezi Lyonem a Ženevou výrazně překročil povolenou 130 km/h rychlost, bylo mu radarem naměřeno 271 km/h. Šéf policie v Ainu se vyjádřil, že jde o nový rychlostní rekord departmentu, měl překonat 248 km/h motocyklisty z roku 2000.  Za Lyon dal Baroš ve 24 ligových zápasech celkem 7 branek.

Portsmouth FC (hostování).

V lednu 2008 odešel na hostování do Portsmouthu. 30. ledna odehrál první zápas proti Manchesteru United. Sehrál v klubu významnou roli během zisku FA Cupu v roce 2008. Ve čtvrtfinále FA Cupu 8. března proti témuž soupeři (Manchester United) byl na něj v 78. minutě odpískán faul v pokutovém území polskému brankáři Tomaszovi Kuszczakovi, jenž za zákrok dostal červenou kartu. Nařízený pokutový kop proměnil Sulley Muntari a Portsmouth favorita na stadionu Old Trafford překvapivě vyřadil výsledkem 0:1. V následujícím semifinálovém utkání 5. dubna na hřišti West Bromwiche Albion přihrával v 54. minutě nigerijskému útočníkovi Nwankwo Kanuovi na jediný a rozhodující gól utkání. Ve finále 17. května porazil Portsmouth Cardiff City FC opět stejným výsledkem 1:0 a získal pohár, Milan Baroš střídal v 87. minutě střelce gólu Nkwanko Kanua. Byl to zároveň jeho poslední zápas v dresu Portsmouthu, poté se vrátil v červnu 2008 do Lyonu, ale za něj už nenastoupil. V srpnu 2008 přestoupil do Galatasaray Istanbul. V Premier League během 12 zápasů nevstřelil v dresu Portsmouthu žádný gól.

Galatasaray SK.

V srpnu 2008 se upsal na tři roky věhlasnému tureckému klubu z Istanbulu Galatasaray SK, přestoupil za 7 milionů €. Zde prožil střelecké obrození a obnovil spolupráci s dřívějším spoluhráčem s Liverpoolu Harry Kewellem.

Sezóna 2008/09.

18. září 2008 se objevil poprvé v základní sestavě v prvním kole Evropské ligy proti AC Bellinzoně a vstřelil dva góly. O tři dny později při svém ligovém debutu se opět dvakrát trefil, tentokrát do sítě Kocaelisporu, Galatasaray vyhrálo u soupeře 4:1. 30. listopadu 2008 rozhodl hattrickem o výhře nad Hacettepe SK 3:1.  21. prosince 2008 se díky hattricku v utkání proti rivalovi Beşiktaş JK dostal na čelo ligových kanonýrů, měl nyní na kontě 14 branek. Galatasaray porazil Beşiktaş 4:2, Milan Baroš dal dvě ze tří branek z pokutového kopu. V této sezóně 2008/09 se stal s 20 góly nejlepším střelcem turecké nejvyšší ligy Süper Lig, ke koruně střelců potřeboval 31 zápasů.

Sezóna 2009/10.

Po třech ligových zápasech dvakrát skóroval Milan Baroš v utkání proti Kayserisporu (4:1). Další dva góly zaznamenal 13. září proti Beşiktaşi Istanbul při výhře 3:0 (byla to jeho třetí a čtvrtá branka sezóny).  Po zákroku Emre Belözoğlua v 1. minutě derby Fenerbahçe–Galatasaray měl nadvakrát zlomenou nohu a na 4 a půl měsíce byl mimo hru. Vrátil se 14. března 2010 v zápase proti MKE Ankaragücü, kde také jednou skóroval. 11. dubna 2010 vstřelil hattrick v domácím utkání proti Diyarbakirsporu (výhra 4:1). 17. dubna 2010 vstřelil gól proti Manisasporu.

Sezóna 2010/11.

Týden před startem turecké ligy 7. srpna 2010 prodloužil smlouvu s Galatasaray. V této sezóně sužovala Milana Baroše řada zranění. Začal dobře, dvakrát se trefil v kvalifikaci Evropské ligy proti ukrajinskému celku FK Karpaty Lvov. První ligový gól zaznamenal v utkání proti Eskişehirsporu, které Galatasaray vyhrálo 3:1. O tři týdny později se blýskl hattrickem do sítě İstanbul Büyükşehir Belediyesporu (výhra 3:1), ale pro zranění zápas nedohrál. Po návratu na trávník 17. října 2010 vstřelil dva góly MKE Ankaragücü, ale poté se opět zranil. Nastoupil po 7 týdnech na závěrečných 10 minut souboje s Beşiktaşem. Smůla pokračovala dál, během těchto několika minut přišlo opět zranění. Po vyléčení ze zranění podával ve druhé polovině sezóny výborné výkony.  29. července 2011 vstřelil Baroš úvodní 2 góly v přátelském utkání proti svému bývalému klubu Liverpoolu FC. Trefil se v 9. a 40. minutě, utkání skončilo výsledkem 3:0.

Sezóna 2011/12.

V sezóně 2011/12 do obrany Galatasaraye přibyl Barošův bývalý reprezentační kolega Tomáš Ujfaluši, jenž přestoupil z Atlética Madrid. Český útočník (Baroš) nevstoupil do sezóny tak dravě jako v předešlých letech. Po slabších výkonech v prvních dvou ligových zápasech ztratil místo v základní sestavě, nahradil jej švédský útočník Johan Elmander. Po několika týdnech na lavičce náhradníků dostal Milan Baroš šanci na hřišti.  V zápase 5. ligového kola proti domácímu MKE Ankaragücü se Baroš dostal na trávník v 74. minutě, když střídal zraněného Engina Baytara. Po necelých 10 minutách uzavřel skóre z pokutového kopu na 3:0, byl to jeho první gól sezóny. V následujícím zápase 6. kola proti Bursasporu šel Baroš na hřiště v 83. minutě za stavu 1:1 a již za čtyři minuty vstřelil vítězný gól, Galatasaray vyhrálo doma 2:1. V 58. minutě utkání proti Sivassporu zvýšil z pokutového kopu na 2:0, domácí Galatasaray v závěru udržel vítězství 2:1 navzdory vyloučení svých hráčů Engina Baytara a Johana Elmandera. Tímto gólem se Milan Baroš stal členem Klubu ligových kanonýrů. Tyto jeho zlepšené výkony vedly kouče istanbulského klubu Fatiha Terima ke změně rozestavení na 4-4-2, Milan Baroš začal nastupovat v útoku vedle Johana Elmandera. Změněný systém hry se osvědčil, Baroš se trefil ve třech zápasech v řadě (proti İstanbulu BB, Samsunsporu, Karabüksporu), ale před koncem posledně zmíněného duelu s Karabüksporem (leden 2012) přišlo svalové zranění.  V prvním zápase po vyléčení zranění (proti Antalyasporu, 24. kolo turecké ligy) se dostal na hřiště v 57. minutě, ale již za 15 minut byl rozhodčím vyloučen za protesty. Českému útočníkovi se nelíbilo, že nebyl odpískán pokutový kop. Nechal se unést emocemi a ukázal rozhodčímu vztyčený prostředníček. Za to jej neminul třízápasový trest a kritika trenéra. Další nepříjemnost jej potkala příští týden, kdy si na tréninku zlomil nos. Sezónu zakončil ziskem titulu turecké ligy, k němuž přispěl mj. svými 8 vstřelenými góly.

Sezóna 2012/13.

Na začátku sezóny 2012/13 Baroš nehrál, trenéru Fatihu Terimovi nezapadal do koncepce. Klub se jej snažil prodat, hráči končila po této sezóně lukrativní smlouva. Na začátku sezóny získal s klubem turecký Superpohár po vítězství 3:2 nad Fenerbahçe Istanbul, i když do utkání nezasáhl. 2. října 2012 v zápase Ligy mistrů proti portugalské Braze (výhra Bragy 2:0) nebyl ani na lavičce náhradníků. V podzimní části sezóny nakonec nenastoupil k jedinému zápasu. Galatasaray navíc posílilo ofenzivu nákupem Didiera Drogby, útočníka světové třídy. Začátkem února 2013 byl připraven strávit jarní část sezóny v Baníku Ostrava. V únoru 2013 se s klubem dohodl na rozvázání smlouvy. Vzhledem k tomu, že přestupové okno do západoevropských lig již bylo uzavřené, hráč mohl přestoupit do Ruska nebo do některé z asijských lig. Ve hře byl i návrat do Baníku Ostrava. Během svého působení v Galatasarayi Istanbul zaznamenal Milan Baroš během 93 ligových zápasů celkem 48 branek.

FC Baník Ostrava (návrat).

18. února 2013 podepsal Milan Baroš smlouvu na 11⁄2 roku (do 30. června 2014). Vrátil se tak do klubu, ze kterého odešel do zahraničí. Dohodl se na platu 20 000 Kč měsíčně plus prémie. Hráč se rozhodl všechny vydělané peníze věnovat na rozvoj mládeže v ostravském klubu. Útočník Dominik Kraut přenechal Milanu Barošovi dres s číslem 27. K prvnímu zápasu nastoupil na Bazalech 23. února proti Dynamu České Budějovice, na hřiště se dostal v 68. minutě. Utkání na těžkém terénu skončilo remízou 0:0. V dalším ligovém kole 3. března 2013 nastoupil v základní sestavě proti domácí Viktorii Plzeň a měl několik slibných šancí, jednou trefil tyč. V 79. minutě střídal, zápas skončil remízou 1:1. Ve svém třetím ligovém zápase 9. března doma proti Hradci Králové zařídil hattrickem vítězství Ostravy 3:0. Podařený zápas odehrál i 4. května ve 26. kole proti Příbrami, na domácím hřišti vstřelil při výhře 2:0 obě branky. Celkem odehrál za Ostravu 12 ligových utkání a vstřelil 5 gólů.

Antalyaspor.

16. července 2013 se opět vrátil do Turecka, když podepsal roční smlouvu s týmem Antalyaspor, kde se stal spoluhráčem krajana Petra Jandy. V Süper Lig debutoval za nový klub 16. srpna 2013 v utkání proti Kayseri Erciyessporu, které skončilo remízou 0:0. Baroš nastoupil na hrací plochu v 54. minutě. První gól v Süper Lig vstřelil 31. srpna 2013 Bursasporu, kde ve 4. minutě otevřel skóre utkání, soupeř vývoj otočil a vyhrál 2:1. Podruhé se střelecky prosadil 6. října 2013 proti domácímu Çaykuru Rizespor, v 88. minutě zařídil vítězným gólem výsledek 2:1 a druhou výhru Antalyasporu v ligovém ročníku. 22. prosince 2013 si v ligovém utkání s Gençlerbirliği SK (porážka 2:3) poranil koleno, nastoupil v úvodu druhého poločasu a po třech minutách musel opustit hřiště. Šlo o přetržený přední křížový vaz a poškozený postranní vaz. Hráč se musel podrobit operaci. V jarní části sezony nehrál.

FC Baník Ostrava (druhý návrat).

V září 2014 se opět vrátil do Baníku Ostrava. Podepsal smlouvu do konce sezony 2014/15 a vybral si dres s číslem 33. K prvnímu zápasu v Synot lize nastoupil 17. října 2014 v 11. kole (remíza 0:0), šel na hřište v 74. minutě. Byl to jeho první soutěžní start po více než 9 měsících. 28. února 2015 v ligovém zápase proti AC Sparta Praha gólem přispěl k remíze 1:1. Po sezóně 2014/15 mu vedení Baníku nenabídlo prodloužení smlouvy kvůli ostré kritice vedení a poměrů v klubu a Milan Baroš se tak stal volným hráčem. V sezóně odehrál za Baník 11 ligových zápasů a vstřelil 2 góly. Zájem o něj projevil mj. středočeský klub FK Mladá Boleslav a SK Slavia Praha.

FK Mladá Boleslav.

Hráč se po odchodu z Baníku dohodl na dvouleté smlouvě se středočeským klubem FK Mladá Boleslav. Trenér Karel Jarolím jej příliš často nestavěl v základní sestavě, Baroš měl navíc v počátku zdravotní problémy. Týmu pomohl k vítězství v českém poháru 2015/16. V létě 2016 se rozhodl v půli angažmá z klubu odejít.

FC Slovan Liberec.

V červenci 2016 přestoupil do FC Slovan Liberec.

FC Baník Ostrava (třetí návrat).

V červnu 2017 po ukončení smlouvy s FC Slovan Liberec se potřetí vrátil do svého mateřského klubu FC Baník Ostrava, kde hodlá ukončit svou hráčskou kariéru. Novou smlouvu pro sezónu 2017/2018 podepsal dne 21. 6. 2017.  První ligový gól po návratu dal hned v 1. kole proti Zbrojovce Brno hlavou na 2:1 (zápas skončil výhrou 3:1). Ve 2. kole proti mistrovské Slavii Praha vstřelil sporný gól, který nebyl uznán kvůli neúmyslnému hraní rukou, a zápas skončil 0:0.  V dubnu 2020 prohlásil, že plánuje ukončit kariéru.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické výběry.

Milan Baroš prošel několika mládežnickými reprezentacemi České republiky, postupně hrál za:  Všech 8 zápasů za „jedenadvacítku“, v nichž Baroš skóroval skončilo vítězstvím českého týmu (proti Dánsku se trefil dvakrát).

Letní olympijské hry 2000.

Nastoupil i v českém olympijském výběru do 23 let na Letních olympijských hrách v Austrálii v roce 2000. 13. září 2000 odehrál 68 minut v utkání se Spojenými státy americkými, zápas skončil remízou 2:2. 16. září 2000 v Brisbane podlehl český tým Kuvajtu 2:3, Baroš nastoupil opět v základu a tentokrát odehrál kompletní utkání. V posledním zápase českého týmu v základní skupině s Kamerunem byl u konečné remízy 1:1, český tým se 2 body obsadil poslední příčku v tabulce skupiny C.

Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2000.

V základní skupině A mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2000 konaném na Slovensku se česká reprezentace střetla postupně s celky Španělska, Nizozemska a Chorvatska. Do finále postupoval vítěz skupiny, druhý tým skupiny se kvalifikoval do zápasu o bronz. Prvního remízového zápasu se Španělskem (1:1) se Milan Baroš nezúčastnil, nastoupil až ve druhém v Trenčíně proti Nizozemsku (výhra ČR 3:1), odehrál kompletní zápas a v 83. minutě dostal žlutou kartu. V posledním utkání skupiny 1. června proti Chorvatsku hrál do 66. minuty, pak jej vystřídal Erich Brabec, ještě předtím vstřelil Baroš gól na průběžných 2:1. Utkání skončilo výhrou českého družstva 4:3 a postupem do finále proti Itálii.  Ve finále jej poslal trenér Karel Brückner do zápasu v 61. minutě za stavu 1:1 za Libora Sionka, český tým nakonec prohrál gólem Pirla z 81. minuty. Milan Baroš získal s týmem stříbrné medaile.

Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2002.

Zúčastnil se i mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2002 ve Švýcarsku, kde česká reprezentační jedenadvacítka vyhrála svůj premiérový titul, když ve finále porazila Francii na pokutové kopy. Systém se změnil, první dva celky ze základních skupin postupovaly do semifinále.  V prvním zápase základní skupiny B 16. května prohrála česká reprezentace s Francií (prohra 0:2), trenér Miroslav Beránek nechal hrát Milana Baroše do 62. minuty, kdy jej nahradil Štěpánem Vachouškem. 19. května následoval zápas s Belgií, Baroš střídal v 86. minutě za stavu 1:0 pro ČR Tomáše Juna, utkání tímto výsledkem skončilo. V posledním zápase skupiny proti Řecku hrál Baroš do 88. minuty (v 63. minutě obdržel žlutou kartu), zápas dospěl k remíze 1:1.  V semifinále 25. května narazilo české mládežnické družstvo na tým Itálie, který porazilo zlatým gólem na 3:2 Michala Pospíšila v 9. minutě prodloužení. Milan Baroš strávil na hřišti 90 minut (ve 45. byl oceněn žlutou kartou), pak jej vystřídal Libor Žůrek.  Ve finále 28. května se ČR opět střetla se svým soupeřem ze základní skupiny Francií. Tentokrát gól v řádné hrací době ani v prodloužení nepadl a musely rozhodnout pokutové kopy. V nich exceloval Petr Čech, jenž zlikvidoval 3 ze 4 pokusů soupeře a český tým slavil svůj první titul. Milana Baroše střídal již ve 38. minutě Michal Pospíšil. Zároveň to bylo poslední vystoupení mladého útočníka za reprezentační tým do 21 let, na tomto turnaji se střelecky neprosadil.

A-mužstvo.

Milan Baroš debutoval v A-mužstvu ČR 25. dubna 2001 na Letné v utkání proti Belgii, když nastoupil do druhého poločasu. V tomto zápase také vstřelil svůj první gól za seniorskou reprezentaci, vyrovnával v 82. minutě na konečných 1:1.  Střelecky nejvydařenější zápas v reprezentaci odehrál 9. září 2009 v kvalifikačním utkání na MS 2010 proti San Marinu, vsítil celkem 4 góly v rozmezí 27. a 66. minuty (utkání skončilo jasným vítězstvím českého týmu 7:0).  Účast Milana Baroše na vrcholových turnajích:  Dne 8. dubna 2009 byl vyloučen z reprezentace poté, kdy se po prohraném kvalifikačním zápase se Slovenskem 1. dubna zúčastnil s pěti dalšími reprezentanty večírku ve společnosti mladých dam, podle bulvárního tisku prostitutek. Do reprezentace byl znovu povolán v srpnu 2009 novým trenérem Ivanem Haškem.  Poslední zápas v reprezentaci odehrál 21. června 2012 ve čtvrtfinále ME 2012, v němž český tým podlehl Portugalsku 0:1.

EURO 2004.

Na evropském šampionátu 2004 v Portugalsku byl český tým nalosován do poměrně těžké skupiny s Německem, Nizozemskem a Lotyšskem. V prvním utkání 15. června 2004 proti Lotyšsku prohrávalo české mužstvo po gólu Mārise Verpakovskise 0:1, když se v 73. minutě u postranní čáry uvolnil Karel Poborský, přelstil dva lotyšské hráče a nasměroval do pokutového území centr, který lotyšský brankář Aleksandrs Koļinko vyboxoval pouze k Milanu Barošovi, jenž ho po zpracování napálil do sítě. Marek Heinz pak zajistil pro české barvy v 85. minutě vítězství 2:1.  Druhý zápas nastoupila česká reprezentace 19. června 2004 na stadionu v Aveiru proti Nizozemsku. V památném utkání prohrávala v 19. minutě 0:2, ale dokázala otočit na 3:2 a jako jediná si zajistit postup do čtvrtfinále již ve druhém kole (napomohl tomu remízový zápas Německa s Lotyšskem), navíc z prvního místa. Baroš nastoupil stejně jako v předchozím utkání v základní sestavě. Ve 23. minutě pronikl do pokutového území soupeře, bránící Jaap Stam mu nedokázal odebrat míč a český hráč jej s trochou štěstí posunul na druhého útočníka Kollera, jenž prostřelil nizozemského brankáře Edwina van der Sara. Další důležitý moment přišel v 71. minutě, když Barošovi hrudí sklepl míč Jan Koller a Milan se z halfvoleje trefil do rohu soupeřovy brány. Van der Sar si sice na míč sáhl, ale nedokázal umístěnou prudkou ránu vytlačit mimo tyče. V závěru Vladimír Šmicer dokonal obrat na 3:2, když po přihrávce Karla Poborského dával míč do prázdné brány.  V posledním vystoupení českého celku v základní skupině si trenér Karel Brückner mohl dovolit 9 změn v sestavě, Milan Baroš se dostal na hřiště v 59. minutě za stavu 1:1 a o 18 minut později zaznamenal svůj třetí gól na turnaji. Brankář Oliver Kahn sice jeho první střelu vyrazil, ale ta se odrazila zpět k českému útočníkovi, jenž neměl problém ji vrátit do sítě. Český tým porazil Německo 2:1 a vyhrál skupinu s plným počtem bodů (9).  Ve čtvrtfinále 27. června 2004 narazilo národní mužstvo na Dánsko, celek vyznávající rovněž ofenzivní hru. V 63. minutě našel Poborský přihrávkou za obranu Milana Baroše, jenž obloučkem překonal dánského brankáře Thomase Sørensena. O dvě minuty později přidal ještě jednu branku a české mužstvo zvítězilo nad skandinávským soupeřem přesvědčivě 3:0.  V semifinále se favorizovaný český tým utkal s překvapením turnaje Řeckem a podlehl mu 0:1 po prodloužení, rozhodl stříbrný gól Traianose Dellase. Milan Baroš odehrál celý zápas a ve 102. minutě obdržel žlutou kartu.  Milan Baroš se stal s 5 góly nejlepším střelcem turnaje před čtyřgólovými Waynem Rooneym z Anglie a Ruudem van Nistelrooyem z Nizozemí. Dostal se i do All-Star sestavy turnaje.

Mistrovství světa 2006.

Na MS 2006 v Německu se střetla česká reprezentace v základní skupině E postupně s USA, Ghanou a Itálií. Do prvních dvou zápasů (12. června 2006 proti USA, výhra ČR 3:0 a 17. června 2006 prohra 0:2 s Ghanou) Baroš nezasáhl, jelikož se zranil v přípravném zápase před mistrovstvím proti Trinidadu a Tobagu.  Objevil se na hřišti až v závěrečném zápase základní skupiny 22. června proti Itálii a byl svědkem prohry 0:2, která znamenala obsazení nepostupového třetího místa se 3 body za Itálií a Ghanou. Milan Baroš hrál do 64. minuty a poté byl za stavu 0:1 pro soupeře vystřídán Davidem Jarolímem.

EURO 2008.

Na ME 2008 ve Švýcarsku a Rakousku byl český tým nalosován do základní skupiny A se Švýcarskem, Portugalskem a Tureckem. V prvním zápase (zahajovací utkání šampionátu) proti Švýcarsku Baroš nehrál, utkání skončilo vítězstvím ČR 1:0. Ve druhém utkání s Portugalskem nastoupil na hrotu útoku místo Jana Kollera, ale neprosadil se a český tým prohrál 1:3. Ve třetím utkání s Tureckem, v němž se oba celky utkaly o přímý postup do čtvrtfinále sledoval Baroš z lavičky kolaps českého týmu, který nedokázal v závěru udržet náskok 2:0 a prohrál výsledkem 2:3. Baroš obdržel na lavičce v 90. minutě žlutou kartu za protesty.

EURO 2012.

Na ME 2012 v Polsku a na Ukrajině se octl český tým v papírově snadné základní skupině A společně s Polskem, Ruskem a Řeckem. Trenér Michal Bílek na zkušeného útočníka sázel, postavil jej do základní sestavy v každém ze čtyř zápasů, které zde národní tým odehrál. V prvním zápase (8. června 2012) byl Baroš na hřišti u prohry českého mužstva 1:4 s Ruskem, v 85. minutě jej vystřídal David Limberský.  Ve druhém zápase (12. června 2012) proti Řecku odehrál 64 minut, pak jej střídal Tomáš Pekhart, český tým zvítězil 2:1 a uchoval si naději na postup do čtvrtfinále.  V závěrečném zápase základní skupiny proti Polsku 16. června byl Milan Baroš autorem přihrávky na rozhodující gól, který posunul český tým do čtvrtfinále. Tomáš Hübschman zachytil nepřesnou rozehrávku polských hráčů za půlící čárou, přihrál volnému Barošovi, jenž si naběhl na hranici velkého vápna a přiťukl míč Petru Jiráčkovi a ten prostřelil polského brankáře Przemysława Tytońa. Díky tomu český tým s celkově šesti body postoupil z prvního místa ve skupině (přes pasivní skóre 4:5 ze tří zápasů) do čtvrtfinále turnaje (společně s Řeckem, které po vítězství nad Ruskem 1:0 skončilo druhé).  Čtvrtfinálový zápas ve Varšavě (21. června 2012) proti Portugalsku český tým prohrál 0:1 a s turnajem se rozloučil. Milan Baroš odehrál celé utkání. Ačkoli se na turnaji gólově neprosadil, byl důležitou součástí týmu. Po vyřazení mužstva z šampionátu hráč oznámil, že v reprezentaci končí.

Reprezentační góly a zápasy.

Seznam všech 9 gólů Milana Baroše v české reprezentaci do 21 let Seznam všech 41 gólů Milana Baroše v A-mužstvu České republiky

Vystupování v médiích, reklamě a filmu.

Milan Baroš účinkoval v reklamních kampaních, například firmy Nike nebo pojišťovny Victoria-Volksbanken a předvolební kampani ODS. Podle poslance Vlastimila Tlustého (TV Nova, pořad „Natvrdo“ 7. září 2008) Baroš pózoval na volebních plakátech ODS před volbami v roce 2006 za slib dotace 10 milionů korun ze státní pokladny na založení mládežnické fotbalové akademie a vybudování hřišť.  Milan Baroš přes své nepopiratelné zásluhy platí za kontroverzní postavu českého fotbalu. Patrně v reakci na reportáže bulvárních médií od roku 2008 prakticky nekomunikoval s novináři, čímž zcela ztratil kontrolu nad tím, co se o něm píše, a posílil tak vytvářený negativní obraz „nafoukaného frajera, co ignoruje všechny a všechno.“ Jeho záporný vztah k některým novinářům vyvrcholil aférou po odjezdu z Eura 2012, kdy vyhrožoval jednomu z nich zabitím.  Měl cameo roli ve filmu "Góóól!" z roku 2005.

Úspěchy.

Klubové.

Liverpool FC  Olympique Lyon  Portsmouth FC  Galatasaray SK FK Mladá Boleslav FC Baník Ostrava

Milan Baroš (* 28. října 1981, Valašské Meziříčí) je český fotbalový útočník, od června 2017 hráč FC Baník Ostrava. Mimo Česko působil na klubové úrovni ve Velké Británii (Anglii), Francii a v Turecku.

Milan Baroš est un footballeur international tchèque né le à Valašské Meziříčí qui évolue au poste d'avant-centre au Baník Ostrava.


Stavba.

Základní stavební látka je bílkovina, která se nazývá tubulin. Je uspořádaná do základních dimerových jednotek, které se skládají z alfa-tubulinu a beta-tubulinu, přičemž každá molekula alfa i beta-tubulinu obsahuje vazebné místo pro GTP, guanosintrifosfát, jehož štěpením se uvolňuje energie. Na alfa-tubulinu je GTP vázané stabilně a neštěpí se na něm, na beta-tubulinu se však může štěpit na GDP, guanosindifosfát.  Dimery tubulinů spolu tvoří dlouhé řetězce, v nichž na sebe navazují vždy alfa-tubulin na beta-tubulin. Nikdy se dimery na sebe nemohou navázat souhlasnými typy tubulinů, tj. alfa-tubulin na alfa-tubulin a beta-tubulin na beta-tubulin. Jeden řetězec se nazývá protofilament. Takový vzniklý protofilament je na jednom konci zakončený alfa-tubulinem a na druhém beta-tubulinem.  Jeden mikrotubulus je dutý váleček, který je složen ze 13 protofilament, tzn. má na průřezu do kruhu poskládáno hned 13 molekul tubulinu. Z boku na sebe interagují v mikrotubulu vždy alfa-tubulin s alfa-tubulinem a beta-tubulin s beta-tubulinem.  K polymeraci (přidávání) a disociaci (odebírání) dimerů bude docházet jen na koncích mikrotubulu. Ten konec mikrotubulu, který je zakončen beta-tubulinem, má schopnost růstu a proto se nazývá plus konec. Naopak mínus konec bude zakončen alfa-tubulinem a bude tam docházet k disociaci. Mikrotubulus má průměr 25 nm.

Dynamická nestabilita.

Dynamická nestabilita je schopnost mikrotubulu neustále se přizpůsobovat svým růstem podmínkám. Polymerace a disociace totiž neprobíhá najednou, ale samostatně. Závisí to na existenci tzv. GTP čepičky, která je posazená na plusovém konci mikrotubulu. Jedná se o připojené beta-tubuliny, které na sobě mají navázané GTP.  Později, až odroste tato nově navázaná část blíže ke středu mikrotubulu, tak se GTP rozštěpí na GDP a tento beta-tubulin s GDP, již nebude patřit do GTP čepičky. GTP způsobuje to, že mikrotubul roste rovně, GDP má tendenci se ohýbat. Když nastane situace, že se přestanou polymerovat beta-tubuliny s GTP do GTP čepičky, dojde k disociaci mikrotubulu na mínusovém konci.

Kineziny a dyneiny.

Kineziny a dyneiny - označované i jako "molekulární motory" jsou látky, které se za spotřeby energie (ATPázy - štěpí ATP) pohybují po mikrotubulech a transportují na nich látky jiné. Kineziny přenáší svůj náklad pouze směrem k plusovému konci mikrotubulu (kromě jednoho typu kinezinů, který se pohybuje i opačným směrem) a dyneiny zase přenášejí náklad k mínusovému konci.  Obecně jsou dyneiny rychlejší než kineziny a také větší. Kineziny i dyneiny mají 2 globulární hlavy, které mají vazebné místo v mikrotubulu, mají i ATPázovou aktivitu - střídání fází: vazba, uvolnění z vazby a změna konformace → pohyb.  Tyto molekuly mají různá vazebná místa pro různé formy nákladu. Vazba k membránové struktuře není přímá - je zprostředkována vazebnými proteiny.

Kde jsou mikrotubuly ukotveny.

Místa, kde jsou mikrotubuly ukotveny se nazývají organizační centra mikrotubulů, z angličtiny se pro ně používá též zkratka MTOC. V těchto místech je mikrotubulus ukotven vždy svým mínusovým koncem. Toto místo se liší podle typu buňky.  V živočišných buňkách bývá organizačním centrem centrozóm, umístěný v blízkosti jádra. U hub a rozsivek je jím tzv. pólové tělísko vřeténka, což je destička zapuštěná do jaderného obalu. U rostlin jsou ukotveny v mnoha menších organizačních centrech, kterými jsou komplexy obsahující gama-tubulin. Většina těchto komplexů se nachází na buněčném obvodu, v oblasti pod plazmatickou membránou.

Mikrotubuly jsou jedny z vláken cytoskeletu, která slouží především k transportu různých struktur a látek uvnitř buňky. Jsou složeny z bílkoviny tubulinu.

Les microtubules (MT) sont des fibres constitutives du cytosquelette, au même titre que les microfilaments d'actine et que les filaments intermédiaires.


Historie.

První kroky a desítky let bez stálé prvoligové příslušnosti.

Podobně jako v jiných českých klubech na počátku 20. století se i v klubu Slavie hrál nejprve bandy hokej. Funkcionář Slavie Emil Procházka inicioval vznik Českého svazu hokejového, který přihlásil do tehdejší LIHG již v roce 1908. Hráči Slavie v dalším roce byli u prvního setkání Čechů s ledním (tehdy pro rozlišení označovaném slovem kanadský) hokejem, jak ho známe dnes, v Chamonix. Ve slávistických dresech s červenou hvězdou na bílém podkladě byly tehdy dokonce odehrány první mezinárodní zápasy hokejové reprezentace Čech. Brankář Josef Gruss posléze přeložil pravidla a Slavia se stala vítězem prvního uspořádaného mistrovství Čech. Hráči Slavie byli důležitými členy reprezentace i při prvních mistrovstvích Evropy, kde ještě před první světovou válkou dvakrát dosáhli až na titul.Český hokej se po první světové válce vzpamatoval až v roce 1919, kdy se v Praze uspořádal první československý hokejový turnaj Mistrovství Československého hokejového svazu. Mistrem se stal 1. tým Slavie. V roce 1924 vyhrála Slavia i Mistrovství ČSR konané pod záštitou Kanceláře prezidenta republiky Tomáše Garrigue Masaryka. Mnozí hráči úspěšně reprezentovali i po válce a dva z nich (Jan Fleischmann a Otakar Vindyš) se dokonce v roce 1936 podíleli i na dlouhou dobu jediném startu Slavie v nově založené první lize. Za Slavii tuto ligovou sezónu odehrál i budoucí dvojnásobný mistr světa Josef Trousílek, ale tým sestoupil.  Zpět k první lize se Slavia přiblížila nejvíce v roce 1947, kdy ale ztroskotala na Sokolu Říčany. V dalších letech se mohla chlubit spíše výchovou hokejistů. V roce 1964 došlo ke sloučení se smíchovskou Tatrou (bývalý LTC), která se tak vrátila do mateřského klubu. Slavie ovšem nepovažuje výsledky LTC za vlastní a nadále v historii uvádí pouze ty své. Mnoho hráčů odcházelo i do konkurenční Sparty a výrazně se prosazovalo i v reprezentaci. Zářným příkladem za všechny byl trojnásobný světový mistr brankář Jiří Holeček. Útočník David Volek byl pak prvním odchovancem, který si zahrál i v NHL. V roce 1994 překvapivě do Slavie zamířil po návratu ze zahraničí litvínovský odchovanec Vladimír Růžička. Mistr světa z roku 1985 pomohl Slavii z baráže do samostatné české extraligy, když tým pod vedením dalšího mistra světa a tentokrát již trenéra Richarda Fardy obsadil v barážové skupině druhé místo za Vsetínem.

Působení v české extralize.

Sezóna 1994/1995.

Do první extraligové sezóny vstoupila Slavia posílena kromě Růžičky o další dva hráče, kteří se vrátili ze zahraničí. Obranu vyztužil další mistr světa Miloslav Hořava a do útoku přišel, jak se později ukázalo, nejtrestanější hráč ročníku Tomáš Jelínek. Tým, do něhož se v polovině sezóny vrátil trenér Farda, zaznamenal úspěch, i když postupem do čtvrtfinále play off zůstal znovu ve stínu druhého nováčka a zároveň mistra ze Vsetína.

Sezóna 1995/1996.

Před následující sezónou došlo především k posílení útoku, když z Jihlavy přišel rozený střelec Viktor Ujčík, z Litvínova Ivo Prorok a ze Sparty Michal Sup. Během sezóny slávistický dres navlékli i německý reprezentant s českými předky Jan Benda a místo Jelínka Tomáš Kucharčík. Elitní formaci v rámci celé extraligy ovšem vytvořili Ujčík, Růžička a Prorok. První z nich dal 45 gólů ve 46 zápasech základní části i play off dohromady, což bylo dalece nejvíce z celé ligy a centr útoku nasbíral ve 42 zápasech kompletní sezóny 23 gólů a 48 přihrávek, díky čemuž vyhrál kanadské bodování soutěže. Obránce Hořava se blýskl 42 přihrávkami ve 44 zápasech celé sezóny. Ve čtvrtfinále však tým ztroskotal na Českých Budějovicích. Ujčík si nicméně odjel pro zlatou medaili do Vídně.

Sezóna 1996/1997.

V létě 1996 přišel tým trénovat Marek Sýkora, který si vydobyl v minulých letech reputaci postupem do finále s Plzní a Pardubicemi. Ze zahraničí do Slavie zamířil další starší zkušený reprezentant Jiří Doležal. Slabým článkem se však ukázal být příchod brankáře Pejchara a nijak zvlášť nepřesvědčil ani útočník Kaděra. Po dvojité trenérské rošádě opět sezónu dokončil na trenérském postu Farda a tým se opět nedočkal postupu přes čtvrtfinále, do něhož pronikl těsně jenom díky lepším vzájemným zápasům s Litvínovem. Slavia byla nejtrestanějším mužstvem soutěže.

Sezóna 1997/1998.

V olympijské sezóně přivedl Růžička jako kapitán českou reprezentaci ke zlatým medailím v Naganu. Slavia získala klid do branky v osobě Ladislava Blažka a ve čtvrtfinále byla konečně úspěšná, když vyhrála alespoň některé ze střetnutí. Přesto ovšem proti Třinci, kam nejprve před sezónou odešel její generální manažer a během ní i Ujčík, neuspěla. Do kádru v této sezóně pronikali mladíci jako obránce Jan Hejda či útočník Tomáš Divíšek.

Sezóny 1998/1999 a 1999/2000.

Následující dvě sezóny byly pro klub prvními konečnými umístěními mimo play off v krátké extraligové historii zklamáním, ale tým procházel obrodou, která se měla brzy projevit v pozitivním smyslu slova. V brance se začal v dobrém světle ukazovat Roman Málek, ale tým na druhé straně zapomínal střílet góly. V tomto období opět odešel trenér Farda a v 50. kole sezóny 1999-2000 v duelu proti mateřskému Litvínovu odehrál své poslední soutěžní utkání kariéry zraněním sužovaný Růžička.  Bývalý excelentní útočník však ve Slavii zůstal jako trenér mládeže a sportovní manažer.

Sezóna 2000/2001.

Začátek nového ročníku ovlivnilo vyhrožování fyzickým násilím novému trenérovi Jaromíru Šindelovi. Bývalý úspěšný reprezentační gólman odešel do ústraní a jeho místo u prvního mužstva zaujal Růžička. Sportovní manažer již před sezónou nezapřel své kořeny a přivedl do týmu kompletní litvínovský útok Branda – Alinč – Hübl. Po nástupu na trenérskou lavičku zorganizoval též návrat Ujčíka z Třince. Tým oslavil 100 let trvání klubu prvním postupem mezi nejlepší čtyři mužstva, když zdolal ve čtvrtfinále v sedmizápasové sérii, která se ve svém průběhu vyvíjela střídavě výhodně pro obě strany, Znojmo. V semifinále ovšem nestačil na Vsetín, když ve čtvrtém zápase prohospodařil vedení 5:2 na začátku třetí třetiny tohoto semifinálového utkání. Málek byl vyhlášen nejlepším brankářem sezóny a zvítězil i v hlasování diváků o akci sezóny.

Sezóna 2001/2002.

Do následující sezóny vstupovala Slavie posílena o olympijského vítěze z Nagana Josefa Beránka. V základní části mužstvo i přes dlouhodobé zranění Málka inkasovalo pouze ve dvou utkáních 5 branek. V play off vyrovnalo svůj výsledek z minulé sezóny, ale mnohé velmi mrzel jasný způsob, kterým mužstvo propadlo kvůli mizivé produktivitě v sérii s největším konkurentem Spartou.

Sezóna 2002/2003.

Čerstvý generální manažer klubu Růžička měl pro nadcházející sezónu o prvotní cíl tedy postaráno. V konečném účtování extraligy chtěl být první v Praze, tedy lepší než Sparta. Před sezónou Slavia pustila pryč několik hráčů a z Havířova angažovala především nejlepšího střelce předchozího ročníku Davida Hrušku. Obranné řady zas vyztužil původem sparťanský reprezentační obránce, olympijský vítěz z Nagana a vícenásobný mistr světa František Kučera. Pro oživení útoku byli z Plzně po první čtvrtině soutěže angažováni Duda a Krátoška, místo kterých opačným směrem putoval Ujčík. S novými tvářemi a především vytvořeným úderným útokem Duda – Beránek – Sup tým neprohrál v normální hrací době 13 zápasů v řadě a i třetí čtvrtina soutěže mužstvu vyšla skvěle. Brankář Málek překonal rekord extraligy v počtu vychytaných nul. Poslední čtvrtinu poznamenala lež Dudy, který se z nepochopitelných důvodů po uděleném trestu do konce utkání v Liberci vydal do domácí šatny za taktéž vyloučeným Čakajíkem. V play off ale Slavia vyřadila postupně své dva semifinálové přemožitele z předchozích ročníků. Ve finále proti Pardubicím nakonec získala po sedmi zápasech i mistrovský titul. Kromě toho se brankář Málek stal nejlepším brankářem, nejlepším hokejistou play off, hokejistou sezóny a hokejovou jedničkou. Ocenění nejlepšího obránce pro Petra Kadlece jen dotvrdilo, v jaké herní činnosti Slavia dominovala především. Růžička byl vyhlášen nejlepším trenérem, ale po následujícím mistrovství světa byl kritizován, že jako asistent reprezentačního trenéra prosadil do kádru až příliš mnoho hráčů ze svého unaveného mužstva.

Sezóna 2003/2004.

Slavia se přesvědčila, že obhájit pozici na vrcholu není nic snadného. Do další sezóny vstoupila bez Hejdy, Dudy a Kadlece, který se však naštěstí včas vrátil, aby pomohl přerušit sérii bez vítězství, která mistra postihla na začátku ligy. Do Vánoc se vše týmu podařilo otočit směrem vzhůru a o to větším šokem pro všechny byl Růžičkou vymyšlený krok. Na místo brankáře Málka se stále častěji stavěl Hronek a trenér i generální manažer v jednom poslal jistotu uplynulých sezón na hostování do Plzně za juniorského mistra světa brankáře Zdeňka Šmída a opět i Krátošku. Brzy se zdálo, že šlo tentokrát o špatné rozhodnutí, což v očích mnohých potvrdilo i následné angažování exlitvínovského Petra Fraňka z Karlových Varů. Franěk se dal zdravotně do pořádku těsně před play off, ve kterém pouštěl občas zbytečné góly, ale přesto tým provedl přes dva sedmizápasové maratony do finále. Proti Znojmu ve čtvrtfinále prohrávala Slavia již 2:3 na utkání a se Spartou v semifinále po dvou prohrách na samostatné nájezdy dokonce 1:3. V obhajobě titulu jí však nakonec zabránil až přílišný úbytek sil a (ne)domácí prostředí. Pražská finálová utkání se Zlínem se totiž odehrála v nové Sazka Aréně, kterou si Slavia pronajala k zápasům na 20 let místo nepřestavitelného stadiónu v Edenu. V nové hale se ze všech nejlépe dařilo gólmanovi Altrichterovi, který přivedl před deseti lety Slavii do extraligy, ale ve finále jako zlínský náhradník naskočil ve druhém zápase do zlínské branky, kterou již neopustil. Mistrem se tak stali alespoň slávističtí dorostenci a žáci 9. třídy. Beránek si z Galavečera extraligy odnesl Cenu Bóži Modrého a ocenění pro nejproduktivnějšího hráče základní části za 16 gólů a 47 asistencí.

Sezóna 2004/2005.

Pro posílení útoku využila Slavia do sezóny výluku NHL a obohatila se o hráče z NHL Jozefa Stümpela, Žigmunda Pálffyho a Josefa Vašíčka. V obraně se během roku vystřídal Tomáš Klouček s Jaroslavem Špačkem. Brzy se nejen se sezónou ale s celou kariérou rozloučil obránce Kučera. Záhy se naopak po jedenácti letech vrátil do týmu jiný několikanásobný mistr světa a navíc odchovanec klubu Tomáš Vlasák. Slavia podávala vcelku vyrovnané výkony, které se lepšily s příchodem play off. V jeho čtvrtfinále však poprvé okusila, jak může být ošidné hrát sedmé rozhodující utkání série na vlastním ledě a vypadla nečekaně brzy s Libercem. Růžička následně vrátil i za pomoci Špačka, Vašíčka a odchovance Hejdy do Česka titul mistrů světa.

Sezóna 2005/2006.

V sezoně mužstvo skončilo po základní části na druhém místě a pozici druhého nejlepšího celku extraligy obhájil i v play–off, když ve finále prohrál se Spartou v poměru 4:2 na zápasy.

Sezóna 2006/2007.

Po základní části skončilo mužstvo v sezóně 2006/2007 na 6. místě. Ve čtvrtfinále se utkalo s Českými Budějovicemi, jimž podlehlo v poměru 2:4.

Sezóna 2007/2008.

Základní část sezóny dokončila Slavia na druhém místě s osmibodovou ztrátou na vítězné České Budějovice. Ve čtvrtfinále play off si poradila v poměru 4:1 s Třincem, v semifinále 4:3 s Libercem a ve finále stejným poměrem i s Karlovými Vary a slavila tak druhý titul v české extralize.

Sezóna 2008/2009.

Byť Slavia poprvé vyhrála základní část extraligy (se ziskem 93 bodů a tříbodovým náskokem na Pardubice), nezískala Pohár prezidenta ČSLH, protože ten byl vítězi základní části udělován až od příští sezóny. V play off se utkala nejprve s Vítkovicemi (vítězství v poměru 4:3 na zápasy), následně s Plzní, jíž porazila 4:1 na zápasy, a ve finále prohrála s Karlovými Vary v poměru 2:4, které jí tak oplatily porážku z finále předchozí sezóny. Útočník Slavie Jaroslav Bednář se navíc stal nejproduktivnějším hráčem soutěže pro sezónu 2008/2009 (po sezoně však odešel do Ruska).

Sezóna 2009/2010.

Trenér Vladimír Růžička si před sezónou musel najít nového asistenta, neboť Jiří Kalous, který tuto funkci doposavad zastával, přešel na pozici hlavního trenéra k libereckým Bílým tygrům. Novým asistentem se stal Jiří Čelanský. Slavia si stanovila nižší cíle než v předchozí sezóně, a sice postup do play off. Ten splnila a v play off postoupila až do semifinále, když v předkole nejprve porazila Litvínov (3—2 na zápasy), ve čtvrtfinále vyřadila Zlín (4:2 na zápasy) a podlehla až v semifinále Vítkovicím v poměru 1:4 na zápasy. Nejproduktivnějším hráčem celé soutěže se stal útočník Slavie Roman Červenka.

Sezóna 2010/2011.

Před sezónou opustil mužstvo Roman Červenka, který přestoupil do KHL do Omsku, v němž tou dobou hrál i Jaromír Jágr, a dosavadní kapitán Josef Beránek ukončil sportovní kariéru. Naopak do klubu z Kladna přestoupil brankář Miroslav Kopřiva.  Ačkoliv se mužstvu zpočátku příliš nevedlo a pohyboval se na hranici postupu do předkola play off (a někdy dokonce i pod ní), po Vánocích se mužstvo zvedlo a atakovalo dokonce i možnost přímého postupu do play off. Nakonec však po základní části skončilo na sedmé pozici a nutnosti hrát předkolo play off se nevyhnulo. V něm se utkalo s Karlovými Vary, které porazilo v poměru 3:2 na zápasy, a postoupilo do čtvrtfinále. V něm se Slavia potkala s Libercem, jenž vedl Jiří Kalous, bývalý asistent Vladimíra Růžičky ve Slávii. Slavia se v sérii ujala vedení 3:1 na zápasy, avšak Liberec dokázal srovnat a vynutit si rozhodující sedmý zápas. V něm, ač ještě pět minut před koncem základní hrací doby Slavia prohrávala 1:3, dokázala skóre srovnat a v prodloužení gólem Tomáše Svobody utkání – i celou sérii – rozhodnout ve svůj prospěch. V semifinále pak Slavia narazila na vítěze základní části, na mužstvo Třince. I s ním Slavia nakonec sehrála sedmizápasovou sérii, v níž nakonec podlehla v poměru 3:4, byť i tentokrát v jejím průběhu vedla nad soupeřem již 3:1 na zápasy.

Sezóna 2011/2012.

Mužstvo i nadále nastupovalo pod trenérem Vladimírem Růžičkou; jeho asistenty byli i nadále Jiří Čelanský a Josef Beránek, kteří se kromě A-týmu věnovali i práci u mládeže: Čelanský byl hlavním trenérem staršího dorostu a Beránek vedl juniory Slavie.  Slavie pro tento ročník sestavila mladý tým a absence několika zkušených hráčů z předchozích sezón se na výsledcích týmu projevila. Na počátku ledna 2012 přišel na pozici asistenta dřívější spolupracovník Vladimíra Růžičky Ondřej Weissmann a Slavia tak měla nejpočetnější tým trenérů v nejvyšší soutěži.  Ani tento kvartet trenérů, přes angažování nových hráčů či výměn hráčů s jinými kluby, nedokázal Slavii dostat do předkola play off. Slavia tak poprvé pod vedením trenéra Vladimíra Růžičky musela hájit svoji extraligovou příslušnost ve skupině o udržení. I přesto, že byl bodový odstup čtveřice týmů minimální, dokázala si Slavia zajistit vyhnutí se baráži již tři kola před koncem play out. Zápasy ve skupině o udržení sehrála ve svém mateřském stadionu v Edenu, kam se tak vrátila po 8 letech.

Sezóna 2012/2013.

V předchozím ročníku podepsal trenér Vladimír Růžička čtyřletou smlouvu, což znamená, že i do této sezony vstupoval tým pod jeho vedením. V trenérském štábu došlo k jedné změně – skončil Jiří Čelanský; asistenty Vladimíra Růžičky tak zůstávají Ondřej Weissmann a Josef Beránek.  Tým nedoznal příliš velkých změn proti minulé sezoně a Slavia byla odborníky tipována opět na boje o záchranu. Přesto však mužstvo Vladimíra Růžičky, jako již mnohokrát v minulosti, ukázalo, že na tipování odborníků se neohlíží. Tým měl sice v části sezony díky výluce posily z NHL, jako např. Romana Červenku, ale rozhodně neodehrály tolik utkání, jako třeba Jaromír Jágr, Tomáš Plekanec či Jiří Tlustý v dresu Kladna. Následně několik zápasů odehrál odchovanec Bednář, který ale poté odešel do zahraničí. Přesto mužstvo dokázalo v pohodě dojít do play off a dokonce se usadit na samém čele extraligové tabulky. Po základní části získalo skvělých 94 bodů, což nakonec stačilo na 2. místo, protože tým PSG Zlín měl sice stejně bodů, ale lepší vzájemná bilance s Růžičkovým týmem ho poslala na 1. místo. Přesto se základní část sezony hodnotí jako velice úspěšná.  V play off se Slavie ve čtvrtfinále utkala s Kladnem, povolila mu pouze jednu jedinou výhru a dokonce jen 3 branky v celé sérii, do semifinále tak postoupila poměrem 4:1 na utkání a utkala se s Plzní. Tato série byla mnohem dramatičtější, protože se série z Prahy do Plzně stěhovala za stavu 1:1. Ani Plzeň však obě utkání doma nevyhrála a Slavie tak opět naklonila výhodu domácí haly na svojí stranu. Ani to jí však nestačilo – ačkoli byla minimálně v domácím utkání lepším týmem, tak ho nezvládla, následně prohrála i velice vyrovnané 6. utkání v Plzni a celkově tak v sérii prohrála 2:4 na zápasy. V tomto ročníku tak Slavie končí v semifinále play off, oproti loňské účasti v play out to ale byla určitě úspěšná sezona. Vzhledem k tomu, že Zlín jako vítěz základní části postoupil do finále přes čtvrtý Třinec, získala nakonec Slavia bronzové medaile.

Sezóna 2013/2014.

Tak jako před každou z posledních sezon si vedení klubu v čele s generálním manažerem a hlavním trenérem v jedné osobě Vladimírem Růžičkou nedalo jasné cíle. Hlavním cílem bylo především proniknutí do bojů play off, jelikož bylo všem jasné, že soutěž bude opět velice vyrovnaná. Slavia navíc v posledních letech pracovala s podstatně nižším rozpočtem než dříve, proto i cíl musel být skromnější. Tým kolem trenéra Růžičky však několikrát dokázal, že i když je podceňován, tak bojuje a dosahuje překvapení. Úspory byly patrné i v realizačním týmu – ten se zúžil, Josef Beránek přešel k juniorům a u áčka zůstal jako asistent pouze Ondřej Weissmann.  Slavia vlétla do sezony poměrně suverénně a zejména v první čtvrtině soutěže velice překvapila, když se držela v první čtyřce. Růžičkovým svěřencům, převážně mladším hráčům, kterým byl oporou zkušený Jaroslav Bednář, který však v části sezony léčil zranění, se pochopitelně nepovedlo tyto skvělé výsledky udržet a postupně se mužstvo tabulkou propadalo. V závěru základní části navíc kvůli programu v O2 areně hrála Slavia rekordních 7 utkání na ledě soupeřů a po této sérii dokonce vypadla z elitní desítky. Následná tři utkání na svém ledě ale zvládla suverénně a díky nim se bodově vyrovnala Litvínovu a o postupujícím týmu do předkola play off se rozhodovalo v posledním kole právě v přímém souboji mezi Slavií a Litvínovem. A pražané zvítězili po urputném boji v prodloužení a tým Vladimíra Růžičky tak opět postoupil do vyřazovacích bojů. V té době však již bylo jasné, že trenér Vladimír Růžička, který je se Slavií úzce spojen, po konci play off z týmu odejde k reprezentačnímu celku České republiky, kde nahradí odstoupivšího Aloise Hadamczika. Je nutné zmínit, že Růžička ve Slavii trénoval nepřetržitě od roku 2000, tedy dlouhých 14 sezon. A v těchto 14. sezonách se mu celkem 13 x povedlo s týmem postoupit do vyřazovacích bojů. Proto postup do předkola byl jakousi pomyslnou třešinkou na dortu jeho působení u týmu. Nicméně se Slavií měl Vladimír Růžička i nadále spolupracovat jako konzultant a trenér mládeže, ale po odstoupení bratří Benýšků z představenstva klubu, bylo všemu jinak. Post hlavního trenéra a generálního manažera nicméně opouští. Určité náznaky o jeho odchodu se objevovaly již řadu let, on sám ale spekulace popíral. Po angažmá u reprezentace však přiznal, že by na 99 % opustil Slavii i v případě, že by do reprezentace nenastoupil, což se původně nepředpokládalo, jelikož Hadamczik měl platnou smlouvu. Růžička by podle svého vyjádření patrně zamířil do některého týmu KHL. Tomu nasvědčoval i fakt, že v průběhu sezony Růžička prodal svůj vlastnický podíl v klubu.  V předkole Slavii potkaly Pardubice. Ty měly výhodu domácího začátku, která je v sérii na 3 vítězství vskutku velikým plusem. Po 2 zápasech však série putovala do Prahy za stavu 1:1. Domácí výhodu však nevyužila ani Slavia, první zápas prohrála. Mečbolu nicméně Pardubice využít nedokázaly a série se stěhovala k 5. zápasu do Pardubic. Tým Vladimíra Růžičky začal velice dobře, nicméně byť 4x v zápase vedl, nakonec padl 6:4 a z postupu do čtvrtfinále se tak radovaly Pardubice. Vladimír Růžička však po zápase mužstvo ocenil za bojovnost a s týmem a předchozími 14 lety na Slavii se rozloučil po tuhém boji v předkole play off. Kariéra a odvedená práce Vladimíra Růžičky na Slavii je ovšem úctyhodná. Nicméně každá kapitola jednou končí a i s tímto faktem se tým Slavie musel vyrovnat, ačkoli sám Růžička i vedení Slavie nezapomnělo dodat, že by se jejich cesty mohly jednou opět spojit.

Sezóna 2014/2015.

Před tímto ročníkem se musel tým Slavie vyrovnat s jednou velice nepříjemnou ztrátou. Po dlouhých 14 letech u týmu skončil trenér Vladimír Růžička, který odešel k české reprezentaci. Do reprezentace odešel i jeho dvorní asistent Ondřej Weissmann, takže Slavie musela před sezonou najít nový trenérský tým. Vladimír Růžička navrhl jako nástupce Břetislava Kopřivu. S tím však nesouhlasilo vedení Slavie, ve kterém Růžička také skončil, prodal dokonce svůj majetkový podíl v klubu. Před novou sezónou v klubu skončili také bratři Benýškové, na které byl vyvíjen nátlak ze strany fanoušku, ti nabídli k prodeji 69,9 % akcií klubu. Přednostní právo na ně měl Vladimír Pitter, který do té doby vlastnil 30 % akcií klubu. Nakonec přednostního práva využil a odkoupil zbylé procenta akcií klubu. Trenérem byl nakonec zvolen Ladislav Lubina, který měl za sebou kontroverzní minulost. A právě díky ní se od samého začátku potýkal s protesty fanoušků. V letní přípravě byla Slavia k nezastavení, dobře vstoupila i do extraligové sezony. Jelikož ale tým opustila valná většina klíčových hráčů (Petr Jelínek, Petr Kadlec, Lukáš Krenželok...) a z příchozích stojí za zmínku snad jen Tomáš Vlasák, nemohlo si publikum myslet, že jejich oblíbenci budou v popředí extraligové tabulky. Z první krize, při které protesty proti Lubinovi ještě zesílily, se tým dokázal zvednout a držel příčky na hraně předkola play off. Na přelomu listopadu a prosince však přišla série 6 zápasů bez bodu, při které navíc Slavia 5x dostala šestigólový debakl. Vedení klubu nakonec přestalo trenérskou dvojici Ladislav Lubina a Josef Beránek hájit a ihned po prohře v Olomouci ji 5. prosince 2014 odvolala s tím, že nástupce představí 7. prosince. To se také stalo, nicméně ne tak docela – týmu byl jako nový trenér představen Petr Novák, který toho času velice úspěšně vedl juniory Slavie (v seniorském hokeji trénoval 7 let prvoligový Havlíčkův Brod, poté Beroun, krátce nakoukl také do extraligy s Mladou Boleslaví). Současně bylo oznámeno, že odvolaný asistent Josef Beránek u týmu prozatím s Novákem zůstane a že tato dvojice dostává důvěru pouze pro následující dva extraligové zápasy a v průběhu reprezentační přestávky, která následovala, se vedení klubu rozhodne, kdo povede Slavii po zbytek sezony. Hra týmu se pod impulzivním trenérem výrazně zlepšila, na body to však ani v jednom z dvou utkání nestačilo. Proto se před reprezentační pauzou Petr Novák vrátil k juniorce, která pod jeho vedením podává výborné výkony. Na lavičku A-týmu se postavil zkušený slovenský trenér Dušan Gregor. První zápas na střídačce sešívaných si Dušan Gregor odbyl v derby se Spartou, ten ale Slavia prohrála 0:3. V dalším zápase se konečně Slavii podařilo zvítězit s Vítkovicemi, ale na vítěznou vlnu se Slavia dokázat nedostala a následovalo dalších 9 porážek, při kterých získala pouze 1 bod. Na výhru za 3 body čekali slávisté dlouhých 20 zápasů. Ovšem trápení Slavie pokračovalo i nadále a nakonec se tým usadil s větší bodovou ztrátou na posledním místě extraligové tabulky. Po následném neúspěchu v play-out nakonec tým zamířil do baráže společně s předposlední Olomoucí, prvoligovým Chomutovem a Českými Budějovicemi. V ní slávisté drželi naději na udržení až do předposledního 11. kola, ovšem po porážce s Chomutovem naděje zhasla. Slavia obsadila v baráži konečně třetí místo, což znamenalo po 21 letech sestup do 1. ligy. Chomutov se tedy místo Slavie po roce vrátil opět mezi elitu.

Sezóna 2015/2016.

Před sezónou opustila Slavia O2 Arénu, kde hrála své domácí zápasy v základní části extraligy i případném play off, a navrátila se na zimní stadion Eden v pražských Vršovicích. Tento rok byl tým úspěšný a hned po sestupu do nižší soutěže se mohl vrátit zpět do extraligy. V baráži ale Slavia nestačila a v konkurenci Litvínova, Karlových Varů a Jihlavy skončila třetí.

Sezóna 2017/2018.

Po sezóně odešel trenér Milan Razým do Litvínova.

Historické názvy.

Zdroj:

Statistiky.

Přehled ligové účasti.

Zdroj:  Zdroj:

Účast v mezinárodních pohárech.

Zdroj:

HC Slavia Praha (celým názvem: Hockey Club Slavia Praha) je český klub ledního hokeje, který sídlí v Praze. Založen byl v roce 1900 pod názvem SK Slavia Praha. Svůj současný název nese od roku 1993. Od roku 1994 do roku 2015 byl klub pravidelným účastníkem nejvyšší české soutěže, ve které doposud získal dva mistrovské tituly. Slavia měla také významnou roli při zakládání Českého svazu hokejového. Od srpna 2007 používá HC Slavia Praha nový klubový znak. Od sezóny 2015/16 působí v 1. lize, druhé české nejvyšší soutěži ledního hokeje. Klubové barvy jsou červená a bílá.

Le HC Slavia Prague (en tchèque : "") est un club de hockey sur glace de République tchèque qui évolue actuellement dans l'Extraliga (plus haute division tchèque), dont il a été champion en 2003 et 2008.


Obsah.

Povídka "Proměna" začíná probuzením hlavní postavy, obchodního cestujícího Řehoře Samsy (v originále Gregor Samsa) a jeho zjištěním, že se proměnil v obří hmyz (tato základní informace celého textu je čtenáři představena v jediné větě v úvodu – "„Když se Řehoř Samsa jednou ráno probudil z nepokojných snů, shledal, že se v posteli proměnil v jakýsi odporný hmyz.“"). Přestože se snaží svou indispozici skrýt před rodinou, je nakonec odhalen. Vyděšení rodiče a sestra Markétka se rozhodnou Řehoře zavřít v jeho pokoji v jakési domácí internaci. Samsa po celou dobu svého změněného stavu uvažuje racionálně, nepropadá depresím a zachovává chladnou hlavu (jeho první starostí je, jak jako hmyz půjde do práce). Řehoř jako hmyz rozumí nadále lidské řeči, jemu samotnému však ostatní příliš nerozumí, nemůže tedy se svým okolím komunikovat.  Situace v rodině se od Řehořovy proměny značně zhorší; jednak přijdou o Řehořovu finanční podporu (dosud je ze svého platu živil převážně on), jednak strádají rodiče i sestra psychicky. Otec se navrací do zaměstnání, pracuje jako sluha, Markétka prodává v obchodě a také se učí francouzštinu. Matka ani otec do Řehořova pokoje nevstupují, stará se o něj mladší sestra Markéta, vždy když za ním sestra přichází, tak se Řehoř schová pod pohovku, aby ji neděsil. Jediný z lidí, kdo se s danou situací smíří, je otrlá posluhovačka, která s Řehořem-hmyzem jedná rázně a bez okolků. Jednou se Markéta s matkou rozhodnou vystěhovat z Řehořova pokoje nábytek v dobrém úmyslu, Markétka se domnívá, že by se mu lépe lezlo po stěnách a stropu, čímž se Řehoř skutečně rád baví. Ovšem matka se obává, že by si to Řehoř mohl vysvětlit jako definitivní zavrhnutí ze strany rodiny. Řehoř si nakonec uvědomí, že by byl rád, kdyby mu pokoj ponechali, tak jak je. Brání tedy svůj oblíbený obraz, spatří ho matka a upadne do mdlob. Vyhrocenou situaci se rozhodne vyřešit zaskočený otec, nakonec po Řehořovi hází jablka, čímž ho těžce zraní.  Řehořův zdravotní stav se zhoršuje. Ztěžuje se i atmosféra v rodině; hmotný nedostatek a vypětí ze skrývání Řehoře v bytě doléhají na jeho rodiče i Markétku, která navrhuje Řehoře odstranit. Rodina si do bytu nastěhuje podnájemníky, kteří o Řehořovi nevědí. Později ho ale spatří, protože Řehoř si chtěl poslechnout, jak jim Markétka hraje na housle, a tak opustil svůj pokoj. Otec se ho snažil zahnat zpět do jeho pokoje, ze kterého se postupem času stalo skladiště nepotřebných věcí. Nájemníci dávají okamžitou výpověď. Nad ránem Řehoř opuštěný umírá. Ráno jej nalezne posluhovačka ("„Pojďte se podívat, ono to chcíplo; leží to tam dočista chcíplé!“") a jeho mrtvolu sama odklidí. Téhož dne uspořádají Samsovi, jimž se viditelně ulevilo, výlet z města a probírají nadějné plány do budoucna.

Styl povídky.

"Proměna" obsahuje typické kafkovské prvky jako pocit bezvýchodnosti (přestože Řehoř do konce doufá v jakýkoli pozitivní zvrat svého osudu), absurditu (svou proměnu přijal Řehoř s klidem), komicko-tragické momenty (otec bojuje proti Řehořovi házením jablek) i humor. "Proměna" je dokonce často považována za jedno z nejhumornějších Kafkových děl, jednak využíváním kontrastu racionálního uvažování a absurdní situace proměny v hmyz, jednak užitím paradoxních slovních spojení typu: "...„a už klepal na jedny z postranních dveří otec, slabě, ale zato pěstí.“"

Interpretace.

"Proměna" nabízí řadu rozporuplných interpretací, mezi nimiž je velmi těžké rozhodnout, co vlastně Řehořova proměna ve hmyz znamená. Zde jsou uvedeny některé možnosti významu Kafkovy povídky:  Profesor německé literatury na univerzitě v Princetonu Stanley Corngold uvedl ve své knize "The Commentator's Despair" (česky "Komentátorova beznaděj") na sto třicet různých možností.

Proměna ( "Die Verwandlung") je povídka Franze Kafky vydaná roku 1915. Poprvé vyšla tiskem v říjnovém čísle expresionistického měsíčníku "Die Weißen Blätter". V knižní podobě ji ještě v prosinci téhož roku publikovalo nakladatelství Kurta Wolffa.

La Métamorphose ("") est une nouvelle écrite par Franz Kafka en 1912 et publiée en 1915. Il s'agit d'une de ses œuvres les plus célèbres avec "Le Procès". La nouvelle décrit la métamorphose et les mésaventures de Gregor Samsa, un représentant de commerce qui se réveille un matin transformé en un.


Fyziologie pohybu tráveniny.

Střevem proteče denně asi 9 litrů tekutiny. Z toho jsou 2 l normálním per orálním příjmem, 7 l vzniká sekrecí slinných žláz, žaludku, pankreatu, jater, žluči a střevního sekretu. Tekutina je z 90 % zpětně vstřebávána v tenkém a z 8 % v tlustém střevě, takže denní obsah vody ve stolici je pouze 100–200 ml tekutin. Transport tekutiny ze střeva probíhá pasivně podél osmotického gradientu, který je stanoven obsahem střeva, elektrolyty a dalšími osmoticky aktivními látkami (cukry, aminokyseliny). Sodík (Na) je aktivně zpětně vstřebáván a chloridy jsou naopak vylučovány do střevního lumen.

Rozdělení.

Průjem lze dělit podle několika hledisek.

Rozdělení podle doby průběhu.

Podle doby průběhu se průjem dělí na akutní a chronický. Akutní průjem trvá obvykle 2-3 dny, jako horní hranice se stanovují 2-4 týdny. Nejčastější příčinou průjmu je infekce nebo nesnášenlivost některých potravin. Trvá-li průjem déle, hovoří se o chronickém průjmu.

Terapie.

Akutní průjem obvykle nevyžaduje zásadní terapii, pouze u dětí a u starších lidí je vyšší riziko dehydratace, tedy je třeba nemocného hydratovat perorálně nebo i parenterálně. Protože při průjmu dochází nejen ke ztrátám vody, ale i ke ztrátě některých elektrolytů, zejm. draslíku, je třeba tyto ztráty hradit. Déle trvající průjmy vyžadují pátrání po vyvolávajícím faktoru a jeho terapeutickém ovlivnění, pokud je to samozřejmě možné.  V rámci běžné léčby můžeme narazit na tři typy přípravků proti průjmu, a to na střevní antiseptika určená k léčbě průjmů infekčního původu, střevní adsorbencia určená k léčbě průjmů způsobených otravou a střevní antimotilika, která sice nemají reálný terapeutický účinek, avšak jsou schopna eliminovat potřebu se vyprázdnit díky utlumení střevní peristaltiky.

Průjem "(diarea, diarrhea, diarrhoea)" je porucha zažívání, která se projevuje častým vyprazdňováním řídkých exkrementů. Průjem je definován jako neformovaná stolice více než 3× za den, případně vodnatá stolice s překotným vyprázdněním a s přetrvávajícím nutkáním.

La diarrhée est une quantité de selles émises dans un volume plus important que la normale (plus de par jour) et avec une plus grande fréquence (plus de trois selles par jour). Les selles sont généralement liquides, mais parfois simplement molles, accompagnées de glaires ou de sang et d'un cortège de symptômes variables dépendant de la cause de la diarrhée. Il est même possible dans certains cas que ce ne soit que de l'eau ou un liquide transparent. Dans les cas extrêmes, comme le choléra, plus de 20 litres de fluide peuvent être perdus par jour. Les diarrhées sont généralement accompagnées de crampes et de douleurs aux intestins qui peuvent rendre le sujet mal à l'aise, ainsi que de frissons et de sueurs froides dans certains cas. Les diarrhées sont la seconde cause de mortalité infantile dans les pays du tiers monde (après les pneumonies), et sont responsables de 18 % des morts d'enfants de moins de 5 ans.


Historie.

První písemná zmínka o Dačicích pochází z roku 1183 z kroniky Jarlocha, opata premonstrátského kláštera v Milevsku, kdy si nechal znojemský kníže a moravský markrabě Konrád Ota vysvětit v Dačicích kostel olomouckým biskupem Pelhřimem. V polovině 14. století patřilo město pánům z Hradce (Jindřichova). Za jejich vlády, jak se dá soudit z městského znaku se zlatou pětilistou růží, staly městem. V 15. století připadly Dačice Wolfgangu Krajířovi z Krajku a na Landštejně, což se projevilo na významu a moci města. V 16. století přicházejí do města italští umělci, zvláště stavitelé. Gotické město se změnilo na město renesanční. Vznikla radnice, zámek, nový zámek, věž kostela sv. Vavřince. U nového zámku vznikla nová městská čtvrť Hradecké předměstí. Město bylo obdařeno mnoha výsadami, bohatne obchody a řemesly, organizovanými v ceších. V té době se Dačice stávají jedním z významných měst Jednoty bratrské.  Z původní vsi, soustředěné okolo kostela, vzniklo město, jehož těžištěm se stalo velké trojúhelníkové náměstí s radnicí a ostatními budovami se správní nebo obchodní činností. Pohromou pro město byla třicetiletá válka. Roku 1680 vylidnil Dačice mor, následně roku 1690 obrovský požár zničil na 80 domů. K nejvýznamnější barokní památce patří tzv. františkánský klášter s kostelem sv. Antonína Paduánského na východní straně města.  Počátkem 19. století se Dačice stávají průkopníky v odborném školství a průmyslu. Roku 1820 byla péčí lesmistra Vincence Hlavy v Dačicích zřízena jedna z prvních lesnických škol. V roce 1829 založili bratři Grenberové v nedalekém Kostelním Vydří první řepný cukrovar moderního údobí v našich zemích a v dačické rafinérii byl J. K. Radem vyroben v roce 1841 první kostkový cukr na světě, patentován 1843. V polovině 19. století se výrazně mění postavení města. Dačice se staly sídlem okresu, který zabíral jihozápadní cíp Moravy se 180 obcemi. Sídlem okresního úřadu zůstaly s výjimkou let válečných 1940–1945 až do roku 1960, kdy po více než stech letech ztratili nejen sídlo okresu, ale ocitly se spolu s dalšími moravskými městy a obcemi v Čechách.  V letech 1939–1945 přišly Dačice o své židovské obyvatele, většinou v polském Lublinu. Po roce 1945 došlo k odsunu několika německých rodin. Po druhé světové válce zde byla vystavěna nemocnice a závod na výrobu autodílů, dnes největší zaměstnavatel v okolí. Dnes jsou moravské Dačice sídlem tzv. malého okresu v Jihočeském kraji.

Pamětihodnosti.

Kostkový cukr.

Zajímavostí je v prostoru před věží farního kostela se nacházející žulový pomník kostky cukru, neboť ve zdejší rafinerii byl v roce 1841 vyroben a v roce 1843 patentován J. K. Radem první kostkový cukr na světě.

Společenský život.

Samospráva města od roku 2011 vyvěšuje 5. července moravskou vlajku.

Členění města.

Město Dačice se člení na šestnáct místních částí na jedenácti katastrálních územích: Vlastní město Dačice se dělí na šest částí označovaných římskými čísly v uvedeném pořadí:  Prostřední Vydří leží na odděleném území a tvoří tak exklávu města.

Dačice () jsou město v okrese Jindřichův Hradec v Jihočeském kraji, 12 km jižně od Telče na Moravské Dyji v nejjižnějším cípu Českomoravské vrchoviny. V roce 1960 byly při správní reformě se svým okolím začleněny do Jihočeského kraje. Od 1. ledna 2000 jsou i součástí samosprávného Jihočeského kraje (do 30. května 2001 Budějovického). Přestože město patří do Jihočeského kraje, leží na historickém území Moravy. Žije zde obyvatel.

Dačice est une ville du district de Jindřichův Hradec, dans la région de Bohême-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Název.

Slovo "kozák" (množné číslo "kozáci",, či,,,,,, ) s největší pravděpodobností pochází z totožného turkického slova "kazak" a znamená „svobodný člověk“ nebo také „dobrodruh“, a plně se tak shoduje s kazašským názvem příslušníka národa Kazachů, tj. "казак".  Jiní spojují ruský název "казаки" s názvem Chazarů – "kazari", kočovného národa kdysi žijícího mezi Volhou a Dněprem, či Kirgizy, kteří se sami nazývají "kajsaki". Další etymologické hypotézy hovoří o mongolském původu slova, kde "ko-" znamená ochrana a "-zach" hranice.  První ruské písemné zmínky o kozácích jsou z ruských letopisů a kronik z let 1395 a 1444. V obou se zmiňují jako samostatná vojenská vrstva společnosti.

Původ.

Etnický původ kozáků má dvě teorie. První hovoří o uprchlých ruských a ukrajinských nevolnících a dezertovaných Tatarech. Tuto teorii uvedli v život sovětští historici. Komunistická vláda potřebovala prokázat, že kozáci nejsou samostatným etnikem, ale pouze společenskou vrstvou, která požívá neoprávněných výhod. Někteří postsovětští historici tuto teorii účelově udržují při životě i nadále. Jinak by totiž likvidace kozáků prováděná bolševickou vládou ("raskazačivanie") naplňovala všechny znaky definice genocidy.  Podle druhé teorie, již zastávali např. významní sovětští historikové Lev Gumiljov či Valerij Šambarov, pocházejí kozáci etnicky především z Polovců (Kumánů), Pečeněgů, Baškirů, Oghuzů a dalších kočovných kmenů turkického původu.  S kuriózní teorií přišel počátkem 20. století historik Jevgraf Savelev, který původ kozáků odvozoval od středověkých říčních pirátů uškunniků, kteří byli varjažského původu a v 11.–13. století ovládali oblast horního Povolží, zvláště okolí Vjatky, odkud svými nájezdy terorizovali severní Rusko, včetně Novgorodu. Podle této teorie by byli kozáci nepřímo dědici Vikingů (Varjagů).  Podle současných výzkumů je nejpravděpodobnější, že na formování kozáků měli podíl turkičtí kočovníci v oblasti Divokých polí, kteří zde pod vlivem Slovanů začali přecházet k usedlému způsobu života a zemědělství. Podíl na formování kozáků měli rovněž uprchlí nevolníci z Ruska a Polska, kteří se v těchto komunitách usazovali.

Osídlení.

Původní osídlení kozáků bylo v povodí Donu, kde sídlilo donské vojsko, a také v povodí Dněpru (na území dnešní východní Ukrajiny), tzv. Záporožská Sič, kde sídlili záporožští kozáci, odlišní od ostatních skupin oděvem, účesem i výzbrojí. Šlo o oblasti sahající od středního toku Volhy přes linii městských pevností jedoucí od Rjazaně k Tule. S rozšiřováním carské moci se spolu s hranicemi postupovali na jih a východ. V době svého největšího rozmachu, v době od 16. do 19. století, utvořili několik center, největší z nich byly na řekách Jaiku, Don, Kubáň a Těrek. Další významná kozácká vojska byla z okolí Astrachaně a Orenburgu. Kubáňští kozáci pocházející z dnešní východní Ukrajiny, byli z dněperského ostrova Chortycja u Záporoží přesídleni carevnou Kateřinou Velikou na Kubáň, čímž mělo být ukončeno jejich nepřátelství s Poláky. Kozáci pro carské Rusko od počátku 16. století získali prakticky celou Sibiř a dále pak Aljašku a vytvořili pak 17 dalších kozáckých vojsk. Z nově vzniklého Sibiřského kozáckého vojska se později oddělilo Semirečenské vojsko v Kyrgyzstánu v Turkestánu, Zabajkalské, Amurské a Ussurijského vojsko. Menší oddíly byly i v Krasnojarsku, Irkutsku a na řece Jenisej.

Historie.

Ve 14.–15. století se začaly ve stepích oblasti Divokých polí usazovat v rámci vládnoucí Zlaté Hordy kočovné turkické kmeny a zakládaly zde osady. Jejich živobytí do značné míry bylo založeno na loupeživých výpravách do Rusi. V 15. století se velká část Divokých polí stala součástí litevského státu a tamní kozáci se tak ocitli na pohraničí Litvy a Krymského chanátu, který přes jejich území často podnikal loupežné výpady. Od 15. století až do jeho porážky a obsazení Ruskem roku 1783 bylo Tatary z Krymského chanátu odvlečeno a prodáno do otroctví v Osmanské říši okolo 3 milionů obyvatel východní Evropy, především Malorusů a Rusů, ale také Bělorusů a Poláků, a rozsáhlé oblasti jihoruských a ukrajinských stepí zůstaly vylidněny. Proto na obranu proti nim ruská knížata zakládala pevnosti (rusky "stanicy"), kde usazovala a platila část z turkického vojska, která nepodléhala, vzpírala se nadvládě chánů, byli svobodní (turkicky "kazak"). Kozáci se formovali do válečnických skupin na obranu před nájezdy Tatarů, Nogajců, Kalmyků a dalších kočovných etnik.  Sami kozáci však prováděli nájezdy proti krymským Tatarům, Osmanské říši a Persii, na nichž získávali kořist a otroky. Záporožští kozáci na svých čajkách na počátku 17. století vyplenili turecký Trabzon a dokonce i předměstí Istanbulu, zatímco donští kozáci pod velením Stěnky Razina vyplenili perská města na pobřeží Kaspického moře a osvobodili řadu křesťanských otroků. Jako svobodní ale přijímali pod svou ochranu i uprchlé rolníky slovanského původu, kteří se chtěli vymanit z postavení nevolníků a přijímali je do svých řad. Tak se postupně poruštilii (jde o starou ruštinu, běloruštinu, ukrajinštinu, společnou oblasti dnešních východoslovanských zemí). Až do pol. 17. stol. měli na Rusi nevolníci právo svobodného stěhování ve dvou podzimních týdnech (konec září, počátek října) a využívali tohoto práva často právě odchodem mezi kozáky. O tuto výsadu rolníky připravil car Alexej Michajlovič roku 1649, ilegální útěky ale pokračovaly nadále.

Záporožské vojsko.

Jinou, ale obdobnou, historii má Záporožské vojsko, které se formovalo v oblasti dnešní Východní Ukrajiny dříve známé jako Divoká pole, ovládané polsko-litevským státem. Záporožci, žijící v oblasti dolního toku Dněpru, od 15. stol. bránili expanzi polských králů, litevských knížat a německých rytířů do ukrajinských stepí. V 16. stol. se stali součástí polsko-litevského státu (Rzeczi Pospolité), kde získali postavení ochránců hranic před Tatary, spojené s rozsáhlými svobodami. Zároveň vznikly oddíly registrovaných kozáků, které od roku 1533 sloužily v armádě polskolitevského státu, o jejich vznik se nejvíce zasadil plukovník Ostap Daszkewicz. Vměšování polské šlechty do pohraničního oblastí Ukrajiny a oklešťování kozáckých privilegií vyvolaly několik povstání, např povstání Severyna Nalywajka a Hryhorije Lobody z let 1593–1597, které se polským silám ještě podařilo potlačit. nejrozsáhlejší bylo Chmelnického povstání z let 1648–1657, které doprovázely masakry civilistů a skončilo rozdělením Ukrajiny mezi Rusko a polsko-litevský stát. Později proběhla ještě další povstání, např. Petra Dorošenka na konci 17. století nebo Ivana Honty v roce 1768. Kozáci v nich projevili velkou statečnost, ale také nesmírnou brutalitu a krutost, spojenou zejména s masakrováním Židů. Záporožský ataman Kosťa Hordienko spolu s hejtmanem Ivanem Mazepou se spojili se Švédy a bojovali proti Rusku v Severní válce, druhá polovina kozáků zůstala věrná Rusku a Švédy pomohla porazit. Proto byla roku 1709 na rozkaz Petra Velikého jejich sič zlikvidována – záminkou bylo povstání atamana K. A. Bulavinai. Kozáci ze siče ve velkém množství uprchli na území Krymského chanátu, odkud se vrátili až v roce 1734. Brzy vytvořili novou Sič, ale i ta byla nakonec roku 1775 carskou mocí zlikvidována, čímž na Ukrajině zanikla kozácká autonomie.i  Mezi lety 1650–1765 Záporožci spoluorganizovali s ruským carstvím v řídce osídleném Ostrožském, Charkovském, Aktyrském, Sumském a Iziumském regionu svobodné kozácké osady. Jejich autonomie se udržela do 28. července 1765, kdy ji dekretem zrušila Kateřina Veliká. Kozácké jezdecké jednotky se přeměnily na husary, kteří se stali součástí pravidelné carské armády. "Stařešinové" dostali automaticky šlechtický titul a důstojnickou hodnost. Kozáci, kteří tak neučinili, byli odsunuti z polské hranice směrem na východ. Přesídlením záporožských kozáků do podhůří Kavkazu do okolí řeky Kubáň vzniklo koncem 18. století Kubáňské vojsko.

Kozáci v rámci polsko-litevského státu.

V pramenech jsou kozáci poprvé zmíněni roku 1444, kdy chránili Pereslav Záleský před nájezdem Tatarů, tehdy to však patrně nebyli stepní jezdci, podle pramenů přijeli k městu na člunech a bojovali sekerami. Roku 1572 polský král Zikmund II. August vydal příkaz k sepsání seznamu registrovaných kozáků. Tento první seznam obsahoval asi 300 jmen. První kozáci dostali od polského státu za svou službu peníze. Opatřil jim i oděv a výstroj. Ponechal jim samosprávu a samostatný soud. Během vlády Štěpána Báthoryho v roce 1578 se počet registrovaných kozáků rozrostl na 600. Kozákům byla přenechána správa nad městem Terechtemirov u Perejaslavli spolu s nedalekým klášterem. Ve městě byla umístěna kozácká zbrojnice a nemocnice. Rzeczpospolita tak získala skvělé bojovníky na ochranu svých jižních hranic před útoky Osmanské říše a jejích spojenců.  V následujícím období získalo jejich vojenské umění dobrou pověst, kozácké jednotky si začaly najímat i západoevropské země. Kozáci žijící na Ukrajině v okolí řeky Dněpr se soustředili kolem města Záporoží, kde vytvořili svou největší pevnost zvanou Záporožská Sič. Kolem roku 1530 se tato sič stala jejich centrem. Zde sídlil "koš", což byl jejich hlavní a nejvyšší samosprávný orgán, jehož velitel byl volen na jeden rok a nazýval se "košový ataman" nebo prostě "košový". Volila ho "rada siče" skládající se ze "stařešinů", což byl kozácký ekvivalent důstojníků. Taková svérázná kozácká republika existovala na Záporožské Siči do roku 1654.  Kozáci se formálně dělili na "kureny", jakési jednotky, kterých bylo dohromady nejvíce 38. Nižším stupněm ve vojenské hierarchii byl "polk" (pluk). Ten se dále dělil na "sotni" (setniny), nebo roty a ještě nižší "stance" (obce). Kozáci vedli aktivní boj proti jinověrcům, kterými pro ně byli zejména krymští Tataři, Turci, polští a litevští katolíci, Židé i ostatní zejména západoevropští přistěhovalci na Ukrajině. Záporožská Sič tak sehrála významnou roli při formování ukrajinského národa a v jeho boji za samostatnost v 16.–18. století.  Rzeczpospolita zprvu využívala kozáků jako vojsko, a do jejich vnitřních záležitostí příliš nezasahovala, což kozákům velmi vyhovovalo. Litevská a polská šlechta však od 17. století začala zabírat jejich území a nedbajíc na jejich status samostatného svobodného obyvatelstva, dělala z nich své poddané. Registrovaných kozáků se pokoušela využít k potlačení ukrajinského národního hnutí. Kozáckým velitelům byly udělovány šlechtické tituly, ani to však nepomohlo a jednotky registrovaných kozáků často přecházely k povstalcům. Začátkem 17. století proběhlo několik krvavých kozáckých povstání. Největší z nich vedl Bohdan Chmelnický v letech 1648–1654. V 1649 povolil polský král Chmelnickému zvýšit počet registrovaných kozáků na 40 tisíc, ale již roku 1651 po Berestecké bitvě se musel jejich počet snížit na 20 tisíc. Povstání se velkou měrou podílelo na kolapsu Republiky obou národů. Po Perejaslavské radě v roce 1654 se Kozácký hejtmanát - současná levobřežní Ukrajina poprvé spojila s Ruským carstvím, tehdy byl sestaven i poslední seznam registrovaných kozáků. Nacházelo se v něm 60 tisíc jmen. V tomto soustátí setrvala Ruská říše až do začátku 20. století.

Carští kozáci.

V polovině 16. století bojovali kozáci ve vojsku Ivana IV. Hrozného při dobývání Kazaně a Astrachaně. Právě Ivan pak kozákům potvrdil právo svobodného života, výměnou za povinnost ochrany hranic ruského státu, přiznal kozákům i žold ve formě zbraní a zlata, který byl ale vyplácen nepravidelně. Kozáci tak v Rusku plnili v 16. a 17. století zejména funkci ochrany hranic a příhraničních oblastí před nájezdy Tatarů a Nogajců. Později pomáhali při podmaňování Sibiře, Kavkazu a Dálného východu. Dobývání Sibiře započal na sklonku 16. století kozácký ataman Jermak Timofějevič, když porazil Kučuma, chána Sibiřských Tatarů. Postup kozáků na východ probíhal velice rychle. Roku 1632 založil kozák Pjotr Beketov pevnost Jakutsk a tím otevřel cestu k obsazení východní Sibiře. V roce 1645 kozák Vasilij Pojarkov proplul po řece Amur do Ochotského moře, kde objevil Severní Sachalin a následně se vrátil do Jakutska. Další ruský kozák Semjon Ivanovič Děžňov přeplaval z ústí řeky Kolymy v Severním ledovém oceánu do řeky Anadyr v Tichém oceánu a objevil průliv mezi Asií a Aljaškou. Kamčatku prozkoumal a obsadil v letech 1697–1699 kozák Vladimir Vasiljevič Atlasov, neblaze proslulý svou hrabivostí a brutalitou.  Kozáci mají podíl na událostech tzv. smutné doby počátkem 17. století. Zpočátku sice podporovali Lžidimitrije I. a tvořili podstatnou část jeho armády, po jeho zavraždění ale měli velký význam při zvolení Michala III. za cara.V 17. a 18. století se ruské kozáctvo podílelo velkou měrou na povstáních a útocích proti Ruskému carství. Z jeho řad vzešli mnozí organizátoři kozáckých a rolnických povstání, jako například Stěnka Razin a Jemeljan Pugačov. Roku 1671, po porážce povstání Stěnky Razina, se ruskému carovi Alexeji podařilo dostat kozáky pod kontrolu. Z dobrovolných spojenců se tak stali carskými poddanými. Do jejich organizace stále více zasahovala carská moc, která ji do konce 17. století začala upravovat v souladu s vlastní administrativou. Od roku 1721 spadali kozáci pod Vojenské kolegium, které bylo jakýmsi předchůdcem Ruského ministerstva obrany. V tomtéž roce Petr I. Veliký pozastavil volbu atamanů kozáků a nařídil jejich výběr carskou mocí. Po likvidaci Pugačovova povstání v roce 1775 během panování Kateřiny II. byly zlikvidovány i poslední prvky kozácké autonomie. V 1798 byly kozácké hodnosti nahrazeny armádními, kozáčtí stařešinové probrali důstojnické hodnosti a dostali šlechtické tituly.  V 19. století se kozáci, kteří udržovali jediní profesionální stálou bojovou pohotovost, stali de facto páteří carské armády a označení kozák se v době carského režimu stalo takřka synonymem pro vojáka. To však není přesné, v carském Rusku byli kozáci elitní složkou armády, podobně jako „britští“ Gurkhové, rovněž tradičně bojovný národ. V roce 1802 vydali první armádní směrnice pro kozácká vojska. Od roku 1827 byl za nejvyššího atamana všech kozáckých vojsk v carském Rusku volen následník trůnu. V 1838 byl vytvořen organizační řád pro kozácké oddíly, ty v 1857 přešly pod správu velení (od 1867 Hlavního velení) nepravidelných (od 1879 kozáckých) vojsk ministerstva války, od roku 1910 podléhající Hlavnímu štábu.

Donské vojsko.

Nejstarším kozáckým vojskem je vojsko Donské, doložené již v 16. století. Po dohodě s cary rozšiřovali hranice Ruské říše a chránili její hranice. Tak vznikala nová vojska (jaické vojsko, volžské vojsko, amurské vojsko, ussurijské vojsko, apod.). Tato vojska postupně utvořila jejich současné rozdělení. V 16. a 18. století se kozáci značnou měrou podíleli na povstáních proti carskému režimu, zejména pod vedením atamanů Ivana Bolotnikova, Stěnky Razina, Kondrata Bulavina, Ivana Mazepy a Jemeljana Pugačova. Po dohodě s Petrem I. se kozácká území stala řádnou součástí Ruské říše, se zachováním značné míry autonomie. V průběhu dalších staletí byla tato autonomie oklešťována. Např. volení atamani ("vybornye atamany") byli nahrazováni atamany dosazenými z Moskvy či Sankt Petěrburgu ("nakaznye atamany").

Po převratu.

Po bolševickém převratu došlo na Donu k několika kozáckým protikomunistickým povstáním, která později přerostla do občanské války. Například pod velením bělogvardějského generála Antona Ivanoviče Děnikina bojovalo proti bolševikům 150 tisíc donských kozáků. Proto komunistický režim podnikl vůči kozákům genocidu a odhaduje se, že v letech 1919 a 1920 během ruské občanské války bylo až 500 tisíc donských kozáků a jejich rodinných příslušníků bolševiky zavražděno nebo deportováno do vyhnanství. Kozácké populace také byly těžce postiženy uměle vyvolaným hladomorem na počátku 30. let 20. století.  Zároveň již po bolševickém převratu přešla část kozáků vedená atamanem Buďonným (později maršál Sovětského svazu) k bolševikům, pod příslibem, že bolševici předají jejich kmenu půdu a statky, kdysi patřící velkostatkářům. Když Hitler zaútočil na Sovětský svaz, většina kozáků i přes antikomunismus a částečné sympatie k carskému režimu vstoupila do Rudé armády.

Vojenský význam.

Z vojenského hlediska byli kozáci univerzálním druhem vojska. Vojenští odborníci je uznávali jako nejlepší lehké jezdectvo, vynikající na obchvatné manévry a útoky na týl nepřítele – tedy specifické operace, kde se plně využívala jejich rychlost ve spojení s přesným manévrováním nesemknutých formací, což bylo zvláště efektivní v boji s evropskými armádami. To potvrdili během severní a sedmileté války, jakož i během italského a švýcarského pochodu Alexandra Suvorova. Významnou měrou se podepsaly na výsledku partyzánské války proti Napoleonovi v roce 1812. Bez kozáckých šavlí by se neobešla žádná rusko-turecká válka v 18. a 19. století.  Podle zákona z roku 1875 trvala kozácká služba 20 let. Začínala se ve věku 18 let. První tři roky navštěvoval kozák přípravnou třídu, čtyři roky sloužil v normální vojenské službě, osm v zlehčené službě a pět v záloze. Do služby každý přišel ve své uniformě, se střelnou i chladnou zbraní a jezdeckým koněm. Za přípravu, výcvik a vojenskou službu nesla odpovědnost kozácká Občina – stanice.  Koncem 19. století mezi kozáky stále převládal silný smysl pro soudržnost a nadřazenost, pramenící z jejich způsobu života, i loajalita k carské vládě. Proto byli často nasazováni na potlačení vzpour a nepokojů, zejména během rozsáhlých dělnických a rolnických nepokojů v 1905 a 1906. Carská vláda se do značné míry opírala o jejich spolehlivost i na začátku 20. století, kdy jejich společnost a polofeudální vojenská služba byly do značné míry již překonané. Kozáci již nebyli natolik oslavováni ruskou armádou, která v nich viděla málo ukázněné a nedostatečně vycvičené vojenské jednotky. Jejich bojové oddíly se začaly využívat jako průzkumníci, vojenské spojky či předváděcí průvod. Když se začala v únoru 1917 revoluce, kozáci rychle vystřízlivěli a připojili se k povstání. I když se do revoluce zprvu zapojilo jen málo kozáckých jednotek. Zběhnutí celé kozácké carské gardy (takzvaný "Konvoi"), bylo velkým úderem pro cara Mikuláše II.

Zbraně.

Švédský král Gustav Adolf II. na návrh plukovníka Melchiora von Wurmbrandta a barona Roberta Scotta zavedl v roce 1626 čtyřliberní (84 mm) kožená děla. Tato děla samozřejmě nebyla jen z kůže. Základ tvořila hlaveň z tenkého měděného či bronzového plechu dosahujícího tloušťky odpovídající čtvrtině kalibru děla. U konce komory byla tato hlaveň zesílená. Ústí hlavně svírala železná obruč a další obruče byly po celé délce hlavně. Vzdálenost mezi obručemi byla rovna kalibru zbraně. Další vrstvu tvořila prosmolená látka nebo provazy a koňské žíně. Celé to pak bylo obalené kůží namočenou v dehtu a sevřené ještě dvěma železnými obručemi s oky pro snazší přenášení. Dělo vážilo přibližně 48 kg a na lafetě ho snadno přemístil jeden kůň nebo dva lidé. Do koženého děla se nabíjely pouze olověné nebo kamenné projektily. V letech 1626–1630 se kožená děla zúčastnila několika bitev. Byla lehká a snadno se s nimi manipulovalo, ale měla několik zásadních nedostatků: Proto již v roce 1631 byla kožená děla ze švédské armády vyřazena. Některé z těchto zbraní se ale v různých podobách vyskytovaly i v polské armádě, a pak právě i u kozáků. Kozáci si velice zakládali na vysoké mobilitě své armády. Vzhledem k nízké hmotnosti byla kožená děla značně populární.

Způsob života.

Kozáci byli různorodé, převážně slovanské svobodné obyvatelstvo žijící na hranicích Moskevské Rusi, Litvy, Polska a tatarských chanátů, v řídce osídlených oblastech, daleko od státních center, přibližně mezi Dněstrem a Volhou. Po rozpadu Zlaté hordy toto obyvatelstvo pravděpodobně vzájemně splývalo a mísilo se s mnoha kočovnými kmeny. Kozáci tak žili v malých samostatných komunitách, přičemž často utvářeli vlastní ozbrojené jednotky nezávislé na okolních zemích. Vojenství mělo pro ně velký význam, byli většinou ve stavu permanentní války s okolními kočovnými národy. Válečná kořist byla jedním z jejich hlavních zdrojů obživy. Při jejich výpravách na Krym a Kavkaz, do Turecka a Persie, podnikali riskantní výpravy nejen po souši, ale i po moři. Používali při tom pouze lehké lodě, často dokonce pouze čluny vydlabané z kmenů stromů. Svou kořist dávali do společného kotle a přenechávali na starost pokladníkovi. Až po skončení výpravy uspořádali radu ("duvan"), na níž se kořist ("jasir") rozdělila. Podíl závisel na zásluhách jednotlivce a jeho hodnosti, podíl po těch co zahynuli, dostali pozůstalí. Samostatný podíl dostávala pravoslavná církev, z ukořistěných děl se odlévaly zvony.  Kozácká samospráva a služba byly v úzké souvislosti s přerozdělováním půdy, která zajišťovala jejich obživu a byla tak základem jejich materiálních hodnot. Hlavním vlastníkem půdy byl stát, který jménem cara dával část půdy kozáckým vojskům, která si ji vykoupila vlastní krví. Část této půdy si kozácké vojsko nechávalo v záloze a zbytek přerozdělovalo jednotlivým stanicím. Ty znovu přerozdělovaly půdu mezi kozáky. Ti byli za doživotní užívání půdy a osvobození od placení daní povinni snášet vojenskou službu. Půdu udělovaly i kozácké šlechtě, v závislosti na jejich důstojnické hodnosti i dědičně. Tato půda se nesměla prodávat osobám nevojenského původu. V 19. století bylo zemědělství hlavním druhem hospodářství v kozáckých regionech, i když v různých oblastech existovaly určité odlišnosti – intenzivní rybolov v uralském, donském a ussurijském vojsku, myslivost v sibiřském, vinohradnictví a ovocnářství na Kavkaze a Donu. Byl to značný rozdíl a velký příklon k zemědělství oproti předchozím dobám, kdy v se donském vojsku na začátku 18. století podobná činnost mezi kozáky nemilosrdně trestala a upřednostňovalo se pastevectví a chov koní.

Hierarchie.

Tradičně jsou kozáci hierarchicky podřízeni atamanovi, nižší důstojníci jsou esaulové. Odznakem atamana je "bulava", zvláštní rituální žezlo nebo palcát. U ukrajinských kozáků byl místo označení ataman používán výraz "het'man" (vykládané různě, patrně ale od germánského "hauptman").

Rozdělení.

Rozdělení kozáckých vojsk (v závorce rok oficiálního založení):  Původní záporožské vojsko bylo po nezdařené vzpouře, vedené Jemeljanem Pugačovem v roce 1775, převedeno do nepravidelného jezdectva a později přesídleno na tureckou hranici, kde vytvořilo základ kubáňského vojska. Uralští a orenburští kozáci se rozhodující mírou podíleli na kolonizaci Sibiře, zejména pod vedením atamana Timofeje Jermaka.

Kozáci za první a druhé světové války.

Carská moc zpočátku využívala kozáků jako loajálního vojska při potlačování vzpour. Po vypuknutí říjnové revoluce se kozáci, jichž bylo dle odhadů ještě před první světovou válkou na 4, 5 miliónů, přidávali na obě strany konfliktu. Mnozí zkušení velitelé, jako Pjotr Nikolajevič Krasnov nebo Andrej Grigorijevič Škuro, se postavili na stranu bílých, drobní kozáci se naopak přidávali k Rudé armádě, mezi nimi i později známý Semjon Buďonnyj. Po vítězství komunistů v roce 1920 konečně přišla krutá rána v podobě „dekozakizace“ (rusky "razkazačivanie"). Komunistická vláda totiž tvrdila, že kozáci jsou nebezpečný teroristický živel a potenciální nepřítel jejich režimu. Kozácká samospráva byla zrušena a jejich oblasti byly rozděleny mezi jednotlivé svazové republiky. To bylo nejhorší pro kozáky na Tereku a Donu. Brzy na to se jich dotkla vlna združstevňování a mnozí z nich byli označeni jako kulaci a odesláni na nucené práce.  V roce 1936 byla zrealizována myšlenka zavést kozácké jednotky do Rudé armády. Kozáci v Rudé armádě byly jezdecké jednotky, které však jen velmi okrajově navazovaly na své předchůdce.  Během Velké vlastenecké války se Hitler snažil využít kozácké nespokojenosti s vládou bolševiků nejprve na Ukrajině. V roce 1942 se Němci dostali do kozáckých oblastí na jihu Ruska. Kozáci se znovu zachovali různě, mnozí se přidali k nacistům zejména na Donu, kde byly rány během združstevňování nejtvrdší. A Němci se zde pokusili si místní obyvatelstvo naklonit a vedli zde poměrně mírnou politiku. V oblasti Kubáně v roce 1942 Němci vytvořili jakýsi kozácký okres. Němcům se podařilo vytvořit během války dvě kozácké divize (1. a 2. Kossaken-Kavallerie-Division), které byly organizovány na Ukrajině a později se používaly v boji proti partyzánům v Jugoslávii, případně byly nasazeny i v Maďarsku. Těmto jednotkám, které převzaly organizační strukturu německého jezdectva, veleli němečtí důstojníci. Mnozí jiní jednotlivci se zúčastnili likvidace židovského obyvatelstva nebo bojů s partyzány v rámci německých Hilfswilliger. Část těchto jednotek vstoupila do ruské osvobozenecké armády generála Vlasova. Přesto mnoho kozáků raději bojovalo v partyzánských jednotkách proti Němcům.  Když počátkem roku 1943 začala z Kubáně a Donu německá vojska ustupovat, odešlo odtud s nimi spolu se svými rodinami několik desítek tisíc kozáků. Jejich počet v německé armádě nepřesáhl 20 tisíc. Po válce britská a americká armáda vrátila do SSSR 150 tisíc mužů, žen a dětí, kteří tvrdili, že jsou kozáci. Mnoho z nich nikdy nebylo občany SSSR (mnozí byli příslušníci různých asijských národů, např. Afghánci, které byly organizovány ve zvláštních oddílech), kde je považovali za zrádce a poslali je na nucené práce do gulagů. Návrat do jejich vlasti jim umožnili až po smrti Stalina. Represálií byly však postiženy v mnohem větší míře i jiné národy severního Kavkazu jako Karačevci, Balchaři, Ingušové a Čečenci.  Pravidelné kozácké jednotky Rudé armády se poprvé vyznamenaly v bitvě před Moskvou, kde operovaly v rámci sovětské 5. armády. Kozácká 20. jezdecká divize, později přejmenovaná na 2. gardový jezdecký sbor, kterému velel generálmajor L. M. Dovator, prorazila německou linii mezi Istrou, Kubinkou a Možajskem na styku německého VII. a XI. sboru a několik týdnů vedla těžké boje v německém týlu.  Jinde, kde se Němci chovali k obyvatelstvu krutě, však spontánně vznikaly kozácké partyzánské oddíly a kozácké obyvatelstvo se stavělo Němcům na odpor. Kozáci výrazně pomohli při obraně předpolí Kavkazu. V Rudé armádě od začátku války bojovalo 100 tisíc kozáků. Největší význam sehráli na sovětské straně kozáci z oblasti Tereku a Kubáně, když se podíleli na osvobozování Krasnodaru. Slavnostní přehlídky vítězství na Rudém náměstí 24. června 1945 se účastnil i čestný oddíl kubáňských kozáků.

Současnost.

Po válce byly kozácké jednotky spolu s jezdectvím ze Sovětské armády vyřazeny a kozáctvo jako ozbrojená složka prakticky zaniklo. Nezanikly však kulturní tradice kozáckého lidu. Během perestrojky v druhé polovině 80. let se poměry v SSSR uvolnily, což dovolilo znovu vzniknout základům kozácké organizace, podobně jako byla známa z minulosti před Občanskou válkou. 28. až 30. června 1990 byla na sjezdu kozáků v Moskvě vytvořena rada atamanů a zvolen první nový všesovětský ataman Alexandr Martynov. Zanedlouho na to začaly v bývalých kozáckých oblastech vznikat organizace, které sdružují kozácké komunity. V současnosti se taková samospráva rozvíjí ve všech oblastech, kde žijí kozáci. Na jihu Ruska kozáci fungují jako polovojenská organizace, která hlídkuje v ruských oblastech. Momentálně se v ruské Dumě projednává zákon o kozácké státní službě.  Někteří donští kozáci, kteří žijí na obou stranách rusko-ukrajinské hranice a založili první stálá osídlení v Donbasu v 16. století na území tzv. Divokých polí, se v roce 2014 po vypuknutí války na východní Ukrajině přidali na stranu proruských separatistů. Donští a kubáňští kozáci se také zúčastnili válek v Podněstří a Abcházii.

Jako kozáci se nazývaly svazy svobodných obyvatel jihoruských stepí a východní Ukrajiny, zemědělců a válečníků, kteří mluvili různými východoslovanskými dialekty. Existovala řada regionálních kozáckých svazů či vojsk, z nichž nejvýznamnější byli záporožští, donští, kubáňští a těrečtí kozáci. Vůdce kozáckého svazu se nazývá ataman.

Cosaque en ("казак") - pluriel : "kazaki" ("казаки"), en ("козак") - pluriel : "kozaky" ("козаки"), en - pluriel : "Kozacy", est le nom donné à un groupe de populations en majorité slaves d’Europe orientale adjacente au Caucase et à l’Asie et autrefois à l'Empire ottoman.