Pojmenování a symboly.

Gondor v překladu znamenající „Kamenná země“ byl znám rovněž jako Jižní říše Númenorejců ve vyhnanství či jako Jižní království.  Symbolem gondorského království byl stříbrný kvetoucí strom na černém pozadí pod sedmi stříbrnými pěticípými hvězdami. Na královském znaku pak nad stromem a hvězdami vyčnívala stříbrná, vojenská přilba s perlovými křídly mořského ptáka, zdobená sedmi démanty a drahokamem vsazeným na její vrcholek. Ta znázorňovala Isildurovu válečnou přilbici. Bílý strom ve znaku upomínal na Bílý strom Gondoru, který vzešel ze semenáčku númenorského Nimlothu. Tento strom byl zasazen v Minas Ithil, po jejím dobytí pak v Minas Anor. Sedm stříbrných hvězd symbolizovalo sedm Vidoucích kamenů – palantírů, které Dúnadani zachránili z potápějícího se Númenoru.  Po vymření králů se symbolem vládnoucích správců stala bílá neoznačená zástava. Správci nesedávali na královském trůně, neužívali žezlo ani královskou korunu. Znakem jejich úřadu byla pouze bílá hůlka.

Dějiny.

Založení Gondoru a válka Posledního spojenectví.

Elendil a jeho synové, kteří se se svým lidem stihli na svých lodích zachránit ze zkázy Númenoru, se plavili na východ. Jejich lodě byly prudkým větrem rozehnány a rozděleny na dvě části. Elendil přistál na severu a založil v Eriadoru Severní království Arnor. Jeho synové Anárion a Isildur byli bouří zaneseni jižněji. Své Jižní království Gondor založili v zálivu Belfalas, při ústí Anduiny. Vládli společně z Osgiliathu, který ležel na Anduině v polovině cesty mezi Minas Anor ("Věž vycházejícího slunce"), kde sídlil Anárion a Minas Ithil ("Věž zapadajícího měsíce"), kde se usadil Isildur. Podmanili si rozsáhlá území na jih, sever a západ od centra říše, avšak věděli, že jim hrozí nebezpečí z blízkého Mordoru. Opevnili proto hranice svého království. Na západě vybudovali pevnost Aglarond, později známou jako Helmův žleb či nedobytnou věž Orthank, kam umístili jeden z Vidoucích kamenů palantírů. Palantíry byly umístěny i v Minas Ithil, Minas Arnor a v Osgiliathu, kde byl uložen hlavní z nich.  Na konci druhého věku se Sauron skutečně vrátil do Mordoru a rozpoutal válku proti nově založenému Gondoru. Síly Temného pána brzy dobyly Minas Ithil a nepřítel spálil zdejší Bílý strom. Isildur i s rodinou uprchl za otcem do Arnoru, zatímco Anárion bránil s gondorskou armádou hlavní město. Velekrál Dúnadanů Elendil s pánem Noldor Gil-galadem poté vytvořili Poslední spojenectví elfů a lidí. Sbírání armády trvalo několik let, až roku 3434 vytáhli elfové a lidé společně do boje. K této alianci se připojili i trpaslíci z Durinova lidu a Lesní elfové z Temného hvozdu vedení svým pánem Oropherem.  Spojenci porazili Sauronova vojska před branami Mordoru v bitvě na Dagorladu. Poté oblehli jeho pevnost Barad-dûr. Obléhání trvalo sedm let a padli při něm Anárion a v přímém souboji se Sauronem nakonec i oba velekrálové Elendil i Gil-galad. Elendilovu synovi Isildurovi se však podařilo useknout Temnému pánovi prst i s Vládnoucím prstenem, čímž byl Sauron na čas poražen.  Isildur se po porážce Saurona stal Velekrálem lidí a rozhodl se, že bude Dúnadanům vládnout z Arnoru. Správu Jižního království předal svému synovci, Anárionovu synovi, Meneldilovi a ve druhém roce třetího věku vyrazil s malou družinou podél Anduiny na sever. Isildur však byl nedaleko Kosatcových polích přepaden přesilou skřetů, kteří krále na útěku usmrtili. Při pokusu o útěk vyklouznul Isildurovi z ruky prsten, který se na téměř 2 000 let ztratil v bahně řeky Anduiny. Po králově smrti vládla v Arnoru linie Isildurova nejmladšího syna Valandila a v Gondoru linie Anárionova syna Meneldila.

Vláda králů.

Prvních téměř pět set let prosperovalo Jižní království pod vládou Anárionových dědiců v míru. V roce 490 za vlády sedmého krále Ostohera však zemi z východu poprvé napadli nájezdníci, Gondorskými označovaní jako Východňané. Ty porazil až Ostoherův vnuk Turambar, který posunul východní hranici království k jezeru Rhûn.  Dvanáctý král Tarannon Falastur začal za své vlády budovat velkou gondorskou flotilu, s jejíž pomocí jeho následovníci obsadili celé pobřeží kolem Belfalaské zátoky a za vlády Eärnila I. se Gondorským dokonce podařilo dobýt Umbar ovládaný Černými Númenorejci. Vrcholu moci dosáhl Gondor za vlády Hyarmendacila I. v 11. a 12. století. Jeho království na severu hraničilo s okrajem Temného hvozdu, na západě tvořila hranici řeka Gwathló, na východě sahala říše až k jezeru Rhûn a na jihu ovládal Gondor území po řeku Harnen a dál po pobřeží až k Umbaru.  Za vlády Hyarmendacilových méně schopných následovníků obnovili Východňané své útoky. Říše odolala, avšak králové se museli stále citelněji potýkat s úbytkem obyvatel númenorské krve. Do svých řad přijímali Seveřany, kteří se s Gondorskými brzy začali mísit. Fatální rozkol v Jižním království v roce 1432, kdy zemřel král Valacar. Matkou jeho syna a právoplatného nástupce Eldacara byla Seveřanka Vidumavi. To proti mladému králi popudilo jižní provincie, které v čele s Eldacarovým vlastníkem Castamirem povstali. Gondor postihla krutá občanská válka při níž se Castamir podpořený loďstvem na deset let zmocnil trůnu v Osgiliathu. Eldacar uzurpátora za pomoci Seveřanů porazil v bitvě na brodech řeky Erui, kde Castamir padnul. Jeho synové však v čele gondorské flotily odpluli do Umbaru, kde založili ohnisko odporu proti gondorským králům. Umbarští vzbouřenci promíšení s domorodým obyvatelstvem a zbytky Černým Númenorejců byli známí jako Umbarští korzáři.  Po několika ničivých vpádech Umbarských, postihla Gondor v roce 1636 ještě těžší rána, když z východu zasáhla království morová nákaza. Při epidemii, které podlehlo mnoho obyvatel, zemřel i král Telemnar se svými dětmi. Na trůn nastoupil jeho synovec Tarondor, který přenesl sídlo z vylidněného a rozpadajícího se Osgiliathu do Minas Anor. Občanskou válkou a morem oslabený Gondor čelil třetí z pohrom za vlády králů Narmacila II., Calimehtara a Ondohera. Tehdy do země ve dvou vlnách vtrhly zástupy východních kmenů, v Gondoru známých jako Vozatajové. Na svých válečných vozech tito nájezdníci prorazili gondorskou obranu a dík podpoře Sauronových sluhů z Chandu a Haradu téměř dobyli Jižní království. S vypětím všech sil odrazili Dúnadani tyto nájezdníky až za vlády schopného krále Eärnila II.. V polovině jeho vlády se však v opuštěném a nebráněném Mordoru znovu shromáždili prstenové přízraky. V roce 2000 napadli nazgûlové Minas Ithil. Po dvou letech obléhání pevnost padla a Sauronovi sluhové ji přetvořili na své hrozné sídlo, načež Gondorští věž přejmenovali na Minas Morgul. Minas Anor – hlavní město říše – byla od těchto dob známa jako Minas Tirith čili "Strážní věž".  Po Eärnilově smrti nastoupil na trůn jeho syn Eärnur. Stal se posledním gondorským panovníkem v Anárionově linii. V roce 2050 se totiž nechal nerozvážně vyprovokovat Pánem nazgûlů k souboji, byl zajat a pravděpodobně umučen v Minas Morgul. Po jeho smrti se nenašel žádný příbuzný s oprávněným nárokem na trůn a tak se vlády ujal králův správce Mardil, jež založil linii vládnoucích správců vládnoucí Gondoru po dalších tisíc let.

Úpadek za vládnoucích správců.

Správci, kteří byli z počátku vždy volení z Mardilových potomků, se od vlády správce Pelendura stali dědičnými gondorskými vládci. Korunovační formule o tom, že správce pouze spravují království do návratu králů se brzy změnila v pouhá ceremoniální slova, neboť správci disponovali celou královskou mocí a jejich úřad byl dědičný.  Gondor se za vlády prvních správců zpočátku těšil ostražitému míru, kdy Sauronův duch ani prstenové přízraky jeho hranice neohrožovali. To se změnilo za panování Denethora I. ve druhé polovině 25. století, kdy nové plemeno skurutů napadlo Osgiliath, jenž byl definitivně zničen a opuštěn. Hranice se gondorskému vojsku podařilo udržet na řece Anduině.  Za panování správce Ciriona však noví nájezdníci z východu, Balchotové, překonali Anduinu v oblasti Nehlubin a smetli gondorské obránce v Calenardhonu. Dobyvatele se podařilo porazit jen díky včasnému a nečekanému příjezdu Eorla Mladého a jeho jezdců ze severu. Vděčný Cirion daroval Seveřanům celou opuštěnou zemi Calenardhon, kde si Seveřani založili své království, v Gondoru známé jako Rohan. Eorl složil Cirionovi přísahu, v níž sebe i své potomky zavázal k přátelství vůči Jižnímu království a slíbil, že Rohanští vždy Gondoru na zavolání pomohou.  Za vlády devatenáctého správce Berena napadly Gondor tři obrovské flotily umbarských korzárů, podpořené skřety a zlými lidmi. Tuto invazi téměř nezvládli Rohirové, kteří byli na Dlouhou zimu zatlačeni do Helmova žlebu. Vláda posledních správců Belecthora II., Túrina II. a Turgona byla charakteristická znovupovstáním Saurona. Tehdy uschnul Bílý strom v Minas Tirith, skřeti zpustošili Ithilien a vzplála Hora osudu.

Válka o Prsten a návrat krále.

Sauron, který obnovil svou sílu, se v roce 2951 otevřeně prohlásil Pánem, obsadil Mordor a začal válku s Gondorským královstvím. Kvůli moci palantírů byli správce Denethor II. i hlava Bílé rady čaroděj Saruman zkaženi myslí Temného pána. Saruman ovládající Železný pas zcela přešel na Sauronovu stranu a jeho služebníci zaútočili na Rohan. Správce Denethor zkoumáním palantíru ztratil veškerou naději a propadl šílenství. Jeho starší syn Boromir odjel hledat radu do Roklinky, kde byl na Elrondově radě zvolen jedním ze Společenstva prstenu. Mladší Denethorův syn Faramir mezitím bránil v čele vojska Anduinu a Osgiliath před náporem nepřátel. Boromir však při cestě na jih v souboji se skřety u Rauroských vodopádů padl. Gondorské vojsko v Osgiliathu bylo vzápětí smeteno a Minas Tirith, do které stihnul dorazit čaroděj Gandalf, byla obležena Sauronovým vojskem. Tehdy spáchal šílený správce Denethor sebevraždu a jen díky čarodějově zásahu byl z jeho rukou zachráněn zraněný Faramir. Na Pelennorských polích před Minas Tirith tehdy došlo k největší bitvě třetího věku. Téměř dobyté město zachránil až příjezd rohanských jezdců krále Théodena a vůdce hraničářů Aragorn, který na ukořistěných umbarských lodích doplul po Anduině s posilami z jižních gondorských lén.  Vítězní kapitáni se po bitvě rozhodli v čele zbývajících mužů vytáhnout proti nepříteli a doufat, že tímto krokem odlákají pozornost od hobitů Froda Pytlíka a Sama Křepelky, kteří se pokusili pronést Sauronův prsten k Hoře osudu, kde jedině mohl být zničen. Gondorské a rohanské vojsko bylo nesmírnou přesilou Sauronových sluhů obklíčeno před Morannonem. V bitvě by jistě bylo zničeno, avšak tehdy se hobitům podařilo zničit Vládnoucí prsten. Sauron byl definitivně zničen a jeho vůle přestala existovat. Spojenci obrátili zmatená vojska Temného pána na ústup a slavili vítězství.  Po boji se vojska vítězů vrátila do Minas Tirith a Aragorn, dědic Isildurův, byl dle práva přijat za krále, korunován a za ženu si vzal Elrondovu dceru Arwen. Hlavní město i celá země byly dík pomoci elfů a trpaslíků opraveny a zkrášleny a znovu se zazelenal Bílý strom. Autoritu krále Elessara uznaly národy Haradu i Rhûnu a panovník daroval zemi Mordor osvobozeným Sauronovým sluhům. Tak skončil třetí a začal čtvrtý věk.

Geografie.

Jádro přímořského království Gondor se rozkládalo na severním okraji Belfalaské zátoky, při ústí řeky Anduiny a okolo pohoří Ered Nimrais. V dobách největší slávy, v polovině 11. století třetího věku, za vlády krále Hyarmendacila I., tvořily severní hranice gondorské říše řeky Gwathló, Glanduina a Lipava a jižní cípy Fangornu a Temného hvozdu. Na severovýchodě drželi králové ve své moci zemi Dorwinion u jezera Rhûn. Gondorští opevnili před návratem zla zemi Mordor a na jihu dobyli nepřátelský Umbar a porazili Haradské.  S tenčící se mocí králů se zmenšoval i rozsah gondorské moci. Za panování posledních správců na konci třetího věku se již hranice království posunuly na řeky Lefnui na západě a Anduinu na východě. Na západ za Anduinou si Gondor nárokoval ještě území Jižního Ithilienu. Za Bílými horami zůstala v držení správců již pouze oblast Anórienu, kde hranici se severněji položeným královstvím Rohan tvořil Hraniční potok.  Tepnu království představovala od jeho založení Velká řeka Anduina, s jejíž pomocí se Gondorští v pozdějších dobách bránili před Sauronovým náporem z východu. Většina významnějších gondorských řek pramenila v Bílých horách, odkud tekla jihozápadním směrem a vlévala se do Belfalaské zátoky.

Regiony.

Anfalas  Anórien  Belfalas  Calenardhon  Dor-en-Ernil  Harandor Ithilien Lamedon  Lebennin  Lossarnach  Morthond  Pinnath Gelin  Umbar

Přírodní objekty.

Andrast  Cair Andros  Cormallenské pole  Drúadanský les  Emyn Arnen  Erech  Pelennorská pole  Tolfalas

Sídla.

Aglarond  Angrenost  Calembel  Dol Amroth  Ethir  Harlond  Linhir  Minas Ithil  Minas Anor  Osgiliath  Pelargir  Umbar

Obyvatelstvo a společnost.

Jako první osídlili oblast pozdějšího Gondoru elfové známí jako Nandor, kteří při Velkém pochodu elfů na západ opustili před Mlžnými horami zástup Teleri a vedení Lenwëm se vydali podél Anduiny na jih. Prvními lidmi, kteří tuto oblast osídlili byli pravděpodobně Drúadané, kteří přišli do oblasti Bílých hor prchajíc před zlými lidmi z východu. Ti, ač byli později vytlačeni dalšími příchozími lidmi, přežili až do konce třetího věku na mysu Andrast a v Drúadanském lese. Mořeplavci z ostrova Númenor pobřeží Belfalaské zátoky dosáhli za panování svého krále Tar-Elendila. Při ústí Anduiny zbudovali přístav Pelargir a vybudovali pevnosti Aglarond či Angrenost. Po pádu Númenoru zde Elendilovi synové založili Jižní království Gondor.  Dúnadani obývající Gondor pocházeli z Númenoru a byli tak podobně jako svý předci obdařeni mnohem delším životem než ostatní lidé. Také však byli smrtelní a jejich život se postupně zkracoval. Někteří to pokládali za důsledek jejich mísení s přednúmenorejskými obyvateli pobřežních oblastí a Seveřany z Rhovanionu, avšak patrně to byl důsledek pozbytí darů potopeného ostrova Númenor. Dúnadani jsou popisováni jako vysocí, urostlí a krásou nejvíce podobní elfům. Obyvatelé jižních gondorských lén byli v porovnání s Dúnadany nižšího vzrůstu a snědší. Seveřané, kteří se s gondorskými Dúnadany značně smísili za vlády Narmacila I., měli zlaté vlasy a nordické rysy. Specifickým obyvatelstvem Gondoru na konci třetího věku byli urostlí a šedoocí lidé z Dol Amrothu, jejichž předci se patrně zkřížili s místními Nandor.  Příměstí Minas Tirith Pelennorská pole, které bylo ohrazeno zdí Rammas Echor, tvořilo hospodářskou základnu a zásobárnu města. Stálo tu mnoho sýpek, stodol, ovčinců a stájí, avšak nežilo tu mnoho obyvatel. Na konci třetího věku byly regiony s největší koncentrací gondorského obyvatelstva kraje Lebennin a Lossarnach. Gondorští žijící při Ered Nimrais se nejčastěji živili jako pastevci, obyvatelé pobřežních oblastí pak jako rybáři.  Za vlády králů byla nejmocnější gondorskou zbraní válečná flotila budovaná řadou tzv. Lodních králů. Po Castamirově vzpouře se však gondorského loďstva zmocnili umbarští korzáři. V gondorské armádě za války o Prsten tak hlavní složku vojsk tvořila pěchota. Koní ani jízdy Jízdy nemělo Jižní království mnoho. Vynikali tak jízdní rytíři z Dol Amrothu.

Politika.

Spojenectví se Seveřany.

Severské národy příbuzné s Edain, které žili v Rhovanionu, byli odjakživa přátelsky naklonění Jižnímu království. Přátelské styky se Seveřany velmi zesílili za krále Valacara, který dokonce pojal za manželku dceru seveřanského krále Vidugavii. To však vyvolalo odpor v jižních provinciích a rozpoutalo krvavou občanskou válku. Valacarův syn Eldacar i s pomocí Seveřanů nakonec zvítězil a mnoho z nich poté přijal do své říše. Za časů správce Ciriona, pak severský kmen Éothéod vedený Eorlem Mladým zachránil před invazí Východňanů gondorskou provincii Calenardhon. Eorl tuto zemi obdržel od Ciriona jako dar a ustanovil zde království Rohan. Přátelství obou zemí vydrželo po celý věk a Rohanští jezdci několikrát zachránili Jižní království před zkázou. Pro komunikaci mezi rohanskými krály a správci bylo užíváno tzv. Velké západní cesty, která procházela Anórienem. Pro rychlé zprávy o nepřátelském útoku sloužilo sedm gondorských majáků vystavěných na štítech Ered Nimrais.

Adaptace.

Designéři Alan Lee a John Howe spolupracující s režisérem Peterem Jacksonem na tvorbě jeho filmové trilogie "Pán prstenů", se gondorské hlavní město Minas Tirith v němž se odehrává značná část snažili připodobnit starověkým a středověkým městům při Středozemním moři s byzantským vlivem. Zbroji gondorských vojáků, lehce zdobené motivy mořských ptáků, posloužili jako vzor brnění italských a německých vojáků z 16. století. Podobně jako většina Jacskonovi trilogie se i mnohá gondorská místa natáčela na Novém Zélandu. Jako příklad lze uvést břeh jezera Wakatipu použitý jako krajina Ithilienu nebo Ledovec Františka Josefa na Západním pobřeží Jižního ostrova. zpodobňující štíty Ered Nimrais.

Gondor je království Dúnadanů ve fiktivním světě J. R. R. Tolkiena. Tato říše nazývaná též Jižní království (anglicky "South-kingdom") nebo Jižní království Númenorejců ve vyhnanství (anglicky "Southern Númenórean Realm in Exile") se nachází v jižní části severozápadního cípu Středozemě v Belfalaské zátoce při ústí řeky Anduiny. Gondor založili bratři Isildur a Anárion, synové Elendila Vysokého, po Pádu Númenoru na konci druhého věku. Gondor je sesterským královstvím Arnoru – "Severního království", které založil Elendil sám. V sindarštině jméno "Gondor" znamená "Kamenná země", odvozeno ze sindarského "gond (kámen)" a "(n)dor (země)". Hypotetický quenijský název je "Ondonórë". Gondor spolu s Arnorem bývají nazývány „Královstvími Númenorejců ve vyhnanství“. Gondorští králové a správci po celý třetí věk bojovali se služebníky Temného pána Saurona.

Le Gondor est un royaume fictif du légendaire de l'écrivain britannique. Il est décrit comme le plus grand royaume des Hommes à l'ouest de la Terre du Milieu à la fin du Troisième Âge. Le troisième volume du roman "Le Seigneur des anneaux", "Le Retour du roi", raconte les événements survenus en Gondor pendant la guerre de l'Anneau, suivis par la restauration du royaume. Les appendices du roman éclairent l'histoire antérieure et postérieure du royaume.


Život.

V roce 1940 vstoupil jako nezaměstnaný (podle norimberských zákonů byl označen za žida) do ilegální KSČ. O rok později až do konce války byl vězněn v koncentračním táboře Mauthausen, v 50. letech propagoval totalitní direktivní plánování podle vzoru Sovětského svazu. Od roku 1961 působil jako ředitel Ekonomického ústavu ČSAV. Roku 1962 byl zvolen do ústředního výboru KSČ, od roku 1964 řídil státní a stranickou komisi pro hospodářské reformy. V dubnu 1968 byl na základě návrhu Alexandra Dubčeka jmenován zástupcem ministerského předsedy a koordinátorem hospodářských reforem (což v Moskvě vyvolalo silné reakce a vyjádření o restauraci kapitalismu v Československu). Po ztroskotání pražského jara emigroval do Švýcarska. Od roku 1970 pracoval jako pedagog v Basileji a Manchesteru a později jako profesor ekonomie na Vysoké škole hospodářských a sociálních věd v Sankt Gallenu ve Švýcarsku.  Po listopadu 1989 jej přizval tehdejší místopředseda federální vlády Valtr Komárek k diskusím o ekonomických reformách. Šik byl zastáncem tzv. třetí cesty, která byla pro okamžitou liberalizaci cen, ale zároveň pro pomalejší liberalizaci zahraničního obchodu.  K jeho zálibám patřilo malování obrazů. V r. 1933 začal v Praze studovat malířství, školu však již v následujícím roce opustil a dále se vzdělával ve večerních kurzech. V důchodu po r. 1992 se pak už věnoval pouze malování, zejména krajinomalbě a ateliérové figurativní malbě. Převážnou část své tvorby se věnoval olejovým technikám, jimiž ztvárňoval romantická přírodní zákoutí a výhledy. V devadesátých letech se v Praze uskutečnily jeho dvě retrospektivní výstavy. Vystavoval i ve Švýcarsku, mj. v Curychu.  Mezi jeho syny je divadelník, filmař a výtvarník Jiří Polák, od vyhoštění v roce 1980 žijící v Berlíně, dále švýcarský architekt Miroslav Šik, profesor na ETH v Curychu.

Pražské jaro.

Patřil k nejexponovanějším protagonistům reforem pražského jara. V rámci svých funkcí se zabýval přípravou zejména hospodářských reforem. Některé zásadní výroky, zveřejněné v Akčním programu strany pocházejí od něj. V široké veřejnosti se stal velmi známý a populární během jara 1968, kdy byl mj. místopředsedou vlády a v československé televizi měl vlastní pořad, ve kterém srozumitelně a populárně vysvětloval zásady hospodářských reforem (a v důsledku toho i mnoho aspektů politických změn); pojmy jako „třetí cesta“ a model humánní „hospodářské demokracie“ vešly v širokou známost.  I v důsledku jeho dalších publikací, zveřejněných v emigraci, byl Šik a jeho model hospodářských reforem často kritizován z mnoha stran jako neuskutečnitelný, iluzionistický nebo jako silně prokapitalistický. Poměrně dobrá hospodářská prosperita v období normalizace byla přisuzována mj. tomu, že aniž by to komunistický normalizační režim v Československu otevřeně přiznal, byly přesto některé Šikovy reformní myšlenky realizovány.

Ota Šik (11. září 1919 Plzeň – 22. srpna 2004 Sankt Gallen, Švýcarsko) byl český ekonom a politik pražského jara, člen ÚV KSČ. Ve známost vešel jako tvůrce hospodářských reforem, později často označovaných jako třetí cesta.

Ota Šik ( - ), né à Plzeň en Bohême, a étudié à l'Académie des Beaux-Arts de Prague, puis devint membre du Parti communiste tchécoslovaque clandestin en 1940, ce qui lui valut d'être arrêté par la Gestapo et déporté au camp de concentration de Mauhtausen. Il étudia l'économie après 1945 à l'Université Charles de Prague. En 1961, Ota Šik a pris la direction de l'institut économique influent de l'Académie des sciences et fut considéré comme un expert. En 1967, il intervint auprès d'Antonin Novotny, Secrétaire Général du PC Tchécoslovaque pour entreprendre des réformes de structure importantes afin de redonner de l'efficacité à l'économie du pays. Son projet reprenait l'essentiel de la réforme proposée par l'économiste soviétique Evseï Liberman : autonomie de gestion des entreprises, liberté des prix, etc. Un début timide fut engagé par l'apparition de taxis privés dans Prague, ce qui suscita un grand intérêt dans l'opinion.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1260.  V historii byl Horní Bezděkov uváděn jako Bezděkov u Unhoště. Ve 13. stol. patřil k biskupskému majetku. V roce 1268 daroval král Přemysl Otakar II. obec městu Berounu, později král Jan Lucemburský svému komorníku Elbingovi a po jeho smrti roku 1331 jej získal Petr z Rosenberka. Následně byla obec připojena ke hradu Křivoklátu, roku 1685 přešla do majetku hraběte z Valdštejna a roku 1731 rodu Fürstenberků a v tomto panství zůstala obec až do zrušení poddanství.  V obci je kaplička se zvoničkou a památník padlým.  Sídlí zde Letohrádek Vendula s řemeslnou manufakturou pro lidi se zvláštními potřebami.  V údolí potoka Žlábek je poutní kaplička se studánkou.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Horní Bezděkov "(305 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: drustvo pro rozvod elektrické energie v Horním Bezděkově, 3 hostince, obuvník, 2 obchody se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek pro Horní Bezděkov, trafika.

Hospodářství.

V oblasti zemědělství pracují čtyři soukromí zemědělci. Obyvatelé obce převážně dojíždějí za prací do Prahy, Kladna i Unhoště.

Občanská vybavenost.

Děti dojíždějí do školy do Unhoště, kde je také lékař, lékárna, pošta, obchodní dům, obchody, podnikatelské firmy a velkosklady. Unhošť je vzdálená 4 km. Obcí jezdí autobus ČSAD, který děti i dospělé několikrát denně dopravuje k určeným místům.  V obci lze nakoupit v jednom obchodě se smíšeným zbožím a v květinářství, posedět u tenisového kurtu s hospodou. V budově obecního úřadu je společenská místnost, která slouží k různým oslavám a společenským událostem. Zároveň je zapůjčována k soukromým oslavám. V obci jsou švadleny, zahradníci, kovovýroba, kovář, truhlář, pokrývač, tesař.  V obci je místní hřbitov s kaplí.

Investiční výstavba.

V obci je plynofikace, obec zrealizovala a zintenzifikovala čistírnu odpadních vod za přispění Krajského úřadu Středočeského kraje, telefony, veřejné osvětlení a místní rozhlas.  Byl realizován odvod balastních (drenážních) vod z nové výstavby rodinných domů a vzhledem k velkému počtu nových zájemců o bydlení v obci je nutná intenzifikace (rozšíření) čistírny odpadních vod. V plánu obce je výstavba vodovodu, stažení veškerých drátů do země, obnova zeleně, vybudování cyklotrasy, oprava fasády na kapličce a hřbitovní kapli, úprava historické úvozové cesty, opravy a vybudování chodníků a komunikací a další aktivity nutné k tomu, aby se lidem v obci líbilo.

Obec Horní Bezděkov se nachází 8 km jihozápadně od Kladna, v okrese Kladno, kraj Středočeský. Rozkládá se asi osm kilometrů jižně od Kladna. Žije zde obyvatel.

Horní Bezděkov est une commune du district de Kladno, dans la région de Bohême-Centrale, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Části obce.

Všechny části obce na sebe souvisle navazují a vytvářejí tak podél toku Lodrantky jeden sídelní útvar o délce téměř 8 km.

Historie.

Obec vznikla pravděpodobně v polovině 13. století (první písemná zmínka se datuje k roku 1336), kdy byli pozváni do Čech němečtí kolonizátoři, aby zakládali osady. Osada byla původně zbožím královským. Ve druhé polovině 14. století stala vlastnictvím Šternberků. Další významní majitelé byli Slavníkovci a hlavně Pernštejnové, za jejichž panování obec rozkvetla a nabyla na významu.  Původním centrem byla nynější část Horní Roveň, kde bývala rychta s "vejsadní krčmou". Se stavbou osady byl postaven i dřevěný kostelík, na jehož místě byl roku 1699 postaven barokní kostel svaté Kateřiny. V 16. století byla naproti kostelu postavena škola.  Kostel sv. Petra a Pavla v Komárově dostal dnešní podobu v roce 1877. Škola byla v Komárově postavena roku 1845.  V roce 1866 se v obci Dolní Roveň narodil František Udržal, budoucí předseda vlády a ministr národní obrany, jehož zásluhou byla v obci postavena budova základní školy, hospodářské školy, sokolovny a obecního úřadu.  Mezi nejvýznamnější rodáky patří pan Josef Shejbal, Rudolf Beránek a František Kovaříček.

Přírodní podmínky.

Území zastavěné části obce Dolní Roveň se nachází v nadmořské výšce 228 - 242 m, což při délce obce cca 8 km znamená téměř rovinné území.

Klimatologie.

Klimaticky leží oblast Dolní Roveň na rozhraní teplé a mírně teplé oblasti. Průměrná denní teplota za rok je 8,2 °C. Počet ledových dní v roce je 32,4. Počet mrazových dní 99,9. Průměrný počet dní se silným větrem a vichřicí je 30/rok. Promrzání půd v normálních zimách je 30 cm, v tuhých zimách 80cm., průměrné roční srážky 600 mm/rok.

Geologie.

Dolní Roveň patří k území české křídové oblasti. Křídové sedimenty jsou reprezentovány svrchnoturonskými - coniackými slínovci, které jsou zakryty kvarterními sedimenty. Povrch slínovců lze očekávat v hloubce kolem 2 metrů. Podzemní voda vytváří souvislou hladinu nad nepropustným křídovým podložím - lze ji tedy očekávat v hloubce 1 - 2 m pod povrchem terénu.

Geomorfologie.

Povodí Lodrantky měří k ústí 45,78 ha, 355 denní voda zde je 0,06 m3/s, stoletá voda 26 m3/s. Povodí Zadní Lodrantky měří 31,49 km2 - 355 denní voda je 0,04 m3/s a stoletá voda 18 m3/s.

Školství.

V Dolní Rovni se momentálně nachází malý a velký stupeň základní školy a jedna mateřská škola. Malý stupeň základní školy od 1. do 4. třídy (č.p. 76) se nachází v Horní Rovni, naproti kostela sv. Kateřiny. K využití je zde 6 učeben s družinou, tělocvičnou a zahrádkou s dětským hřištěm. Velký stupeň školy od 5. do 9. třídy (č.p. 201) se nachází v Dolní Rovni u hlavní silnice při cestě na fotbalové hřiště. Zde je k dispozici 8 učeben, 2 odborné - kreslírna a fyzikální učebna, dílna a fit centrum. Mateřská škola se nachází vedle velkého stupně základní školy a obsahuje 3 základní oddělení s kapacitou cca 70 dětí, s možností využití hřiště a školní zahrady.

Kultura a sport.

V Dolní Rovni jsou momentálně 2 kulturní domy, jeden se nachází na Horní Rovni (č.p.78) nedaleko kostela sv. Kateřiny, druhý se nachází v Komárově (č.p.53). Dále se zde nachází sokolovna tělovýchovné jednoty Sokol Roveň, osahující tělocvičnu a kinosál z roku 1932 využívaný i pro taneční zábavy, kulturní programy s kapacitou cca 200 míst.  V Dolní Rovni se pro příznivce sportu nachází 2 fotbalová hřiště - jedno v Dolní Rovni u školy a jedno v Litětinách. Oba týmy, jak TJ Sokol Roveň, tak FC Litětiny hrají III. třídu Pardubického okresu, na Horní Rovni a v Komárově se nachází tenisové kurty a na Horní Rovni vedle tenisového kurtu se nachází i travnaté hřiště, které přes léto slouží k miifotbalu a v zimě slouží jako kluziště.

Obec Dolní Roveň se nachází v okrese Pardubice, kraj Pardubický, zhruba 4,5 km jjz. od Holic. Je rozložena podél potoka Lodrantky v rovinaté krajině Východolabské tabule. Žije zde obyvatel. Nynější obec se skládá ze čtyř sloučených obcí, a sice Dolní Rovně, Horní Rovně, Komárova a Litětin. Původní název obce Waltersdorf se odvozuje pravděpodobně od německého kolonizátora, asi z první poloviny 13. století.

Dolní Roveň est une commune du district et de la région de Pardubice, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1352, kdy zde hospodařil rod Blektů z Útěchovic se svolením a pod dozorem vrchnosti, pánů z Vartenberka. Od 17. století se začali majitelé panství střídat.

Symboly města.

V roce 1998 schválilo obecní zastupitelstvo návrhy znaku a vlajky města. Autorem návrhů byl heraldik Stanislav Kasík, zohledňoval vsi tvořící dnešní obec, místní přírodu i podobu rodových barev Blektů z Útěchovic, kteří kdysi vlastnili zdejší panství. Návrh projednal Podvýbor pro heraldiku a vexilologii PSP ČR a dne 14. prosince 1998 jej obci udělil předseda Poslanecké sněmovny.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání lidu v roce 2001 mělo Brniště 1 342 obyvatel.

Církve.

V roce 2001 uvedlo 78% obyvatel (1 046), že jsou bez vyznání. Přesto zde aktivně působí dvě církve:  Po roce 1945 se do obce přistěhovala větší skupina baptistů. V roce 2007 si dostavěli novou modlitebnu v Brništi čp. 13 pod názvem "Sborový dům Oáza".  Jak kostel, tak modlitebna se 24. května 2013 zúčastnila akce Noc kostelů.O rok později se v Oáze akci podařilo zopakovat.

Důležité objekty.

Ve středu obce u obecního úřadu je areál barokního kostela svatého Mikuláše z roku 1700, postavený na místě gotického z 14. století Správu kostela zajišťuje, setjně jako pravidelné nedělní mše, Římskokatolický farní úřad v Mimoni. U kostela zčásti skrytého v okolních stromech je zdí rozdělený hřbitov s márnicí.  V sousedství kostela křižovatka silnic, budova obecního úřadu, základní škola i hlavní autobusová zastávka v obci.

Doprava.

Poblíž obce prochází železniční trať z Liberce do České Lípy a stranou obytných budov, na katastru místní části Hlemýždí je velká zastávka označená Brniště, od obce vzdálená asi 2 km. Denně v ní zastavuje 10 párů osobních vlaků, rychlíky zastávku projíždějí.  Přímo obcí a jejími částmi napříč projíždí několik autobusových linek, vedou zde silnice III. třídy a cyklotrasy 3045 a 3007.

Ostatní zajímavosti.

Obec je pořadatelem každoročního (v roce 2009 se konal 12. ročník) festivalu pod názvem "Brnišťský rozcestník", pořádaného v areálu Lesního zátiší. Vystupují zde různé skupiny, zpěváci a zpěvačky pop-music.  Dále se zde pořádá každoroční "Brništská Pouť".  Na podzim 2011 obec s pomocí sponzorů vybudovala naučnou Stezku hastrmanů při zdejších rybnících.  Dne 2. srpna 2014 se v obci konal II. ročník Festivalu jurt a zároveň bylo otevřeno nové Ekocentrum, vybudované s pomocí Podralského nadačního fondu ZOD.

Příroda.

Východně od obce se vypíná těžbou ohrožený vrch Tlustec (591 m n. m.), na straně západní pak plně zalesněný Brnišťský vrch (491 m n. m.). Území patří do podcelku Cvikovské pahorkatiny (nadřízeným celkem je Zákupská pahorkatina). Mezi nimi napříč obcí od severu k jihu protéká Panenský potok (pravý přítok Ploučnice). Potok napájí Brništský rybník. V obci rostou dvě památné lípy, velkolistá (300letá) a malolistá (250letá)

Sport.

Fotbalový tým mužů hraje sestoupil v roce 2013 z českolipského okresního přeboru, od té doby hraje III. třídu okresu Česká Lípa.  Každoročně v obci startuje a končí dálkový pochod "Lužická sedmička".

Obec Brniště (německy "Brims", popř. "Brins") se nachází v okrese Česká Lípa v Libereckém kraji. Žije zde obyvatel. S původně samostatnými okolními vesnicemi Jáchymov a Hlemýždí tvoří souvislý sídelní celek, další administrativně přičleněné vesnice (Luhov, Nový Luhov, Sedliště a Velký Grunov) leží odděleně.

Brniště est une commune du district et de la région de Liberec, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1447. Obec nazývaná "Lhota" nesla dříve přívlastek "Veselská" (podle příslušnosti k veselskému panství), teprve koncem 16. století se jméno změnilo na "Hroznová Lhota". Na žádost majitele ostrožského paňství Jana z Kunovic byla vesnice 15. července 1560 povýšena císařem Ferdinandem I. na městečko, kterému byl udělen znak v podobě dvou zkřížených révových ratolestí se zelenými hrozny na červeném pozadí.  15. března 1939 v Hroznové Lhotě vydali představitelé etnografické skupiny Národopisná Morava Jan Uprka a učitel Josef Vávra prohlášení o příslušnosti Moravských Slováků ke slovenskému národu a suverenitě Slovenského státu (který byl vyhlášen předchozí den) nad Slováckem. V době druhé světové války pak Národopisná Morava vyvíjela kolaborantské aktivity a do Hroznové Lhoty zajíždělo mnoho prominentních nacistů.  V šedesátých až osmdesátých letech 20. stol. došlo k nebývalému rozvoji obce k čemuž přispělo vybudování veškeré občanské vybavenosti potřebné ke zkvalitnění života občanů. To se projevilo ve spokojenosti a oblíbenosti obce a tím i na nárůstu počtu obyvatel. Obec se stala příjemným místem k životu jak pro starousedlíky tak pro nově narozené nebo příchozí spoluobčany.  Po roce 1989 kdy došlo k významným systémovým změnám ve společnosti se obyvatelstvo postupně přizpůsobuje novým podmínkám. Zejména ukončení provozu mnoha průmyslových odvětví v okolních městech a rovněž zásadní změny v zemědělství ovlivňují zaměstnanost místních obyvatel a z toho vyplývající kvalitu života.

Památky.

V obci nejsou žádné chráněné památky. Nejvýznamnější památkou je kostel sv. Jana Křtitele, vybudovaný v roce 1654 a přestavěný v roce 1902 v historizujícím slohu. Interiér byl zmodernizován v letech 1986–1989.  Architektonickou zajímavostí je dům a bývalý ateliér malíře Joži Uprky, přestavěný v roce 1904 podle projektu architekta Dušana Jurkoviče. Na přelomu století hostil řadu kulturních osobností, např. Aloise a Viléma Mrštíkovy nebo Zdenku Braunerovou. V roce 1902 navštívil Hroznovou Lhotu francouzský sochař Auguste Rodin. Dům, obývaný malířovými potomky, se nachází na soukromém pozemku a není přístupný veřejnosti.

Knihovna.

Knihovna, která slouží také jako místní turistické informační centrum, se nachází v prostorách Kulturního domu v Hroznové Lhotě. První psané zmínky o knihovně v obci pochází z roku 1931. Knihovnu v té době založil a jako první knihovník sloužil pan František Nálepa, který působil také jako řídící učitel v místní škole.  Od roku 1982 je knihovna knihovnou profesionální a spadá pod regionální služby Městské knihovny Hodonín. V současné době je zde registrováno asi 150 čtenářů a knihovní fond obsahuje přes 9 000 svazků. K dispozici jsou také 3 počítače s možností přístupu na internet.

Podnebí.

Podnebí v Hroznové Lhotě je ovlivněno mírným kontinentálním podnebím. Velký vliv má Golfský proud, který zajišťuje příznivější teploty a stabilnější počasí. Větry vanoucí od severu či od Alp však dokážou během několika hodin velmi výrazně změnit aktuální teplotu. V Hroznové Lhotě se lze za celý rok setkat s velkým suchem, silnými bouřemi s krupobitím a poryvy větru k 80km/h, sněhem či mlhami.  Celoročně byla teplota v roce 2013 v rozmezí od +41,3 °C do -13,7 °C. Průměrná celoroční teplota je +10,2 °C. Srážky za rok 2013 byly 560mm.

Samospráva.

V letech 1990 až 2018 byl starostou obce Petr Hanák.  Na ustavujícím zasedání zastupitelstva 30.10.2018 byla starostkou obce zvolena Jitka Vašicová.

Hroznová Lhota (německy "Hrozna Lhotta") je obec v okrese Hodonín v Jihomoravském kraji. Leží na severním břehu říčky Veličky v dolňácké oblasti Moravského Slovácka na úpatí Bílých Karpat v nadmořské výšce 207 m n. m. na katastrální ploše 908 ha. Žije zde obyvatel.

Hroznová Lhota est une commune du district de Hodonín, dans la région de Moravie-du-Sud, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Pojmenování a symboly.

Mordor v překladu znamenající "Černá země" ("Mor" - "Černý/Temný", "Dor" - "Země") byl v odkazu na Temného pána Saurona označován též jako Země stínu či Země Nepřítele. Sauronovým symbolem a zároveň znakem Mordoru bylo zlé rudé oko bez víčka na černém poli.

Geografie.

Mordor byl nehostinnou zemí ze tří stran ohraničenou vysokými horami. Na severu ji pohoří Ered Lithui dělilo od Bitevní pláně Dagorlad a zbytku Rhovanionu. Pohoří Ephel Dúath tvořilo přirozenou západní a jižní hranici země. Na západ od Mordoru leželo sousední království Gondor a jižněji se rozprostíraly země Haradu. Nejpřístupnější byl Mordor z východu, kde sousedil s Rhûnem a Chandem.  V severovýchodní části Mordoru se tyčila ohnivá Hora osudu, kolem níž se rozprostírala nehostinná a pustá pláň Gorgoroth. Severně od Gorgorothu, na jednom z ostrohů Popelavých hor, ležela Sauronova Temná věž Barad-dûr. Jižní část Mordoru zabírala nížinná pláň Nurn rozkládající se okolo jezera Núrnen.  Do opevněného Mordoru vedly přes hraniční hory dva hlavní průchody. Významnější, vedoucí průsmykem Cirith Gorgor a dolinou Udûn na severozápadě země, kde se sbíhaly Popelavé hory a Hory stínu, bránila před proniknutím nepřítele Černá brána. Druhý průchod se nacházel přibližně uprostřed západní části Hor stínu a procházel skrz Morgulské údolí nedaleko věže Minas Morgul. Přes hory vedly i další průsmyky, nebyly však téměř využívány. V nejznámějším z nich, Cirith Ungolu, sídlila obří pavoučice Odula. Tímto průsmykem byl hobitem Frodo Pytlíkem na cestě k Hoře osudu pronesen Jeden prsten.

Regiony.

Gorgoroth.

Pláň Gorgoroth se rozprostírala v severozápadní části Mordoru. Uprostřed této sopečné pustiny sevřené horami Ephel Dúath a Ered Lithui se tyčila Hora osudu. Při cestě k Orodruině museli Gorgoroth překročit také hobiti Frodo a Sam.

Nurn.

"Nurn" byla oblast v jihovýchodní části Mordoru rozprostírající se okolo velkého jezera Núrnen. Nurn byl ze západu a jihu ohraničen pohořím Ephel Dúath. Na severu hraničil s pláněmi Gorgorothu, na západ od něj ležel Jižní Ithilien a jižněji se nacházel Blízký Harad a Chand. Tato země sloužila Temnému pánu jako potravinová základna pro jeho vojska. Po porážce Saurona udělil král Elessar oblast Nurnu zdejším osvobozeným otrokům.

Udûn.

"Udûn" čili „Peklo“ byla dolina v nejseverozápadnější části Mordoru. Udûnem sevřeným mezi Ered Lithui a Ephel Dúath se táhl Strašidelný průsmyk - severní průchod do Mordoru. Celý Udûn, pojmenovaný po první z Morgothových pevností, byl provrtán tunely a podzemními zbrojnicemi. Severní vstup do Udûnu zabezpečovala Černá brána Morannon. Na jihu pak průsmyk Cirith Gorgor uzavírala soutěska Carach Angren neboli "Železná tlama". Zde byl navršen hliněný val a vykopán hluboký příkop překročitelný jen po jediném mostě. Před bitvou u Morannonu zde Temný pán shromáždil většinu svých vojsk.

Přírodní objekty.

Cirith Gorgor.

"Cirith Gorgor" čili „Strašidelný průsmyk“ byl jednou z cest vedoucích do Sauronovy opevněné země Mordor. Nacházel se mezi svahy pohoří Ephel Dúath a Ered Lithui. Na severozápadě od Cirith Gorgoru se rozkládala Bitevní pláň Dagorlad a Mrtvé močály, dál na jihovýchodě pak ležel Udûn. Po Sauronově svržení zbudovali muži z Gondoru ve vstupu do Strašidelného průsmyku mocné věže, které měly bránit jeho návratu. Po zeslábnutí Jižního království a zchátrání opevnění se však Temný pán přesto vrátil do Mordoru a pevnost v Cirith Gorgoru nechal opravit. Tato nedobytná brána, u níž se na konci třetího věku odehrála velká bitva, byla známa jako Morannon.

Cirith Ungol.

"Cirith Ungol" tedy „Pavoučí průsmyk“ překračoval hřebeny Ephel Dúath nedaleko Morgulského údolí. Své jméno dostal tento průsmyk po potomcích dávné pavoučice Ungoliant. Její strašlivé potomstvo toto místo obývalo od nepaměti. Nejznámější a poslední z Ungoliantiných potomků byla Odula, s kterou se na své cestě přes Cirith Ungol utkali i hobiti Frodo Pytlík a Samvěd Křepelka, které sem zákeřně přivedl jejich průvodce Glum.  Na východní straně průsmyku stávala od počátku třetího věku silná věž vystavěná Gondorskými na obranu proti Sauronově návratu. Podobně jako další z Dúnadanských pevností v hraničních horách byla opuštěna a záhy obsazena služebníky Temného pána. Skřeti z věže v Cirith Ungolu v čele se svým kapitánem Šagratem objevili nedaleko pavoučího tunelu paralyzovaného Froda, kterého odnesli do své věže. Zde došlo kvůli hobitovým cennostem ke krvavému souboji se skřety z Minas Morgul a Samovi se díky tomu podařilo svého pána osvobodit.

Morgai.

"Morgai" neboli „Černý plot“ byl vnitřní hřeben, ležící východně od Ephel Dúath. Táhl se rovnoběžně s mnohem vyššími Horami stínu a mezi nimi zelo hluboké koryto. Pohoří Morgai sloužilo jako druhý či vnitřní obranný kruh Mordoru. Při své cestě k Hoře osudu se podél štítu Morgai přesouvali hobiti Frodo Pytlík a Samvěd Křepelka.

Morgulské údolí.

Morgulské údolí známé jako "Imlad Morgul" bylo jedním z hlavních průchodů do Mordoru. Ze západu na východ protínalo hřebeny Ephel Dúath a spojovalo zemi Mordor se západněji položeným Ithilienem. Morgulským údolím protékala řeka Morgulduina a na jeho západním okraji se nacházela čarodějnická pevnost Minas Morgul, kolem níž prakticky nebylo možné do Mordoru proklouznout.

Núrnen.

Jezero Núrnen, v překladu znamenající „Smutná voda“, bylo vnitrozemské moře nacházejícím se uprostřed jižní části Mordoru, v oblasti známé jako Nurn. V okolí Núrnenu pracovali Sauronovi otroci produkující potraviny pro jeho obrovská vojska. Po porážce Saurona udělil král Elessar oblasti okolo Núrnenu osvobozeným Sauronovým otrokům.

Dějiny.

V Mordoru se na konci prvního tisíciletí druhého věku opevnil nejvyšší z Morgothových pobočníků, Sauron. Učinil tak nepochybně pro přírodní charakter této země, která byla obklopená horami a v budoucnu tak sloužila jako velká pevnost a zároveň skrývala Sauronovy plány. Po vykování Prstenů moci a dokončení věže Barad-dûr, začal nový Temný pán obsazovat okolní země osídlené lidmi a z Mordoru zahájil válku s elfy. Mordorská vojska však byla poražena díky vojenské pomoci Númenorejců a Sauron se raději nechal lstivě zajmout a odvést na Númenor. Zde zkazil srdce většiny tamních obyvatel a přispěl ke zničení celého ostrova. Poté se opět vrátil do Mordoru a rozpoutal válku s přeživšími Dúnadany, kteří v jeho nepřítomnosti založili ve Středozemi království Arnor a Gondor.  V roce 3434 druhého věku dojednali králové elfů a lidí Gil-galad a Elendil Poslední spojenectví. Spojené armády porazily Sauronova mordorská vojska, zbořily Černou bránu, pronikly do Mordoru a oblehly Barad-dûr. Sauron byl tehdy dík Elendilovu synovi Isildurovi poražen, uprchl a také všichni jeho přeživší služebníci z Mordoru unikli. Počátkem třetího věku, který následoval po Sauronově porážce, byl Mordor neobývaný a na jeho hranicích hlídali Gondorští. Ti v hraničních horách zbudovali mnoho pohraničních pevností jako byla věž v Cirith Ungolu či hrad Durthang, které měly zabránit Sauronovi v návratu. Po velkém moru však pohraniční pevnosti zpustly a byly opuštěny, načež je obsadili vracející se skřeti. Sám Sauron svůj návrat dlouho připravoval a nakonec se jeho duch s pomocí nazgûlů do Mordoru roku 2942 třetího věku skutečně vrátil. Následovala válka o Prsten, v níž se Temný pán pokusil obsadit svobodné národy Středozemě a během níž jeho služebníci pátrali po Vládnoucím prstenu. Jeho zkázu způsobilo zničení Jednoho prstenu v Hoře osudu. Sauronův duch, podobně jako všechny zlé bytosti jež svou vůlí ovládal, byl z Mordoru nadobro vyhnán. V království Gondor usednul na trůn král Elessar, který osvobodil otroky Temného pána pracující v Nurnu na zásobování jeho armád a planina Nurn jim byla odevzdána do užívání pod svrchovaností Gondorského království.

Obyvatelstvo.

Severozápadní oblast Mordoru byla nehostinná pustina obydlená jen velmi řídce. Před příchodem Saurona ani po jeho pádu tyto oblasti lidé neobývali a Gondorští se spokojili pouze s opevněním hraničních pohoří, kde vybudovali množství hradů. Na konci třetího věku se vojska Temného pána shromažďovaná k válce o Prsten nacházela především v pevnostech Barad-dûr, Minas Morgul, v Udunu či na západě pláně Gorgoroth. Většinu Mordoru obývali skřeti, avšak žili zde též lidé dobrovolně či nedobrovolně sloužící Sauronovi. Množství Sauronových otroků živících jeho armády se nacházelo v okolí jezera Núrnen. Z plání Gorgorothu pocházeli velcí horští obři s rohovinovatou kůží a černou krví. Jejich náčelníka se podařilo usmrtit hobitu Pipinovi v bitvě před Černou bránou.  Jazykem Sauronových služebníků byla Černá řeč, avšak mnozí z nich se při komunikaci uchylovali k užívání Obecné řeči.

Adaptace.

V Jacksonově filmové trilogii byl Mordor podobně jako ostatní místa Středozemě natáčen na Novém Zélandu. Jako předloha pro Horu Osudu posloužila sopka Ngauruhoe a pozadí úvodní bitvy, pláně Gorgorothu či další mordorské scény byly točeny na svazích vulkánu Ruapehu.  Na námět Tolkienovy předlohy je dostupná počítačová RPG hra "".  Po černé zemi je pojmenovaná i tmavá oblast v okolí severního pólu měsíce Charona.

Mordor je země ve fiktivním světě anglického spisovatele J. R. R. Tolkiena. Mordor čili "Černá země" se nachází na severovýchodě Středozemě. Tento pustý kraj je znám především jako panství Temného pána Saurona.

Le Mordor (« pays noir » en sindarin) est une région de la Terre du Milieu, univers de fiction créé par, surtout décrit dans "Le Silmarillion et dans Le Seigneur des anneaux," dont il occupe la moitié du livre VI.


Život.

Théoden byl jediným synem krále Thengela a Morwen z Lossarnachu (kraji v Gondoru). Théoden měl 4 sestry, on sám byl ze sourozenců druhý nejstarší. Nejbližší mu ale byla jeho nejmladší sestra, Théodwyn.  Théoden se narodil roku 2948 Třetího věku v Gondoru, kde žila jeho rodina do té doby, než se stal Thengel králem Rohanu. Théodena učili mluvit sindarsky a jazykem Západních zemí, jazyk Rohirů se naučil až později.  Králem se stal po smrti svého otce roku 2980 Třetího věku. V té době žil v Edorasu se svou sestrou Théodwyn. Théoden se oženil s Elfhildou, ta ale zemřela při porodu jediného jejich potomka, syna Théodreda. Poté zemřela i Théodwyn a její manžel Éomund a Théoden adoptoval jejich děti, Éomera a Éowyn.  Théoden byl velmi silný, rozhodný a velmi charismatický král a vybudoval si velký respekt u poddaných. A stejně jako většina mužů z Jízdmarky byl i on velmi dobrým jezdcem na koni. Po smrti Éomunda,manžela jeho sestry se stal Théoden Prvním maršálem Marky a velel tak vojskům Edorasu (Théodred a Éomer byli poté Druhým a Třetím maršálem). Théodenův meč se jmenoval Herugrim.

Válka o Prsten.

Za časů Války o Prsten byl Théoden na trůně téměř 30 let a první znaky stáří se už začaly objevovat. Stále více spoléhal na svého zrádného rádce Grímu (většina obyvatel mu říkala Červivec), který byl tajným špehem čaroděje Sarumana. Nakonec se Saruman naplno dostal do Théodenovy mysli a ovládal ho.  V posledních letech před Válkou o Prsten byl tedy Théoden plně v rukou Sarumana a Gríma se tak stal velice silným a v podstatě vládl on. Rohan byl neustále napadán skřety a zlými lidmi, kteří patřili k vojsku Sarumana, operujícího ze Železného pasu.  Když byl Théodred smrtelně zraněn při bitvě se skřety, stal se Éomer Théodenovým dědicem. Éomer měl ale s Červivcem velice špatný vztah který vyvrcholil Éomerovým zatčením a vypovězením z Rohanského království.  Když přijeli Gandalf Bílý s Aragornem, Théoden odmítl Gandalfovu radu, aby vytáhl proti Sarumanovi. Gandalf ale poznal, že s králem je něco v nepořádku a od vlivu Sarumana s Grímou jej odprostil. Králi se vrátila síla, pozvedl svůj meč Herugrim a i přes svůj věk se vydal do Bitvy o Helmův žleb jako vůdce.  Poután Přísahou Eorla (prvního krále Rohanu) vedl Théoden své vojsko na pomoc Gondoru při Bitvě na Pelennorských polích. Tam se postavil zejména vojskům Haradu, zabil jejich vůdce i vlajkonoše. Poté se postavil mnohem silnějšímu protivníku, Černokněžnému králi Angmaru, pánovi nazgulů. Ten Théodena srazil z jeho koně, který krále povalil a způsobil mu smrtelná zranění. Pomstěn byl Éowyn a hobitem Smělmírem Brandorádem, kteří se tajně vydali do války po boku krále. Před odjezdem do války sice Théoden jmenoval Smíška svým panošem, ale zakázal hobitovi jet do války. V posledních okamžicích života ještě stačil poděkovat Smíškovi a Éowyn a jmenoval Éomera budoucím králem. Thédoenovo tělo zůstalo v Minas Tirith do té doby než byl poražen Saurona a než byl odvezen do Rohanu, kde ho pohřbili. Théoden byl posledním z Druhé linie králů a posledním přímým příbuzným prvního krále Eorla.

Další verze příběhu.

V jednom z Tolkienových konceptů měl Théoden také dceru jménem Idis, nakonec ale tuto postavu vyškrtnul a nahradil postavou Éowyn.

Jména a tituly.

Jméno je převzato z anglosaského slova þēoden a velmi podobné je staroseverské þjóðan. Obě tato slova znamenají něco jako „vůdce lidí“ (král).  V Tolkienově románu je jméno Théoden přeloženo z rohirského Tûrac, starého slova pro označení krále. Toto slovo zase zavádí k sindarské předponě tur- (v překladu mocný, vůdčí), tuto předponu najdeme v mnohých elfských jménech, např. Turgon.

Adaptace.

V adaptaci Ralpha Bakshiho z roku 1978 propůjčil Théodenovi hlas Philip Stone. Théoden se objevil také v adaptaci od Rankina a Basse, kde měl ale jen malou roli o jeho smrti Gandalf jen vyprávěl.  V rádiové podobě z roku 1981 je Théodenova smrt popsána v písni, hlasem Jacka Maye.  V trilogii od Petera Jacksona se Théoden (hraný hercem Bernardem Hillem) objevuje v druhé části, s názvem Dvě věže. Théodena vidíme starého a zesláblého, plně v moci Sarumana a Grímy. Gandalf jej zbaví prokletí a Théoden opět omládne a zesílí. Théoden si rychle uvědomí co se stalo a okamžitě vyhodí Grímu z paláce. Na schodišti pod ním už pozvedá svůj meč, aby Grímu popravil, ale je zastaven Aragornem. Gríma poté uteče k Sarumanovi. Théoden poté bezpečně dovede svůj lid do Helmova žlebu, kde proběhne velkolepá bitva končící Gandalfovým příjezdem s posilami vedenými vyhnaným Éomerem.  V Návratu krále se Théoden opět vrhá do bitvy, tentokrát na pomoc Gondoru (tvůrci vynechávají Přísahu Eorla a Théoden prvně váhá nad výjezdem do bitvy). Později je tedy smrtelně zraněn a svá poslední slova směřuje k Éowyn, která jej pomstila (v knize směřuje své díky ke Smíškovi a o tom, že v bitvě byla i Éowyn, Théoden neví).

Théoden (Théoden Obnovený) je fiktivní postava ve fantasy J. R. R. Tolkiena, sedmnáctý král Rohanu v letech 2980 - 3019 Třetího věku. Ve filmové trilogii jej hraje Bernard Hill.

Théoden est un personnage du légendaire de l'écrivain britannique, apparaissant dans "Le Seigneur des anneaux". C'est le roi des Rohirrim.


Postup používaný v USA.

Odsouzenec je připoután ke stolu. Dvě jehly (jedna záložní) jsou vpíchnuty do žil, obvykle na paži. Jehly s roztoky spojují dlouhé hadice, roztoky jsou umístěny ve zdi vedle stolu. Na signál dozorce je zvednuta záclona v přilehlé místnosti, ve které se nacházejí svědci. Potom je odsouzenci do žíly vpraven smrtící koktejl.

Třísložková injekce.

Při popravách pomocí třísložkové injekce je odsouzenci vstříknut thiopental sodný, po němž během 10 až 15 sekund usíná. Následuje pankuronium-bromid, který zcela ochromuje svaly a zastavuje dýchání. Další je chlorid draselný, který zastavuje činnost srdce. Lékař se popravy neúčastní, jen ověřuje, zda je vězeň mrtev.  Některé státy (Alabama, Arizona, Delaware, Florida, Georgie, Mississippi, Montana, Washington, Oklahoma, Texas) zavedly používání Phenobarbitalu ve třísložkových injkecích.

Jednosložková injekce.

V minulosti docházelo často k tomu, že smrt nastala až po několika desítkách minut nebo dokonce po hodině. Na vině byl často špatný zdravotní stav odsouzence, jako tomu bylo v případě např. Angela Diaze. Někdy to však způsobila chyba technika, který injekci nezavedl do žíly, ale přímo do svalu, což potom odsouzenci způsobilo silné utrpení. 15. září 2009 měla v americkém Ohiu proběhnout poprava usvědčeného vraha Rommela Brooma, poprava však nebyla vykonána, protože popravčímu týmu se nepodařilo najít vhodnou žílu. Po této události se v některých státech (např. Ohio, Washington) začala používat tzv. jednosložková injekce, která obsahuje pouze jednu látku, a to Thiopental sodný nebo Phenobarbital, která odsouzence uspí a on potom zemře.  K nejznámějším odsouzeným k popravě smrtící injekcí patří Rodney Alcala, Aileen Wuornos, Henry Lee Lucas či John Wayne Gacy. U Gacyho se stal kuriózní případ: personál musel vyměnit injekci, která praskla, a Gacy se pokusil o útěk. Celá poprava tak trvala 18 minut, přičemž obvykle trvá něco kolem 4,5 minut.

Poprava smrtící injekcí je způsob popravy, používaný od 70. let 20. století. Byl zaveden jako více humánní způsob popravy než jiné formy (elektrické křeslo, oběšení apod.). Prvním státem, který přijal smrtící injekci jako možnost popravy, se stala Oklahoma roce 1977. Prvním popraveným touto metodou byl Charles Brooks v Texasu v roce 1982. Tato metoda se začíná po světě rozšiřovat (používá se minimálně v pěti státech světa), v USA je to nejčastější způsob popravy.

L'injection létale est une méthode d'exécution qui consiste à injecter un ou plusieurs produits à un condamné afin de lui ôter la vie. Depuis 1982, plusieurs milliers de personnes auraient ainsi été exécutées par injection mortelle dans le monde : trois au Guatemala, six en Thaïlande, sept aux Philippines, plus de 1000 aux États-Unis et jusqu’à plusieurs milliers en Chine.


Historie.

První písemná zmínka o vsi ("Plan") pochází z roku 1259, kdy Vok z Rožmberka věnoval třetinu desátků z Plané vyšebrodskému klášteru. V rožmberském majetku Planá setrvala až do roku 1611, kdy ji poslední příslušník rodu Petr Vok odkázal svému komorníkovi Janu Hogenovi ze Švarcpachu, který získal i sousední ves Černý Dub. Dědictvím po Hogenech dostalo se černodubské panství spolu s Planou v roce 1679 do rukou Václavu Františku Kořenskému z Terešova, jehož syn Jan Lukáš Kořenský prodal panství městu České Budějovice za 40 400 zlatých.  V držení města pak ves zůstala až do zrušení poddanství v polovině 19. století. Poté byla Planá na necelá dvě desetiletí samostatnou obcí, než se nadlouho (od roku 1869 až do roku 1990) stala součástí obce Homole. Status obce Planá získala k 24. listopadu 1990. Až do 20. století bylo obyvatelstvo Plané převážně německé, kupříkladu před první světovou válkou bylo z 225 obyvatel 172 německé a 53 české národnosti.

Letiště.

Roku 1932 byla v prostoru Plané zahájena výstavba letiště pro potřeby Aeroklubu České Budějovice a československého vojenského letectva; slavnostní uvedení do provozu se uskutečnilo 27. června 1937. Za nacistické okupace letiště sloužilo jako záložní a výcviková základna německé Luftwaffe. Po osvobození se letiště opět ujala československá armáda, mimo jiné zde v roce 1948 probíhalo školení vojenských pilotů pro nově vzniklý Stát Izrael. V letech 1950 až 1952 bylo letiště celkově modernizováno. Od poloviny 90. let začala být přítomnost vojenského letectva utlumována, ukončena byla na sklonku roku 2005. Dnes civilní zařízení coby veřejné vnitrostátní a neveřejné mezinárodní letiště provozuje společnost "Jihočeské letiště České Budějovice a. s.", vlastněná Jihočeským krajem a statutárním městem České Budějovice.

Obec Planá se nachází v okrese České Budějovice, kraj Jihočeský, na levém břehu řeky Vltavy zhruba 4 km jihozápadně od centra Českých Budějovic. Žije zde obyvatel. V severozápadním sousedství Plané se (zčásti též na katastru sousední obce Homole) rozkládá Jihočeské letiště České Budějovice.

Planá est une commune du district de České Budějovice, dans la région de Bohême-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Metody.

Používaly se různé varianty tohoto mučení. Odsouzenec byl vytažen provazem za ruce svázané za zády tak vysoko, že se jeho chodidla přestala dotýkat země a takto ponechán libovolně dlouhou dobu. Nebo byl s rukama svázanýma za zády vytažen provazem na vrchol stožáru nebo šibenice a následně volným pádem spuštěn dolů, ale ne až na zem. Vlastní vahou těla při napnutí provazu pak došlo k vykloubení rukou. Nebo byly nohy odsouzence připoutány k podložce či zatíženy závažím a pak byl za svázané ruce tažen vzhůru tak dlouho, až došlo k vykloubení rukou.

Vznik a rozšíření.

Estrapádu patrně vynalezli v Itálii. Používala se hlavně na Sicílii, na Sardinii, ve Francii, v Rusku, v Číně a v některých německých státech. Dnes se touto metodou oficiálně již nepopravuje; tuto techniku však nadále využívá řada režimů k mučení zajatců. Podle dochovaných svědectví ji používali nacisté při výsleších a trestání vězňů v koncentračních táborech i severovietnamští vojáci při výslechu zajatých Američanů nebo izraelští vojáci při výslechu Palestinců podezřelých z terorismu (odtud výraz "Palestinské věšení", "Palestinian hanging" v angličtině).  Také v moderní době je zdokumentováno používáni estrapády. Například v roce 1996 Evropský soud pro lidská práva uznal Turecko, respektive tureckou policii vinou z mučení vězňů tímto způsobem. Používání estrapády bylo zmiňováno rovněž v kauze mučení iráckých zajatců americkými vojáky v Abú Ghrajb, konkrétně jako příčina smrti Manadela al-Džamadiho v roce 2003. Jeden z nejnovějších případů, mučení bojovníků IS zajatých iráckou armádou v bitvě o Mosul technikou estrapády, zveřejnila ruská televize RT v červnu 2017.

Zajímavosti.

V Paříži je ulice "Rue de l'Estrapade" a na jejím konci náměstí "Place de l'Estrapade" pojmenované podle zařízení k provádění estrapády, které se na tomto místě provozovala až do konce 17. století především k popravám protestantů.

Estrapáda je způsob popravy či mučení. Jeho podstatou je tažení rukou svázaných za zády mučené osoby směrem vzhůru a od těla, což vede k intenzivní bolesti a často k vykloubení rukou s následkem trvalého poškození šlach, svalstva, nervů a ramenních kloubů. V minulosti mnoho lidí na následky způsobených zranění zemřelo.

L'estrapade est une méthode de torture où le bourreau attache les bras de la victime à des cordes, le plus souvent dans le dos, puis la hisse jusqu'à la suspendre et la laisse tomber brusquement, mais sans laisser le corps toucher terre. Cela provoque une dislocation des épaules accompagnée d'une intense douleur. Des poids sont parfois fixés aux pieds de la victime pour intensifier la traction.


Hormonální kontrola.

U všech savců, u zvířat s estrálním cyklem stejně jako u člověka, je cyklus řízen pohlavními hormony. Ve vaječníku začne pod vlivem FSH růst folikul obsahující nezralé vajíčko. Zrající folikul tvoří estrogen, který stimuluje sliznici dělohy, tedy endometrium, k růstu. Zralý, Graafův folikul praskne pod vlivem luteinizačního hormonu a dojde k ovulaci, vajíčko se uvolní do vejcovodu. Prasklý folikul se přemění na žluté tělísko, které produkuje progesteron. Ten po určitou dobu udržuje sliznici dělohy připravenou k uhnízdění oplozeného vajíčka.

Rozdíly mezi menstruačním a estrálním cyklem.

Rozdíly mezi menstruačním a estrálním cyklem se ukáží teprve pak, když k oplození nedojde. V menstruačním cyklu nastoupí menstruace - vysoké endometrium odumře, odloučí se a společně s krví vyjde ven. V estrálním cyklu k tomu nedochází - výstelka se zase sníží, ale neodlučuje se.  Během menstruačního cyklu začíná růst nového folikulu hned po menstruaci. V estrálním cyklu toto neplatí, cyklus je následován různě dlouhým obdobím klidu.

Fáze estrálního cyklu.

Proestrus.

Ve vaječníku začíná vlivem hormonů dozrávat jeden či více folikulů. Děložní sliznice roste, je prosáklá hlenem a krví. Samice je vyhledávaná samci, které ale odhání.  U některých zvířat, typicky u feny nebo jalovice, je děložní sliznice tak nasáklá krví, že se objeví krvavý výtok z pochvy. S lidskou menstruací ale nemá nic společného.

Estrus.

Estrus, neboli vlastní říje, je období, kdy samice může zabřeznout. Samice je receptivní, ochotně přijímá samce, „drží mu“. Objevuje se typické chování: např. vzeskakování (u krav), hlasité volání po samci, blýskání se (klisna), typická poloha - lordóza s ocasem na stranu apod. Vulva může být oteklá, objevuje se hlenovitý výtok.  Ovulace může být spontánní nebo provokovaná (kočka, fretka, králík), kdy ovulace nastane teprve při koitu.

Metestrus.

Hodnoty estrogenu klesají, ve vaječníku se vytváří žluté tělísko. Děložní sliznice je pod vlivem progesteronu, u některých zvířat se vlivem poklesu estrogenu objevuje krvavý výtok. Samice už nepřijímá samce a odhání je.

Diestrus.

Nedošlo-li k zahnízdění vajíčka, nastává diestrus. Žluté tělísko přestane produkovat progesteron a děložní sliznice regreduje a její výška se snižuje na klidovou hodnotu.

Anestrus.

Anestrus je klidová fáze, během které neprobíhají žádné cyklické změny související s rozmnožováním. Následující cyklus se spouští vlivem melatoninu a je z velké části řízen ročním obdobím.

Pohlavní cykly savců.

Frekvence cyklů se liší v závislosti na druhu zvířete. Domácí hospodářská zvířata, jako je prase, skot nebo kůň, a potom hlodavci, jsou polyestrická zvířata - cyklus se opakuje mnohokrát do roka. Ale i u nich je cyklus do jisté míry závislý na roční době. Prasnice přichází do říje každých 22 dní, ale v létě, kdy by se (v přírodě) selata narodila do nepříznivých podmínek, mají problémy se zabřezáváním a selat se rodí méně. Kozy a ovce naproti tomu nejlépe zabřezávají na podzim, kdy se mláďata rodí na jaře. Kočka je sezónně polyestrická.  Diestrická zvířata jsou taková, u kterých se cyklus opakuje dvakrát ročně. Typickým příkladem je fena. Monoestrická zvířata přicházejí do říje jen jednou ročně. Je to většina divokých druhů zvířat.

Kdy připouštět.

U domácích zvířat je důležité včas rozpoznat říji, aby mohlo dojít k připuštění a zabřeznutí samice. U hospodářských zvířat je toto motivováno hlavně ekonomickými důvody - dojde-li k přeběhnutí (tzn. říje proběhne a samice není březí) až do další říje (21 dní u krávy i u prasnice) je zvíře krmeno jaksi „zbytečně“ a jen krmivo pro prasnici během neproduktivních krmných dnů stojí kolem 1 tisíce korun. Připočteme-li cenu selat, která se v důsledku přeběhnutí nenarodila, vyjde nám, že vzniklá škoda není zanedbatelná. To samé platí v případě jalovic nebo dojnic. Zvířata se musí sledovat, jestli se u nich neobjeví příznaky říje (krávy vzeskakují, u prasnic se při zatlačení na zadní část hřbetu objeví reflex nehybnosti). Také se používají hormonální injekce nebo implantáty k synchronizaci říje, což umožňuje plánovanou inseminaci velkého množství samic.  U zvířat chovaných ze záliby, zvláště tedy při chovu čistokrevných psů nebo koček, je také vhodné vědět přesnou dobu pro připuštění. Estrální cyklus feny (tedy „hárání“) trvá asi 3 týdny a samotný estrus, tedy chvíle, kdy fena přijme psa a může zabřeznout, může trvat třeba jen 4 dny. Přesná fáze cyklu se dá zjistit výtěrem z pochvy nebo ještě přesněji sledováním hladiny progesteronu v krvi.

Problémy s cyklem.

U samic druhů s provokovanou ovulací se, když během předcházejících cyklů nedošlo k zabřeznutí, může objevit přetrvávající říje (hyperestrogenismus). Protože bez koitu se samcem nedojde k ovulaci, hladina estrogenů zůstává vysoká a samice zůstává v říji velmi dlouho. I když cykly proběhnou, intervaly mezi nimi se zkracují. To má nepříznivý dopad na organismus samice (stres, útlum kostní dřeně v důsledku vysoké hladiny estrogenů), může dojít i k úhynu. Přetrvávající říje bývá problém zvláště u doma držených zvířat, jako je kočka nebo fretka. Spolehlivým řešením je kastrace.  Dalším zdravotním problémem spojeným s estrálním cyklem je falešná březost. Je to stav, při kterém se organismus samice (i samice samotná) chová, jako by byla březí.

Názvosloví.

Říjné chování samic je natolik odlišné, že u hospodářsky významných zvířat jsou pro jeho popis ustáleny zvláštní jazykové vazby:

Estrální cyklus je označení pro periodické, fyziologické změny v těle i chování samic placentálních savců, které jsou navozeny působením pohlavních hormonů a slouží k zajištění reprodukce. Estrálními cykly prochází naprostá většina savců, pouze u lidoopů a u člověka jsou nahrazeny cyklem menstruačním.

Lœstrus, ou les chaleurs, est la période durant laquelle une femelle mammifère est fécondable et recherche l’accouplement en vue de la reproduction. L’œstrus est en outre caractérisé chez certaines espèces par une posture particulière, la lordose, courbure vers la phase ventrale de la colonne vertébrale de manière à former un creux dorsal, facilement observable chez les chats par exemple.


Historie.

Historie Bohdalic je doložena od roku 1337, kdy se podle nich jmenuje Vojtěch z Bohdalic ("Wocechonis de Bochdalicz"). V roce 1371 jsou Pavlovice jmenovány jako majetek Protivce z Pavlovic. V roce 1964 došlo ke sloučení Bohdalic s Pavlovicemi v jednu obec, nesoucí název Bohdalice-Pavlovice.

Obyvatelstvo.

Struktura.

V obci k počátku roku 2016 žilo celkem 856 obyvatel. Z nich bylo 430 mužů a 426 žen. Průměrný věk obyvatel města dosahoval 40,7% let. Dle Sčítání lidu, domů a bytů provedeném v roce 2011, kdy v obci žilo 815 lidí. Nejvíce z nich bylo (16,1%) obyvatel ve věku od 30 do 39 let. Děti do 14 let věku tvořily 15,6% obyvatel a senioři nad 70 let úhrnem 6,1%. Z celkem 688 občanů obce starších 15 let mělo vzdělání 41% střední vč. vyučení (bez maturity). Počet vysokoškoláků dosahoval 7,4% a bez vzdělání bylo naopak 0 % obyvatel. Z cenzu dále vyplývá, že ve městě žilo 420 ekonomicky aktivních občanů. Celkem 87,6% z nich se řadilo mezi zaměstnané, z nichž 66,9% patřilo mezi zaměstnance, 0% k zaměstnavatelům a zbytek pracoval na vlastní účet. Oproti tomu celých 44,2% občanů nebylo ekonomicky aktivní (to jsou například nepracující důchodci či žáci, studenti nebo učni) a zbytek svou ekonomickou aktivitu uvést nechtěl. Úhrnem 365 obyvatel obce (což je 44,8%), se hlásilo k české národnosti. Dále 218 obyvatel bylo Moravanů a 10 Slováků. Celých 172 obyvatel města však svou národnost neuvedlo. Ke dni 25. 2. 2008 zde žilo 809 obyvatel, z toho 405 mužů a 404 žen.  Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Náboženský život.

Obec je sídlem římskokatolické farnosti Bohdalice. Ta je součástí děkanátu Slavkov – Brněnské dicéze v Moravské provincii. Farním kostelem je kostel Nanebevzetí Panny Marie. Místním knězem je Mgr. Bc. Jan Hanák. V těsné blízkosti kostela stojí farní budova z roku 1848, jejíž výstavbu financoval Michal Josef Manner. Při censu prováděném v roce 2011 se 261 obyvatel obce (32%) označilo za věřící. Z tohoto počtu se 204 hlásilo k církvi či náboženské obci, a sice 171 obyvatel k římskokatolické církvi (21% ze všech obyvatel obce), dále 2 k Církvi československé husitské. Úhrnem 238 obyvatel se označilo bez náboženské víry a 316 lidí odmítlo na otázku své náboženské víry odpovědět.

Obecní správa a politika.

Zastupitelstvo a starosta.

Obec je součástí Jihomoravského kraje a okresu Vyškov. V místních volbách se volí 15 členů obecního zastupitelstva, kteří poté ze svých řad vybírají pětičlennou obecní radu, starostu a místostarostu. Při volbách do obecního zastupitelstva na funkční období 2006–2010 byla v Bohdalicích-Pavlovicích volební účast 58,64 % s následujícími výsledky (obecní radu později vytvořili zástupci ČSSD, KDU-ČSL, Moravané a NEZÁVISLÍ):  Starostou pro funkční období 2006–2010 byl zvolen Mgr. Jan Hrežo z KDU-ČSL a místostarostkou Mgr. Dagmar Maňhalová z ČSSD.  Starosty obce Bohdalice-Pavlovice byli: Václav Krajtl (1964–1975, předtím od roku 1960 starostou Bohdalic), František Vlček (1975-1990), Zdeněk Ševčík (1990-1998), Jiří Doupovec (1998-2006), Mgr. Jan Hrežo (od roku 2006)

Části obce.

Obec se skládá ze tří částí, které leží na dvou katastrálních územích:

Znak a vlajka.

Obecní znak a prapor byl Bohdalicím-Pavlovicím udělen usnesením Poslanecké sněmovny dne 2. listopadu 2001. Popis znaku zní: "V červeno-modře děleném štítě nahoře lilie a vyrůstající obrněný muž se sekyrou přes rameno, vše stříbrné, dole kosmo položená stříbrná radlice šikmo podložená stříbrným postaveným mečem se zlatým jílcem." Popis vlajky zní: "List tvoří tři vodorovné pruhy, červený s bílou lilií v žerďové části, bílý a modrý. Poměr šířky k délce listu je 2:3."

Obec Bohdalice-Pavlovice se nachází v okrese Vyškov v Jihomoravském kraji. Leží 9 km jižně od Vyškova při silnici Vyškov – Bučovice. Nachází se v kopcovitém terénu 296 m n. m. Obec vznikla sloučením v roce 1964. Žije zde obyvatel.

Bohdalice-Pavlovice (en et ) est une commune du district de Vyškov, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1141. Sweydiger Haugvic z Biskupic koupil Lovčičky roku 1376.

Současnost.

V obci působí sokolská jednota. V roce 2017 obec začala (z dotace Jihomoravského kraje i obce) opravovat sokolovnu, aby jí vrátila původní podobu. Šlo zejména o opravu střechy a výměnu oken.

Obyvatelstvo.

Struktura.

V obci k počátku roku 2016 žilo celkem 663 obyvatel. Z nich bylo 322 mužů a 341 žen. Průměrný věk obyvatel obce dosahoval 39,8% let. Dle Sčítání lidu, domů a bytů provedeném v roce 2011, kdy v obci žilo 586 lidí. Nejvíce z nich bylo (15,2%) obyvatel ve věku od 20 do 29 let. Děti do 14 let věku tvořily 15% obyvatel a senioři nad 70 let úhrnem 7,2%. Z celkem 498 občanů obce starších 15 let mělo vzdělání 38,2% střední vč. vyučení (bez maturity). Počet vysokoškoláků dosahoval 6% a bez vzdělání bylo naopak 0,2% obyvatel. Z cenzu dále vyplývá, že ve městě žilo 281 ekonomicky aktivních občanů. Celkem 94% z nich se řadilo mezi zaměstnané, z nichž 67,6% patřilo mezi zaměstnance, 2,1% k zaměstnavatelům a zbytek pracoval na vlastní účet. Oproti tomu celých 47,3% občanů nebylo ekonomicky aktivní (to jsou například nepracující důchodci či žáci, studenti nebo učni) a zbytek svou ekonomickou aktivitu uvést nechtěl. Úhrnem 235 obyvatel obce (což je 40,1%), se hlásilo k české národnosti. Dále 147 obyvatel bylo Moravanů a 1 Slováků. Celých 294 obyvatel obce však svou národnost neuvedlo.  Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Lovčičky jsou obcí jež se nachází v okrese Vyškov v Jihomoravském kraji. Leží přibližně 12 km od Slavkova u Brna v údolí o nadmořské výšce 260 m n. m. Žije zde obyvatel.

Lovčičky (en, auparavant ) est une commune du district de Vyškov, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1131.

Přírodní poměry.

V katastru obce se nacházejí tato chráněná území:

Obyvatelstvo.

Struktura.

V obci k počátku roku 2016 žilo celkem 1073 obyvatel. Z nich bylo 542 mužů a 531 žen. Průměrný věk obyvatel obce dosahoval 44,8 let. Dle Sčítání lidu, domů a bytů provedeném v roce 2011, kdy v obci žilo 1111 lidí. Nejvíce z nich bylo (16,2 %) obyvatel ve věku od 30 do 39 let. Děti do 14 let věku tvořily 15,2 % obyvatel a senioři nad 70 let úhrnem 9,1 %. Z celkem 942 občanů obce starších 15 let mělo vzdělání 41,5 % střední vč. vyučení (bez maturity). Počet vysokoškoláků dosahoval 6,9 % a bez vzdělání bylo naopak 0,8 % obyvatel. Z cenzu dále vyplývá, že ve městě žilo 483 ekonomicky aktivních občanů. Celkem 90,1 % z nich se řadilo mezi zaměstnané, z nichž 73,1 % patřilo mezi zaměstnance, 2,1 % k zaměstnavatelům a zbytek pracoval na vlastní účet. Oproti tomu celých 54,3 % občanů nebylo ekonomicky aktivní (to jsou například nepracující důchodci či žáci, studenti nebo učni) a zbytek svou ekonomickou aktivitu uvést nechtěl. Úhrnem 399 obyvatel obce (což je 35,9 %), se hlásilo k české národnosti. Dále 347 obyvatel bylo Moravanů a 10 Slováků. Celých 567 obyvatel obce však svou národnost neuvedlo.  Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Obecní správa a politika.

V letech 2010 až 2014 byl starostou Vítězslav Reška. V tomto období došlo mimo jiné k rekonstrukci křižovatky, kde v minulosti došlo k několika vážným (i smrtelným) nehodám. Na ustavujícím zasedání zastupitelstva v listopadu 2014 byl Vítězslav Reška do funkce starosty opětovně zvolen. Jeho cílem je v následujícím období dokončit investiční akce, mj. stavby kanalizace a oprav silnice a chodníků.

Nesovice jsou obec v okrese Vyškov v Jihomoravském kraji, 6 km východně od Bučovic na soutoku Hvězdličky a Litavy. Součástí obce je i vesnice Letošov. Žije zde obyvatel.

Nesovice est une commune du district de Vyškov, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1377, kdy se připomíná jistý Konrád z Bednárce. Ves trvale náležela k jindřichohradeckému panství a byl sídlem panské rychty. Bednárec nebyl ušetřen mnoha pohrom. V roce 1585 to byla velká morová epidemie na kterou, zde zahynulo 50 obyvatel. Roku 1693 došlo k vypuknutí epidemie kobylek, což mělo za následek zničení úrody. Ve vsi ležela mnohá vojska (nejvíce ruská a francouzská). V roce 1877 byla v Bednárci otevřena nová škola, která pro nedostatek žáků byla v roce 1974 zrušena. Bednárec protla v roce 1887 železnice Veselí nad Lužnicí – Jihlava. První vlak zde projel 29. srpna 1887. Roku 1894 byl založen Sbor dobrovolných hasičů Bednárec, který zde funguje dodnes (v nedávné době byla zrekonstruována místní hasičská zbrojnice) V roce 1975 byl Bednárec sloučen s nedalekým Jarošovem nad Nežárkou (v roce 1990 se opět osamostatnil). V roce 2011 obdržela obec od předsedkyně poslanecké sněmovny ČR svou vlajku a znak.

Valdénství.

Valdénství byla jedna z forem středověkého náboženského reformního hnutí označovaného za kacířství, formující se koncem 12. století v městském prostředí Burgundska, Provence a severní Itálie, následně exkomunikována a pronásledována inkvizicí proniká až do rakousko-českého příhraničí.  Obec Velký Bednárec byla téměř celá valdénská. Již na počátku 14. století se valdénští dostávají do střetu s inkvizicí. V jejich domech se pravidelně několikrát do roka konala shromáždění za účasti pravidelně přicházejících kazatelů. Na podzim roku 1335 pracovali inkvizitoři přímo v Jindřichově Hradci a povolávali poddané z Velkého Bednárce před inkviziční soud. O pět let později 6. března 1340 byla proti jeho stoupencům vyhlášena první křížová výprava na území střední Evropy. Do jejího čela byl postaven Oldřich III. z Hradce.  V roce 1377 se na Kozím Hrádku u Tábora objevili tři německy hovořící muži z Bednárce, zřejmě potomci valdénských, likvidovaných křížovou výpravou roku 1340.  Valdenství později významně ovlivnilo počátky husitství a spolupodílelo se i na zrodu jednoty bratrské. V současné době Bednárcem prochází turistická cesta valdénské a české reformace.

Obecní správa a politika.

Po zrušení poddanství (7. září 1848) se historicky prvním starostou obce stává Jan Tischer. Po osamostanění Bednárce v roce 1990 se prvním starostou stává Bohumil Závodský, po něm úřad přebírá Jan Tyšer (2006-2010). V letech 2010-2014 byl starostou Mgr. Petr Urban, Ph.D., od roku 2014 tuto funkci vykonává Martin Závodský.

Obecní vlajka a znak.

Bednárec v roce 2011 získal obecní vlajku a znak. Oběma dominuje sloučení modré a žluté barvy (barvy Pánů z Hradce) a svíce stojící na knize, jež je odkazem valdénské historie obce. Slavnostní odhalení vlajky proběhlo 15. září 2012 při příležitosti 1. srazu bednáreckých rodáků.

Doprava.

Vesnicí prochází železniční trať Veselí nad Lužnicí – Havlíčkův Brod, na které se nachází zastávka Bednárec, a silnice druhé třídy č.134 Jarošov nad Nežárkou – Batelov. Do vesnice zajíždějí linkové autobusy ČSAD Jindřichův Hradec.

Občanská vybavenost.

Občané mohou v obci využívat v roce 2017 kompletně zrekonstruovanou budovu obecního úřadu s knihovnu a společenským sálem, autobusovou či vlakovou zastávku a dětské hřiště. Obec po zrušení pošty v Jarošově nad Nežárkou využívá poštu v nedaleké Nové Včelnici.

Kultura.

V Bednárci se koná řada kulturních akcí, jako kácení májky, posvícenská zábava, srazy bednáreckých rodáků, zpívání koled na návsi, dětský den, loučení s létem či různé akce pro děti i dospělé s doprovodem hudby. Na pořádání těchto akcí se podílí mimo jiné i SDH Bednárec, Honební společenstvo Bednárec či přímo OÚ Bednárec. Působí zde také ochotnický divadelní soubor Bednochot s dlouholetou tradicí.

Obec Bednárec ( historicky Velké Pernárce či Velký Bednárec) se nachází v okrese Jindřichův Hradec v Jihočeském kraji. Žije v ní obyvatel. Nejvyšší bod obce je vrch Myslivna (592 m n. m.), nejnižší bod je údolí říčky Žirovničky (460 m n. m.).

Bednárec est une commune du district de Jindřichův Hradec, dans la région de Bohême-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Průběh toku.

Zdrojnice Opavy pramení v Hrubém Jeseníku a stékají se ve Vrbna pod Pradědem. Z Vrbna pod Pradědem teče řeka Nízkým Jeseníkem k jihovýchodu korytem, které po povodni roku 1997 dostalo přírodě blízký ráz – je tvořeno četnými meandry, štěrkovými terasami a ostrůvky. V Nových Heřminovech se obrací k severovýchodu, kterýžto směr si udržuje až ke Krnovu ve Zlatohorské vrchovině. Celý úsek od Vrbna až do Krnova má horský charakter, řeka teče hlubokým údolím, ve kterém vytváří četné peřeje. Pod Krnovem se údolí otevírá a řeka již teče nížinou Opavské pahorkatiny (206,6 m n. m. ústí Opavy do okresu Opava mezi k. ú. Úvalno a k. ú. Skrochovice) zhruba jihovýchodním směrem až k ústí do Odry v Ostravě-Svinově (nadmořská výška 205 m n. m.). Mezi Krnovem a Opavou tvoří řeka česko-polskou státní hranici. Mezi Opavou a Ostravou řeka vytváří několik meandrovitých úseků se štěrkovými lavicemi, vysokými hlinitými břehy s hnízdy břehulí, vyskytuje se i volavka šedivá a ledňáček říční. Časté padlé stromy, slepá ramena. Mezi Jilešovicemi a Děhylovem byla řeka zkrácena regulacemi o 2,5 km v souvislosti s těžbou štěrkopísku – jejímž důsledkem je vznik tzv. Hlučínského jezera. Řeka se tak dnes městu Hlučín úplně vyhýbá. Mezi Opavou a Kravařemi je část vody odváděna Mlýnskou strouhou, mezi Hájem ve Slezsku a Dolním Benešovem napájí levostranná ramena Opavy spolu s říčkou Štěpánkou dolnobenešovské rybníky. Ústí do Odry v Ostravě v Ostravské pánvi v nadmořské výšce 205 m.

Města.

Největším městem na řece Opavě je Ostrava. Od svého počátku řeka protéká městy: Vrbno pod Pradědem, Krnov, Opava, Kravaře, Dolní Benešov, Hlučín a Ostrava.

Vodní režim.

Protože odvodňuje nejvyšší polohy Jeseníků, mívá Opava dostatek vody téměř po celý rok. Nejvyšších průtoků dosahuje koncem jara a nejnižších koncem léta. Průměrný průtok u obce Děhylov na 7,4 říčním kilometru činí 17,6 m3/s. Povodně v roce 1997 na mnoha místech změnily průběh toku řeky a některé úseky byly ponechány v přírodě blízkém stavu. Hlásné profily:

Využití.

Vodáctví.

Řeka patří mezi vodácky využívané toky. Úsek Vrbno-Krnov dosahuje obtížnosti WWI-WWII, pod Krnovem již jen ZWC-WWI-.

Vodní díla.

V oblasti Nových Heřminov se uvažuje o stavbě přehradní nádrže, která by měla zmírnit průběh povodní. O výstavbě přehrady rozhodla vláda 21. dubna 2008. Kvůli ní má být zaplavena část Nových Heřminov. Postižené domy mají být vyvlastněny. V obci proto platí dlouhodobá stavební uzávěra.

Opava (lidově "Opavice", "Černá Opavice", "Opa",, ) je levostranný přítok řeky Odry, který protéká v okresech Bruntál, Opava a Ostrava-město v Moravskoslezském kraji. Řeka vzniká soutokem Střední a Černé Opavy ve Vrbně pod Pradědem. Střední Opava vzniká na území města Vrbno pod Pradědem soutokem Bílé a Střední Opavy. Černá Opava pramení při severozápadních svazích Orlíku a Střední Opava pramení na severovýchodních svazích Pradědu. Bílá Opava pramení na jihovýchodních svazích Pradědu. Délka toku činí 110,7 km. Plocha povodí měří 2089,0 km2. Od ústí Opavice až do Opavy-Vávrovic tvoří státní hranici s Polskem (Opolské vojvodství) v délce cca 25 km. Největším přítokem je řeka Moravice.

L' est une rivière de République tchèque et de Pologne de de long. Elle est un affluent en rive gauche de l'Oder.


Části obce.

Obec Novosedly nad Nežárkou se skládá ze tří částí na třech stejnojmenných katastrálních územích.

Historie.

Před první světovou válkou.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1359 a nachází se v knihách prvního arcibiskupa pražského Arnošta z Pardubic. Ze stejného pramene vyplývá také informace o prvním doloženém novosedelském faráři jménem Mikuláš, který tentýž rok zemřel. V roce 1619 byly Novosedly vypáleny.

První světová válka.

Během let první světové války se neodehrálo nic výrazně významného. Do obce v roce 1914 přicestovalo 22 polských uprchlíků, dva z nich utekli, zbylí odjeli během roku 1915. V roce 1916 přicestovaly další dvě polské rodiny, celkem 11 osob. Jako i v jiných kostelích, i zde proběhly rekvírace zvonů. 3. října 1916 byl zabaven zvon Svatý Jakub (ulitý 1791), 17. září 1917 sejmut nejmenší zvon a 25. července 1918 přišel kostel sv. Václava dokonce i o 36 varhanních píšťal. Zabavené varhanní píšťaly byly nahrazeny až během roku 1932.

První republika.

Konec Velké války obyvatelé oslavili průvodem k chrámu Páně, kde byla hrána národní hymna. 1. května 1919 byly na návsi vysazeny dvě lípy – na upomínku svobody. V roce 1921 zde žilo 402 obyvatel, a ve dvacátých letech dvacátého století se zde nacházelo 121 domů.

Druhá světová válka.

Stejně jako první světová válka, i ta druhá probíhala přiměřeně pokojně. Během celé doby okupace se v Novosedlech neudálo nic výrazně významného. 27. února 1945 do obce přijeli němečtí uprchlíci, v počtu do 142 osob. Byli ubytováni v obecní škole a po místních hostincích. Do 3. května 1945 všichni odešli. 2. května ale v Novosedlech pobývala větší jednotka SS, vybavená děly. Novosedly nad Nežárkou byly osvobozeny oddílem Rudé armády 9. května 1945, čítajícím přibližně tisícovku mužů okolo 15. hodiny. Ještě ráno toho dne tudy projížděly poslední zbytky německé branné moci.

1945–1948.

V roce 1945 definitivně v okolí Novosedel skončila plavba dřeva, čímž místní obyvatelé přišli o jeden ze zdrojů obživy. Někteří obyvatelé se odstěhovali do vysídleného pohraničí jako noví osadníci, a to celkem 116 osob "(viz tabulka)"

Farnost.

Kostel svatého Václava.

Právě na kraji obce při příjezdu od Lomnice nad Lužnicí se nachází kostel svatého Václava. Jeho současná románská podoba je výsledkem rekonstrukce z roku 1867. Dvojice základních kamenů s pamětními listinami byla usazena 11. května 1867, v roce 1869 byl kostel dostavěn a o rok později vysvěcen.

Farní hřbitov.

Kolem starého farního kostela z doby před rokem 1359, který již nedostačoval množství věřících a poutníků se nacházel původní hřbitov. Ten je dnes již zrušen, roku 1871 byl postaven a posvěcen nový, dodnes se nacházející u domu čp. 65.

Duchovní správa.

Jak již bylo zmíněno, farnost se zde rozkládala již před rokem 1359. Během válečných tažení byla zdejší farnost přifařena k jedné z blízkých farností, a to k Lomnice nad Lužnicí, Stráži nad Nežárkou nebo i Třeboni. Lokálie zde byla ustanovena roku 1785 za vlády císaře Josefa II., prvním lokalistou se stal o rok později P. Beregisus Gregor († 17. srpna 1788), augustinián ze zrušeného augustiniánského kláštera v Třeboni. Záštitu nad lokálií převzala matice náboženská.

Další zajímavosti.

Památník padlým v první světové válce.

V roce 1922 opatřila obec Novosedly památník padlým a nezvěstným ve světové válce, který byl vztyčen jižně od kaple sv. Jana Nepomuckého. Z důvodu stavby okresní silnice však byl v roce 1935 přemístěn na severní stranu kaple a byl na náklady obce oplocen. Nese tato jména padlých a nezvěstných

Kovárna na návsi.

Na zdejší kovárně působili kováři Valek, Dvořák, Ludvík a Václav Šefčík. Během nájmu Václava Šefčíka byla v roce 1912 zrušena (částečně) tradice zvaná "sýpka", tedy odměna usedlých hospodářů kováři za ostření výhradně orného nářadí ve formě obilného zrní. V roce 1926 byla kovárna napojena na elektrorozvodné síti. Při nástupu nového obecního kováře Františka Bašty v roce 1930 byl zvyk zvaný "sýpka" definitivně zrušen a kovárna byla pronajata za stálý nájem.

Hasičský sbor.

Podle pamětní knihy obce Novosedly byl hasičský dobrovolný sbor založen roku 1894 a vybaven ještě tentýž rok novou obloukovou stříkačkou v ceně 900 zlatých. Velitelem sboru se stal František Šírek, náměstkem velitele Matěj Hrubý, jednatelem František Vrkoč, cvičitelem Václav Sokolík a pokladníkem Alexander Albrecht. Po založení měl sbor celkem 25 členů. V roce 1901 byla zakoupena nová čtyřkolová stříkačka za 1900 korun. K plné motorizaci sboru přispěla až koupě nové dvoukolově stříkačky, kterou obec zakoupila v Telči 29. září 1932 i s příslušenstvím, v celkové ceně 32 019 korun.

Triangulační bod.

V roce 1937 blízko Novosedel proběhla stavba triangulační věže, při níž zemřel jeden z dělníků, původem ze Slovenska. Dnes již tuto věž nikde v okolí nenajdeme, shořela totiž během vypalování trávy v roce 1946.

Obec Novosedly nad Nežárkou () se nachází v okrese Jindřichův Hradec v Jihočeském kraji. Sestává z místních částí Novosedly nad Nežárkou, Kolence a Mláka. Žije zde obyvatel.

Novosedly nad Nežárkou est une commune du district de Jindřichův Hradec, dans la région de Bohême-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází ze 4. června 1311 pod jménem Dydkowicz, kdy je v dobových pramenech Vítek ze Švábenic a jeho syn Jan, kteří postoupili augustiniánskému klášteru na Zderaze v Praze jeden a půl lánu v Dětkovicích na dožití pro paní Lukardu. Tehdy na českém území již dlouho platil feudální řád, kdy bylo vlastnictví půdy, dvorů a dědin rozdrobeno mezi zemany, což byla nižší šlechta. Až do 15. století si majetkový podíl obce uchovali páni ze Švábenic. Většina vsi však byla v rukou dětkovických vladyků. V roce 1503 získal díl vsi Mikuláš Cedlar z Hoffu, který pak dokoupil další díl vsi i se dvorem od Jana Hynka z Veselice.

Obyvatelstvo.

Struktura.

Dětkovice jsou bývalou obcí politického okresu kroměřížského, jež měla v roce 1930 466 obyvatel s převážnou většinou české národnosti. O třicet let později v roce 1960 poklesl počet obyvatel na 379 osob, 181 mužů a 198 žen. Podle sčítaní lidu, domů a bytů z roku 2001 zde žilo 258 obyvatel, z toho 124 mužů a 134 žen. Národnostní složení obyvatel města je poměrně homogenní, 175 obyvatel se hlásí k národnosti české, 75 k národnosti moravské a 3 k národnosti romské.  Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Obecní správa a politika.

Zastupitelstvo a starosta.

Obec je součástí Jihomoravského kraje a okresu Vyškov. V místních volbách se volí 7 členů obecního zastupitelstva, kteří poté ze svých řad vybírají pětičlennou obecní radu, starostu a místostarostu. Při volbách do obecního zastupitelstva na funkční období 2006–2010 byla v Dětkovicích volební účast 69,57 % s následujícími výsledky (obecní radu později vytvořili zástupci ČSSD, KDU-ČSL a NEZÁVISLÍ):  Po komunálních volbách v letech 2010 a 2014 byl starostou zvolen Jan Vrána (KDU-ČSL).

Znak a vlajka.

Obecní znak a prapor byl Dětkovicím udělen usnesením poslanecké sněmovny dne 9. dubna 2002.  Popis znaku zní: "„Ve stříbrném štítě čelně stojící rytíř v modré kroužkové zbroji překryté zlato-modře čtvrceným šatem, s mečem u boku, držící v pravici na červené žerdi modrý praporec s ocasem se zlatou rozletitou střelou a v levici modrou, zlatě zdobenou hrncovou přilbu“".  Popis vlajky zní: "„List tvoří tři svislé pruhy, bílý, modrý a bílý, v poměru V modrém pruhu žlutá rozletitá střela (znak pánů ze Švábenic). Poměr šířky k délce listu je 2:3.“"

Obec Dětkovice se nachází na východní hranici okresu Vyškov v Jihomoravském kraji. Rozprostírá se v nadmořské výšce 250–270 m n. m. Katastr obce má rozlohu 500 hektarů. Návsí protéká Dětkovický potok. Žije zde obyvatel. Obec má vlastní obecní úřad. Kromě budovy OÚ se v obci nachází také obchod se smíšeným zbožím, kulturní dům a hasičská zbrojnice.

Dětkovice est une commune du district de Vyškov, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Části obce.

Její čtyři části bývaly samostatnými vesnicemi, které byly několikrát spojeny a zase rozděleny. Definitivní sloučení v jednu obec proběhlo v roce 1952.

Historie.

Prvé písemné zmínky o obci Petrovice jsou z roku 1335 kdy je zmiňována existence kostela v dokumentu Svatopetrského haléře. Protože leží na území Slezska, prošla obec během své historie zajímavým vývojem z hlediska státního: patřila pod Polské království, České království, Rakouské císařství a později pod Rakousko-Uhersko. Součástí ČSR se stala až roku 1920 po válce s Polskem. Petrovice s okolními vesnicemi zastavil v roce 1569 těšínský kníže Bedřich Kazimír městu Fryštátu (součást dnešní Karviné). O tři roky později koupil Fryštát i s okolními vesnicemi Václav Cigán se Slupska, později jeho nejstarší syn Mikuláš zdědil mj. Petrovice. Ty se staly v roce 1727 součásti panství Ráj (část dnešní Karviné) vlastněného Rudolfem Taaffe které od něj roku 1792 odkoupil Jan Larisch-Mönnich, vlastnil je až do pozemkové reformy po první světové válce.  Roku 1855 byla postavena nádražní budova pro středem vesnice vedoucí jednokolejnou železniční trať, součást Severní dráhy císaře Ferdinanda, v roce 1889 byla zdvojkolejněná. Nádraží v Petrovicích se v roce 1898 stalo výchozím bodem 11,4 km dlouhé Karvinské Místní dráhy KFNB, která vedla na hlavní karvinské nádraží, dnes zakončené na km 5,2 za stanicí Karviná město. V říjnu 1938 bylo území zabráno Polskem a následovala nacistické okupace. Petrovice u Karviné byly osvobozeny dne 1. května 1945 Sovětskou armádou, předtím byla v blízkosti víc než měsíc frontová čára.  Při sčítání roku 1850 měly Petrovice u Karviné 903 obyvatel, v roce 1930 bylo evidováno 1594 obyvatel a 242 domů. Podle rakouského sčítání lidu v roce 1910 měly Petrovice, Dolní Marklovice, Prstná a Závada celkem 3696 obyvatel, z toho 3516 bylo trvale registrovaných, 3311 (94,2%) bylo polsky, 148 (4,2%) ) německy - 57 (1,6%) česky mluvících, 3618 (97,9%) bylo katoliků, 36 (1%) protestantů, 4 (0,1%) kalvinistů, 36 (1%) Židů a 2 lidé byli jiného náboženství nebo označení. Roku 1980 se počet obyvatel zvýšil na 3830 osob a bylo napočteno 1209 bytů; z toho k české národnosti se hlásilo 78,5 %, k polské 15,9 % a ke slovenské 4,6 % obyvatel. Počátkem roku 2011 zde žilo 5350 obyvatel, v roce 2006 jich bylo 5499.

Současnost.

Rozvoji obce pomohla výstavba železniční stanice a také chemická továrna na sodu, kterou nechal vybudovat Jindřich Larisch-Mönnich. Chemička sice roku 1958 zanikla, ale železniční stanice existuje dodnes a je důležitou přechodovou stanicí. V obci se nachází motokrosová dráha - Petrovická kotlina, kde se pořádá mezinárodní mistrovství ČR v motokrosu. Jsou zde dva fotbalové kluby, v Závadě je hřiště fotbalového klubu T.J. Lokomotiva Petrovice, v Petrovicích zase působí tým T.J. Inter Petrovice. Velmi úspěšní jsou také hráči florbalového klubu Z.F.K. Petrovice, kteří v současnosti hrají 1. ligu. Největší událostí v Petrovicích jsou každoročně pořádané obecní slavnosti, a to v areálu Petrovické kotliny.

Obec Petrovice u Karviné ( " ") se nachází v okrese Karviná v Moravskoslezském kraji. Leží severně od města Karviné, na východě a severu hraničí s Polskem (město Jastrzębie-Zdrój a obec Horní Marklovice).

Petrovice u Karviné (en ; en ) est une commune du district de Karviná, dans la région de Moravie-Silésie, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Znak obce.

Rozhodnutím předsedy Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR z 15. července 1993 je znakem Dolní Lutyně modrý štít se zlatým snopem tvořeným třemi viditelnými hrstmi a provázeným po stranách stříbrnými růžemi, které mají symbolizovat připojené Věřňovice. Tři hrsti obilného snopu symbolizují soužití obyvatel české, polské a slovenské národnosti.  Obec Dolní Lutyně disponovala svým vlastním pečetidlem již od roku 1723. Jednalo se o oválný typář, který nesl v pečetním poli kolmo postavený snop, z něhož vyrůstal kříž obtočený hadem. Pod snopem leží vidle (podávky), přes které jsou položeny dva srpy vedle sebe. Toto pečetidlo používala obec ještě v první polovině 19. století. Na pozdějším polském úředním razítku došlo k určité modifikaci symboliky, snop zůstal a za něj byly umístěny zemědělské nástroje - kosa, cep a hrábě. V období první republiky se používalo pouze nápisové razítko, avšak na razítku místního národního výboru ze druhé poloviny 40. let je již opět snop a za ním zkříženy kosa, hrábě, cep, vidle a srp.  Věřňovice měly také od roku 1723 své pečetidlo, které obec používala až do první poloviny 19. století. Pečetní pole oválného typáře bylo tvořeno zkříženými hráběmi, cepem a lopatou ve spodní části pečetě, horní část byla prázdná.

Původ jména.

Místní název Lutyň byl utvořen od základu lut-, který je v polském slově luty, což znamená lítý neboli krutý. Například polský název února je luty - lítý měsíc, měsíc, ve kterém jsou kruté mrazy.Od slovního základu lut- vzniklo jméno Lutyňa pomocí přípony -yňa. Lutyňa znamenalo původně studené, mrazivé místo, nebo studený, ledový potok.  Je možný i jiný výklad původu tohoto názvu. Název Lutyň mohl vzniknout příponou -yňa do výrazu Lut, Lutobor. V tomto případě by tedy šlo o název označující majetek původního vlastníka. Podobně tomu bylo u názvů Bechyně, Kněhyně nebo Hrabyně.

Historie.

Dolní Lutyně je v historickém místopisu země Moravské zmiňována jako obec se dvěma zámky a farním kostelem sv. Jana Křtitele. Poprvé se tato obec se 72 lány objevuje v soupisu desátků vratislavského biskupství z roku 1305, kde je nazývána jako Luthina. Ves byla původně knížecí, ale kníže Přemek ji spolu s Horní (Polskou) Lutyní v roce 1365 prodal za 400 hřiven stříbra Paškovi Barutswerde. Později část vsi opět připadla těšínským knížatům k jejich fryštátskému panství a část zůstávala samostatným statkem. Z jeho držitelů jsou doloženi v letech 1475 - 1486 Jan z Lutyně, po něm Jiřík Liška, který se v roce 1581 oženil s Annou z Rudz. Dále se majitelé střídali. Držitelé Lutyně byli Hanuš Geraltovský z Geraltovic, Jáchym Geraltovský z Geraltovic, jehož manželka byla Anna Kochtická z Kochtic a také Jan Pražma z Bílkovic.  Roku 1639 po Anně Kochtické z Kochtic držel Lutyni její druhý manžel Jan Jindřich hrabě Šlik a později Jindřich Vilém hrabě Šlik, po jeho smrti v roce 1660 se ujala statku vdova Alžběta Maximiliana, svobodná paní z Drahotouš, která se opět provdala nejprve za Františka Arnošta hraběte Šlika a pak za Františka hraběte Taafeho, který v roce 1700 Dolní Lutyni zdědil. Po Františku dědil statek jeho synovec Jan Theobald hrabě Taafe (zemřel 1738), dále Mikuláš hrabě Taafe, jenž vystavěl roku 1746 v Dolní Lutyni kostel. Zemřel roku 1766 a zanechal statek svému vnukovi Rudolfu hraběti Taafemu, který prodal Dolní Lutyni roku 1792 Janu hraběti Larischovi, majiteli Karviné. Od té doby měla Dolní Lutyně stejné majitele s Karvinou. Od roku 1864 je ves Dolní Lutyně samostatnou obcí. Po Janu hraběti Larischovi vlastnil Karvinou a s ní i Dolní Lutyni jeho syn Jindřích hrabě Larisch-Mönich, který zemřel v roce 1859. Jeho nástupce Jan hrabě Larisch-Mönich zemřel v roce 1884 v Anglii. Dále dědil Jindřich hrabě a v roce 1923 dr. Jan Larisch-Mönich.Podle rakouského sčítání lidu v roce 1910 měla Německá Lutyně 4 096 obyvatel, z toho 3 888 bylo přihlášeno trvale, 3 483 (89,6%) bylo polsky, 359 (9,2%) německy a 46 (1,2%) česky mluvících, 3994 (97,5%) byli katolíci, 27 (0,7%) evangelici, 52 (1,3%)Židé ismu a 23 (0,6%) jiného náboženství.  V roce 2012 přešla obec z ORP Orlová do ORP Bohumín. Počátkem roku 2015 zde žilo 5 155 obyvatel, přitom o deset let dříve to bylo 4 719 obyvatel.

Části obce.

Sídelní strukturu tvoří dvě dříve samostatné obce Dolní Lutyně a Věřňovice, které byly sloučeny v roce 1975. Dolní Lutyně se ještě dělí na části Střed, Zbytky, Výšina a Nerad.  Obec se rozkládá na 2 488 ha, k roku 2013 měla Dolní Lutyně celkem 1 490 domů a 4 966 obyvatel, z toho Věřňovice tvořily 221 domů a 658 obyvatel.

Doprava.

Územím obce prochází dálnice D1, která zde překračuje hranici do Polska. Dále vede obcí silnice I/67 mezi Karvinou a Bohumínem. Na území obce zasahuje i silnice II/474 mezi Orlovou a Dětmarovicemi. Silnice III. třídy jsou: V severní části obce (části zvané Nerad) zastavují osobní vlaky tratě 320 Bohumín - Mosty u Jablunkova - Čadca, kde zastavují a až 3 páry vlaků z Bohumína do Petrovic u Karviné a zpět (v tomto případě se zastavuje na znamení). Zastávka Dolní Lutyně má 2 nástupiště a 2 koleje s přístřešky proti povětrnostním vlivům. Vstup na nástupiště je bezbariérový. Poblíž stanice se nachází veřejné parkoviště a úschovna kol. Na zastávku se plánují dodat kontejnery na třídění odpadu.

Dolní Lutyně (do roku 1946 Německá Lutyně, ', ', Slezskoněmecky "Nieder Leuten") je hornoslezská obec v okrese Karviná v Moravskoslezském kraji. Žije zde obyvatel. Obec Dolní Lutyně je třetí největší obcí v ČR bez statutu města. Část obyvatel tvoří polská menšina.

Dolní Lutyně (en ; en ) est une commune du district de Karviná, dans la région de Moravie-Silésie, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.