Biografie.

Narodil se v Oslu v rodině knihovnice, otec byl vášnivým čtenářem a vypravěčem. Má dva bratry. Mladého Joa ovšem nejvíce zajímal fotbal – působil v klubu Molde FK a chtěl se stát profesionálním hráčem ve stáji britských Tottenham Hotspur. Po natržení kolenního vaziva se svých plánů musel vzdát a začal intenzivně pracovat na svém vzdělání. Vystudoval ekonomii na Norges Handelshøyskole v Bergenu, stal se z něj burzovní makléř a později i finanční analytik v největší makléřské společnosti v Norsku. To bylo jeho denní zaměstnání, v noci nechával promlouvat divočejší stránku své osobnosti. Jeho další zálibou byla rocková hudba – věnoval se hře na kytaru a skládání písní v několika nepříliš úspěšných formacích. Potom s mladším bratrem Knutem založili vlastní skupinu a "Di Derre" se stali idoly norské rockové scény s rekordním počtem prodaných alb a až 180 odehranými koncerty ročně.  Když už tenhle rytmus nemohl déle zvládat, odletěl na několik měsíců do Austrálie. Zároveň dostal nabídku napsat zápisky z turné kapely, on si však zvolil úplně jiný žánr. Naplno se začal psaní románů věnovat v roce 1997 po smrti svého otce, kdy si uvědomil, že chce do konce svého života stihnout napsat román.

Literární dílo.

Harry Hole.

Jeho literární kariéru odstartoval kriminální román "Flaggermusmannen" ("Netopýří muž / Netopýr") z roku 1997. Jde o první detektivku, v níž vystupuje osobitý kriminalista Harry Hole. Kniha zaznamenala okamžitý úspěch a svému autorovi vynesla cenu Rivertonprisen, kterou uděluje Klub Riverton za nejlepší literární nebo dramatické počiny s kriminální tematikou. Dále obdržel Skleněný klíč, skandinávskou cenu za nejlepší kriminální román.  Inspirací pro vytvoření zasmušilého kriminalisty Harryho Holea byla díla amerických autorů tzv. „drsné školy“, Raymonda Chandlera a Dashiella Hammetta.  "„Našel jsem místo, v kterém je Harry Hole nejvíce zranitelný, a začal jsem vrtat.“"  Detektiv z Osla je prototypem drsného chlapíka, který se snaží porozumět zlu a vymýtit zločin ve všech jeho podobách. Není schopen respektu vůči žádné autoritě a na vlastní pěst svádí boje se sadisty, kriminálníky i studeným severským počasím. Jeho Achillovou patou je alkohol – i když mu občas poskytne momenty útěchy, většinou kvůli němu klesá ještě hlouběji do propasti zoufalství. Bolest duše a těla je pro Harryho jakousi očistou, která jemu i jeho autorovi pomáhá překonávat své hranice. Hrdinovou oblíbenou kombinací antidepresiv, je bourbon Jim Beam a cigarety značky Camel. Romány s Harrym Holem jsou charakteristické výraznou mírou násilí – prezentují mužský svět, ve kterém se ženy objevují především v roli obětí nebo tajemných hrdinek v ohrožení. Hrdinovou vyvolenou ženou je Ráchel Faukeová, která se objevuje poprvé ve třetím dílu a její vztah s Harrym prochází v jednotlivých dílech mnoha těžkými zkouškami. Ráchel má z předchozího vztahu syna Olega, který považuje Harryho za svého náhradního otce.  Po "Netopýrovi" následovaly další knihy s Harrym Holem v hlavní roli: 1998 "Kakerlakkene" ("Švábi"), 2000 "Rødstrupe" ("Červenka nese smrt"), 2002 "Sorgenfri" ("Bezstarostná", česky jako "Nemesis"), 2003 "Marekors" ("Pentagram"), 2005 "Frelseren" ("Spasitel"), 2007 "Snømannen" ("Sněhulák"), 2009 "Panserhjerte" ("Pancéřové srdce", česky jako "Levhart"), 2011 "Gjenferd" ("Přízrak"), 2013 "Politi" ("Policie)", 2017 "Tørst" ("Žízeň") a 2019 "Kniv" ("Nůž").  Harry Hole ožívá také v podobě mluveného slova - audioknihy čte mistrně Hynek Čermák.  V říjnu roku 2017 měl premiéru film podle knihy Sněhulák, Harryho Holea ztvárnil irský herec Michael Fassbender.

Další díla.

Lovci hlav.

Po sedmi románech s Harrym Holem si vzal Nesbø načas volno a v roce 2008 napsal svižný thriller "Lovci hlav" ("Hodejegerne"). Zužitkoval v něm své zkušenosti z let strávených ve světě finančních analytiků, který vykreslil s mistrnou dávkou černého humoru. Hlavní postavou je Roger Brown – lovec mozků – jenž je nucen přivydělávat si krádežemi uměleckých děl. V Norsku vznikla stejnojmenná filmová adaptace, která měla premiéru v roce 2011. Lovci hlav vyšli také jako audiokniha, kterou načetl Filip Švarc.

Syn.

Výrazný úspěch zaznamenala také kniha Syn z roku 2012. Kniha pojednává o mladém vězni jménem Sonny Lofthus, který uteče z vězení a vydává se na krvavou pomstu mafii, která přinutila k sebevraždě jeho otce. Další knihy jsou například Krev na Sněhu a její volnější pokračování s názvem Půlnoční Slunce, oba vydané v roce 2015.

Okupace.

Podle jeho předlohy byl natočený norský televizní seriál Okupace o hypotetické okupaci Norska Ruskem. Seriál měl premiéru v norské televizi 5. října 2015. V České televizi byl první díl odvysílán 7. ledna 2017. Druhá série byla v Norsku odvysílána v roce 2017, momentálně probíhá příprava třetího pokračování.

Macbeth.

V rámci projektu Hogarth Shakespeare, ve kterém současní spisovatelé adaptují díla Williama Shakespeara, převyprávěl Jo Nesbø Macbetha (vyšlo v nakladatelství Hogart Press (2018), česky v nakladatelství Práh (2018).

Metoda psaní.

Jeho metoda psaní zahrnuje několikaměsíční cesty po světě a dlouhý proces plánování. Aby příběh působil autenticky, musí podle něj vzejít z intenzivní přípravy a důsledného sběru materiálu. "„Dopřeji si tolik přípravy, kolik je možné – tvorbou námětu a synopse strávím více času než psaním samotné knihy. Je velmi důležité probouzet se každé ráno a věřit svému příběhu. Mou jedinou úlohou při psaní knihy je nezničit ho.“"

Díla pro děti.

Kromě detektivek píše i humorné knihy pro děti věnované své dceři. V úspěšné sérii vystupuje dvojice kamarádů a excentrický profesor Doktor Proktor, čekající na svůj velký objev: 2007 "Doktor Proktors prompepulver" ("Doktor Proktor a prdící prášek"), 2008 "Doktor Proktors tidsbadekar" ("Doktor Proktor a vana času"), 2010 "Doktor Proktor og verdens undergang, kanskje" ("Doktor Proktor a konec světa. Možná... ") a 2012 "Doktor Proktor og det store Gullrøveriet" ("Doktor Proktor a velká loupež zlata").  Hlasem dětských Nesbøvek je prozatím ve třech vydaných audioknihách David Novotný.

Prodávanost a překlady.

Jeho knihy byly přeloženy do 35 jazyků a vyšly ve 140 zemích světa. Jen ve čtyřapůlmilionovém Norsku se jich na začátku roku 2011 prodalo jeden a půl milionu. Do října 2015 bylo prodáno celosvětově 23 milionů výtisků, z toho 3 miliony v Norsku.

Zvláštnosti jména v češtině.

Velmi časté téma v internetových diskusích se týká nezvyklého, ale „správného“ skloňování norského jména a příjmení (v Česku populárního) spisovatele v českém jazyce:

Jo Nesbø (* 29. března 1960, Oslo) je současný norský spisovatel a hudebník. Původně vystudoval ekonomii a finanční analytiku. Zpočátku pracoval jako novinář, makléř a taxikář.

Jo Nesbø (), né le à Oslo, est un écrivain et scénariste norvégien, auteur de roman policier et de littérature d'enfance et de jeunesse.


Biografie.

Henrietta Anna se narodila v Bedford House v Exeteru, když v Anglii zuřila občanská válka. Jejími staršími bratry byli pozdější angličtí králové Karel II. Stuart a Jakub II. Stuart. Dva týdny po jejím narození její matka prchla ze země a nechala Henriettu Annu v péči lady Villiersové. Děvčátko uvidělo matku poprvé až po dvou letech a v roce 1649, když byl její otec popraven, našla útočiště spolu s matkou a staršími sourozenci na francouzském dvoře, kde králem byl matčin synovec Ludvík XIV.

Manželství.

31. března roku 1661, ve věku 17 let, se Henrietta Anna provdala za svého bratrance Filipa I. Orleánského, bratra krále Ludvíka XIV. Svatba se uskutečnila v kapli Palais-Royal v Paříži. Manželství nepatřilo ke šťastným. Filip byl chorobně žárlivý, na druhé straně ji zanedbával a dával přednost společnosti mužů; jeho favorité ji otevřeně ponižovali. Henrietta Anna se kvůli tomu obrátila na krále Ludvíka XIV., z čehož povstaly pomluvy, že snad by oni dva měli mít spolu poměr; jejich vztah byl v každém případě velmi blízký. Henrietta Anna využila svého vlivu na krále k tomu, že jeden z oblíbenců jejího muže byl poslán do vyhnanství. Když však se jednou z jejích dvorních dam stala Louise de La Vallière, dostala se Henrietta Anna na královském dvoře do pozadí: Ludvík XIV. poznal Louisu u své švagrové, zamiloval se do ní a měl s ní i nemanželské děti. Henrietta Anna se poté úzce spřátelila s Olympií Mancini, neteří kardinála Mazarina. Když však Henrietta Anna jako velmi mladá zemřela, vzpomínal na ni Ludvík XIV. a tesknil více, než její manžel. Henrietta Anna je známa svou korespondencí, kterou vedla se svým bratrem, králem Karlem II., k němuž ji poutal velmi těsný vzájemný vztah. Aby ho podpořila, přijela v roce 1670 do Anglie vyjednat uzavření tajné Doverské smlouvy, aliance mezi Anglií a Francií.

Potomci.

Z manželství Henrietty Anny a Filipa Orleánského vzešli čtyři potomci:

Smrt.

Kromě porodů těchto donošených dětí Henrietta Anna čtyřikrát potratila: v roce 1663, 1666, 1667 a 1668. Vyčerpaná opakovanými porody a potraty zemřela v Saint-Cloud jako šestadvacetiletá krátce po návratu z vytoužené návštěvy Anglie. Po její smrti (zemřela poté, co vypila sklenici vody) se vynořily zvěsti o tom, že ji otrávil žárlivý milenec jejího manžela, Filip, rytíř de Lorraine-Armagnac. Proto byla provedena pitva, která ukázala, že příčinou smrti byl zánět pobřišnice způsobený spontánní perforací žaludku.  Po její smrti se Filip, který potřeboval mužského potomka, oženil podruhé, a to s Alžbětou Šarlotou Falckou.  Po smrti posledního potomka z přímé mužské linie Stuartovců kardinála Jindřicha Benedikta Bourbonského (druhý syn krále Karla I. Stuarta, mladší bratr krále Karla II. Stuarta a Henriettin starší bratr), se jakobité snažili prosadit na anglický trůn Henriettiny potomky, což se však nepodařilo.

Literatura.

Vystupuje v románu "Tři mušketýři ještě po deseti letech", kde jsou jejími dvorními dámami Louise de La Vallière, pozdější milenka Ludvíka XIV., a Nicole-Anne Constance de Montalais.

Henrietta Anna Stuartovna, francouzsky "Henriette d'Angleterre", zvaná rovněž Minette (16. června 1644, Exeter – 30. června 1670, Saint-Cloud) byla nejmladší dítě anglického krále – Karla I. Stuarta a jeho manželky Henrietty Marie.

Henriette d'Angleterre (, Exeter, Angleterre -, château de Saint-Cloud, France), appelée aussi "Henriette-Anne Stuart", en anglais "Henrietta Anne Stuart of England", est la fille du roi Charles d'Angleterre et d'Écosse et de la reine Henriette Marie de France. Elle est aussi la petite-fille d'Henri IV, la nièce de Louis XIII, la cousine germaine et la belle-sœur de Louis XIV, par son mariage avec son cousin Philippe d'Orléans (frère de Louis XIV). Stuart par son père et Bourbon par sa mère, la princesse est donc doublement de sang royal.


Historie.

Město Seattle bylo jedním z osídlení, která se v druhé polovině 19. století pokoušela převzít převahu v nově vytvořeném teritoriu Washington. V roce 1854 navrhl teritoriální guvernér Isaac Stevens založení univerzity ve Washingtonu. Několik důležitých osadníků v oblasti dnešního Seattlu, které vedl metodistický kněz Daniel Bagley, spatřilo postavení univerzity v Seattlu jako vhodnou pomůcku k získání větší prestiže. Nakonec se jim podařilo přesvědčit jednoho ze zakladatelů Seattlu a tehdejšího člena teritoriální legislativy Arthura Dennyho o tom, jak je univerzita pro Seattle důležitá. Legislativa nakonec založila dvě univerzity, z nichž jedna byla právě v Seattlu a druhá v okrese Lewis. Později však toto rozhodnutí změnila a rozhodla, že jediná univerzita se bude nacházet v okrese Lewis. Tam však později nemohla legislativa najít vhodné místo pro univerzitu, a tak roku 1858 navrátila školu Seattlu.  V roce 1861 začalo hledání 4 hektarů na území Seattlu, které by byly vhodné jako kampus nové univerzity. Denny a jeho společníci, Edward Lander a Charlie Terry, darovali univerzitě území známé jako Dennyho pahorek zhruba v centru Seattlu. Kampus pak ohraničovaly 4th a 6th Avenue a Union a Seneca Street.  Univerzita byla oficiálně otevřena 4. listopadu 1861 jako Territorial University of Washington. V následujícím roce legislativa formálně schválila založení univerzity a vytvořila její dozorčí radu. Zpočátku se nové škole nedařilo a musela být třikrát uzavřena. Roku 1863 to bylo kvůli nedostatku studentů a v letech 1867 a 1876 kvůli nedostatku financí. I tak ji roku 1876 absolvoval první student, konkrétně studentka Clara Antoinette McCarty Wilt, která dostala bakalářský diplom v oboru vědy. Roku 1889, kdy se Washington stal státem Unie, už probíhal soustavný růst jak města, tak univerzity. Počet studentů se zvýšil z počátečních třiceti na tři sta a poměrná izolace kampusu od zbytku města položila základy pro invazivní rozvoj. Tudíž byla vytvořena speciální legislativní komise vedená absolventem univerzity Edmondem S. Meanym. jejímž úkolem bylo najít nové místo pro univerzitní kampus. Komise vybrala místo na pobřeží Unijního zálivu, severovýchodně od centra Seattlu. Legislativa státu pak zajistila finance pro zakoupení pozemku a výstavbu kampusu.  Na nový kampus se univerzita přestěhovala roku 1895 a její hlavní budovou se stala Dennyho hala. Dozorčí rada se pak snažila prodat starý kampus, což se jí však nepovedlo, a tak se nakonec smířila s tím, že pozemek pouze pronajme. Univerzita pozemek v centru města, známý jako Metropolitan Tract, stále vlastní. Nachází se totiž v samém srdci města a představuje jednu z nejcennějších parcel celého města, čímž univerzitě každý rok získává miliony dolarů.  V roce 1908 byla zbořena původní budova univerzity, na jejímž místě nyní stojí Fairmont Olympic Hotel. Zůstaly po ní pouze čtyři 7 metrů vysoké sloupy z ručně upraveného cedrového dřeva. O jejich záchranu se zasloužil Edmond S. Meany, jeden z prvních absolventů univerzity a bývalý šéf jejího dějepisného oddělení. Společně se svým kolegou, děkanem Herbertem T. Condonem jim dal jména Loajalita, Průmysl, Víra a Výkonnost (anglicky Loyalty, Industry, Faith, Efficiency, a proto souhrnně LIFE - život). Nyní sloupy stojí v divadle Sylvan Grove.  Organizátoři světové výstavy "Alaska-Yukon-Pacific Exposition" dlouho uvažovali o tom, že ještě nepříliš zastavený kampus univerzity použijí jako hlavní dějiště události. Nakonec se ohledně toho dohodli s dozorčí radou univerzity, která na oplátku mohla využít budov, které organizátoři výstavy postaví, i po jejím konci. Plán výstavy připravil John Charles Olmsted a byl později použit jako plán pro dodatečnou výstavbu univerzitního kampusu.  Obě světové války přivedly na kampus armádu a některé zázemí bylo dočasně pronajato federální vládě. Po každé válce zažila univerzita velký růst, především v době meziválečné zaznamenal horní kampus velikou expanzi. Mezi lety 1916 a 1939 bylo postaveno čtvercové nádvoří svobodných umění, které studenti znají pod pojmem "The Quad" (ze slova quadrangle - čtyřúhelník). První dvě křídla Suzzallovy knihovny, která je považována za architektonický skvost univerzity, byla postavena v letech 1926 a 1935. Další růst přišel s koncem 2. světové války a schválením zákona o vojácích, který veteránům umožňoval různé výhody, včetně vzdělávání. Jedním z nejvýznamnějších pokroků této doby bylo otevření zdravotnické školy v roce 1946. Nyní je z něj fakultní nemocnice University of Washington Medical Center, která podle časopisu "U.S. News & World Report" patří mezi deset nejlepších nemocnic v zemi. Ve stejné době muselo univerzitu opustit mnoho studentů s japonskými kořeny, kteří byli posláni do internačních táborů poté, co Japonci zaútočili na Pearl Harbor. Kvůli tomu mnoho nadějných japonských studentů nezískalo své doktoráty a nebylo odměněno za své úspěchy na univerzitě až do slavnostního obřadu "The Long Journey Home" (angl. dlouhá cesta domů), který se odehrál v květnu 2008.  Na začátku 50. let minulého století byla vytvořena univerzitní policie, která má pravomoc na kampusu univerzity a na všech univerzitou vlastněných rezidencích, kromě apartmánů Radford Court ve čtvrti Sand Point. 60. a 70. léta jsou známá jako zlatá éra univerzity, především díky jejímu obrovskému rozmachu co se počtu studentů, výstavby zázemí, provozního rozpočtu a prestiže týče. Obrovskou měrou se o to zasloužil Charles Odegaard, prezident univerzity mezi lety 1958 a 1973. Počet studentů se v době jeho působení téměř zdvojnásobil na 34 tisíc, částečně také díky tomu, že po 2. světové válce nastala éra baby boomu ve Spojených státech. Toto období, podobně jako na dalších amerických univerzitách, poznamenaly vysoké úrovně studentského aktivismu, který se zaměřil především proti Válce ve Vietnamu. Odegaard šel při svém prezidentství na univerzitě za cílem vytvořit komunitu učenců, čímž přesvědčoval státní legislativu k dalším a dalším dotacím univerzitě. Také ji pomohli senátoři Henry M. Jackson a Warren Magnuson, kteří své politické prestiže využili k přispění škole federálními dotacemi. I dnes je University of Washington jednou z univerzit, které čerpají nejvíce peněz z federálních výzkumných fondů. Rozpočet univerzity se tedy zvýšil ze 37 milionů dolarů v roce 1958 na více než 400 milionů dolarů v roce 1973. Díky tomu bylo postaveno 35 nových budov a podlažní plocha univerzity byla zdvojnásobena.  V roce 1990 univerzita otevřela oba své vedlejší kampusy v Tacomě a Bothellu, ve kterých původně nabízela bakalářské vzdělání pro ty, co za sebou již mají alespoň dva roky vysokého vzdělávání. Později byly kampusy přeměněny na čtyřleté školy, první prváci nastoupili do studia na podzim roku 2006. Nyní kampusy nabízí i magisterské programy. V roce 2009 univerzita otevřela pobočku ve španělském městě León, kde spolupracuje s místní univerzitou.

Kampus.

Seattleský kampus univerzity se nachází na pobřeží Unijního zálivu a zálivu Portage a nabízí malebné výhledy na Kaskádové pohoří na východě a Olympijské pohoří na západě. Hlavní kampus ohraničují ulice 15th Avenue Northeast na západě, Northeast 45th Street na severu, Montlake Boulevard Northeast na východě a Northeast Pacific Street na jihu. Východní kampus se rozprostírá na východ od ulice Mountlake Boulevard, směrem ke čtvrti Laurelhurst, a zabírají jej především močály a sportovní zázemí. Jižní kampus zabírá místo na jih od Pacific Avenue až k průplavu Lake Washington Ship Canal a původně se na něm nacházelo golfové hřiště, které ustoupilo budovám zdravotních věd, oceánografie, rybářství a nemocnici University of Washington Medical Center. Západní kampus je ze všech nejméně oddělený od zbytku města a mnoho z jeho budov se nachází na ulicích Seattlu. Rozprostírá se na území ohraničeném 15th Avenue na východě, průplavem na jihu, mezistátní dálnicí Interstate 5 na západě a ulicí Northeast 41st Street na severu. Nedaleko se nachází ulice University Avenue, studenty nazývaná The Ave, která je střediskem životů studentů univerzity.

Organizace a administrace.

Nynějším prezidentem univerzity je Ana Mari Cauce. Prvním prezidentem univerzity byl Asa Shinn Mercer a dalšími známými prezidenty byli Thomas Milton Gatch, Charles Odegaard, Richard Levis McCormick nebo Mark Emmert.  Univerzitu řídí deset dozorců, z nichž jeden je z řad studentů. Pravděpodobně nejvýznamnějším nynějším dozorcem je William H. Gates, Sr., otec Billa Gatese. Bakalářskému studiu vládne Asociace studentů University of Washington a navazujícímu Senát profesionálních studentů.  Univerzita má 140 oddělení, která nabízí bakalářské, magisterské i doktorské tituly a jsou shromážděna do několika fakult, mezi které patří Fakulta umění a věd, Fakulta architektury a městského plánování, Škola obchodu Michaela G. Fostera, Škola stomatologie, Škola techniky, Škola informačních věd, Škola práv, Škola zdravotnictví, Škola veřejných záležitostí Daniela J. Evanse nebo Škola veřejného zdraví.

Učení a výzkum.

V roce 2006 rozpočet univerzity poprvé překročil 1 miliardu dolarů a dlouhodobě ji řadí mezi nejlépe dotované univerzity v celých Spojených státech. Také je největším příjemcem federálních fondů mezi státními univerzitami a druhým největším celkově. Tuto pozici drží již od roku 1974. Univerzita je také zvoleným členem Asociace amerických univerzit.  Mezi studenty univerzity patří 136 stipendistů Fulbright, 35 stipendistů Rhodes, 7 stipendistů Marshall a 4 stipendisté Gates Cambridge. Na podzim 2011 univerzita přijala 56 procent žadatelů o přijetí na studium. Ve stejném semestru univerzitu navštěvovalo 42 428 studentů, což je nejvíce ze všech univerzit na západním pobřeží Spojených států. V roce 2011 bylo průměrné skóre GPA přijatého studenta 3,78 (zhruba 95 %) a skóre SAT 1795. Zhruba 33 procent bakalářských studentů patří mezi populační menšiny.  Svůj personál a profesory univerzita angažuje ze všech zemí světa. Mezi profesory se nachází 151 členů Americké asociace pro rozvoj vědy, 68 členů Národní akademie věd, 67 členů Americké akademie umění a věd, 53 členů Institutu zdravotnictví, 21 členů Národní akademie inženýrství, 6 držitelů Nobelovy ceny, 2 držitelé Pulitzerovy ceny, 1 držitel Fieldsovy medaile, 29 držitelů Prezidentské ceny pro nadějné vědce a inženýry, 15 vyšetřovatelů Zdravotnického institutu Howarda Hughese, 15 držitelů McArthurovy ceny, 9 držitelů Mezinárodní ceny Gairdnerova fondu, 5 držitelů Národního vyznamenání za vědu, 5 držitelů ceny Alberta Laskera a Michaela E. DeBakeyho, 4 členové Americké filozofické společnosti, 2 držitelé National Book Award, 2 držitelé Národní medaile za umění, a mnoho dalších.  Univerzita provozuje systém knihoven, který je 14. největší mezi všemi americkými univerzitami, s obsahem více než 7,5 milionu výtisků. Asociace výzkumu knihoven umístila systém na svém žebříčku mezi pátým a patnáctým místem v několika kategoriích.  Dále univerzita provozuje Research Channel, jediný americký televizní program, který se věnuje pouze šíření výzkumů z akademických institucí a výzkumných organizací. Momentálně se na programu podílí 36 univerzit, 15 výzkumných organizací, 2 výzkumná centra a mnoho dalších firem. Univerzita rozšiřuje výzkumy také pomocí své vlastní univerzitní televizní stanice a na svých internetových stránkách.  K podpoře rovných možností vzdělávání univerzita spustila roku 2006 program "Husky Promise", který se soustředí především na studenty s nedostatkem financí. Rodiny, jejichž příjem dosahuje 65 % státního průměru či méně nebo rodiny, jejichž příjem je řadí na 235 % federální chudoby, se mohou do programu přihlásit. Programu může využít až 30 procent bakalářských studentů. Úroveň, kterou nesmí rodinné finance dosahovat, aby mohlo být programu využito, jsou na University of Washington nejvyšší v zemi, a tak může jejích služeb využít co nejvíce lidí. Tehdejší prezident univerzity, Mark Emmert, po vyhlášení programu prohlásil, že univerzita nemá elitářskou identitu.  Od roku 1977 provozuje univerzita program TS/EEP, který provozuje Robinsonovo centrum a jedná se o jeden z nejprestižnějších programů v zemi, který zajišťuje předběžnou možnost studia na univerzitě pro šestnáct pečlivě vybraných, velice schopných studentů mladších patnácti let. Podle zákona státu Washington musí mít studenti za sebou šest let základní školy, než budou moci nastoupit do tohoto programu. Robinsonovo centrum dále provozuje Akademii mladých učenců, který nahrazuje střední školu a každý rok přijímá 35 akademicky vyspělých a vysoce motivovaných studentů. Studenti se mohou k tomuto programu přihlásit při prvním ročníku na střední škole a pokud jsou přijati, místo druhého ročníku se stanou prváky na univerzitě.

Žebříčky.

V roce 2011 se univerzita umístila na 16. místě v žebříčku 500 univerzit zvaném Šanghajský žebříček, který vydává Centrum univerzit světové třídy pod univerzitou Jiao Tong v Šanghaji. Na šestnáctém místě se drží již od roku 2007, svou pozici ani před tím nijak výrazněji neměnila.  V roce 2010 seřadilo Centrum univerzit světové třídy univerzity Jiao Tong v Šanghaji také 100 nejlepších univerzit podle kvality vzdělávání v určitých oborech. University of Washington se umístila na čtvrtých místech v klinické medicině a farmacii a životních a zemědělských vědách. Také se umístila na 25. místě v přírodních vědách a matematice, na 28. místě ve společenských vědách a 29. v inženýrství/technologii a informatice.  V žebříčku vědeckého výkonu, který vydává Rada hodnocení vysokého vzdělávání Taiwanu, se univerzita umístila na čtvrté pozici z 500 nejlepších univerzit světa.  Pro školní rok 2011/12 se univerzita umístila na 13. místě z 500 nejlepších univerzit světa na žebříčku nizozemské Universiteit Leiden.  V roce 2011 se univerzita umístila na 8. příčce žebříčku 2 000 světových univerzit seřazených podle akademického výkonu, který vydává turecká Technická univerzita Středního východu.  Renomovaný britský týdeník "Times Higher Education" ji ve školním roce 2010/11 umístil na 23. místě mezi 500 nejlepšími univerzitami světa, o rok později University of Washington klesla na 25. příčku. Zároveň ji týdeník umístil v roce 2011 na 26. místo podle reputace v žebříčku 100 světových univerzit.  V roce 2012 se univerzita umístila na 9. místě žebříčku 200 nejlepších univerzit a vysokých škol světa, které společně vydávají 4 mezinárodní vysoké školy a univerzity.  Ve stejném roce univerzitu umístila Španělská rada národního výzkumu na 11. místo mezi 20 tisíci nejlepšími univerzitami světa.  Nejlepší americké výzkumné univerzity umístily univerzitu na 11. místo z 50 nejlepších amerických univerzit. Žebříček publikuje Arizona State University.  Roku 2012 měsíčník "U.S. News & World Report" umístil její bakalářský program na 42. místo mezi americkými univerzitami a 10. místo mezi americkými státními univerzitami. Mezi navazujícími programy se univerzita umístila na prvním místě v ošetřovatelství, třetím v sociální práci, čtvrtém v knihovních a informačních vědách, pátém v lékárnictví, šestém ve veřejném zdraví, sedmém v informatice a pedagogice, devátém ve zdravotnictví, 20. v právu a 21. v inženýrství. Univerzitní škola ošetřovatelství se umisťuje na 1. místě v tomto žebříčku už od jeho prvního vydání v roce 1993.  Dvouměsíčník "Washington Monthly" umístil univerzitu na 23. místě v roce 2011, což je mírný pád oproti dřívějším letem, kdy se umisťovala kolem 15. místa.  Ekonomický magazín "Kiplinger" srovnával ceny univerzit v poměru ku kvalitě vzdělání. University of Washington se umístila na 14. místě pro studenty ze státu Washington a na 18. místě pro studenty z ostatních států.  V roce 2011 se univerzita umístila na druhém místě v počtu bakalářských absolventů nyní sloužících mezi dobrovolnými mírovými sbory, se 110. V minulosti se umisťovala i na samé špičce žebříčku.  Roku 2012 seřadila společnost Global Language Monitor univerzity podle jejich aktivity na internetu, University of Washington obsadila 12. příčku.

Život studenta.

Studenti univerzity vydávají svůj vlastní deník pod názvem "The Daily of the University of Washington", kterému říkají zkráceně "The Daily". Jedná se o druhý největší deník v Seattlu a vychází každý den, kdy se učí, v létě pak vychází jako týdeník. Na televizní stanici UWTV pak v roce 2010 deník spustil vlastní půlhodinový program "The Daily's Double Shot", který je vysílán každý týden.  V roce 1968 bylo postaveno centrum vnitřních sportů zvané IMA Center. Jeho rekonstrukce začala roku 2001, stála 41 milionů dolarů a byla dokončena na podzim 2003. Zatímco původně mělo centrum rozlohu 3 700 m2, po rekonstrukci toto číslo dosáhlo 12 500 m2. Projekt sice na sever od centra zrušil tři z devíti venkovních tenisových kurtů, původní vnitřní hřiště však dostalo nový povrch zvaný "FieldTurf".

Umístění.

Univerzita se nachází v metropolitní oblasti Seattle, kterou obývá 3,4 milionu lidí. Procento obyvatel Seattlu s bakalářským titulem dosahuje dvojnásobku národního průměru, který čítá 27 %. 92 % obyvatel Seattlu pak má středoškolské vzdělání, což je rovněž více než národní průměr činící 85 %. Sčítání obyvatel dokázalo, že Seattle je nejvzdělanějším důležitým městem Spojených států podle procenta absolventu univerzit nebo vysokých škol. Jeho oficiální přezdívkou je "Emerald City", tedy Smaragdové město. Zvolena byla roku 1981 a poukazuje na bujné vždyzelené lesy, které se v oblasti vyskytují. Mezi další přezdívky patří Deštivé město nebo Tryskové město, což souvisí s výrobcem tryskových letadel Boeing, který má nedaleko odsud svou hlavní továrnu.  Seattleské klima je často charakterizováno jako oceanické nebo mírné přímořské, s mírnými a mokrými zimami a suchými a teplými léty. Podobně jako většina Severozápadu USA patří podle Köppenovy klasifikace klimatu do oblastí s chladnými a mírně mokrými zimami, suchými subtropickými léty a středomořským charakterem. Nejníže teplota v Seattlu klesá na 2,2 °C v zimní noci, nejvýše pak pouze 24,2 °C při letním dni. 944 milimetrů ročních srážek řadí Seattle mezi sušší místa, než například New York City.  Ekonomiku města řídí několik starších průmyslových společností a novější internetové a technologické korporace. Hrubý metropolitní produkt dosáhl roku 2010 231 miliardy dolarů, což řadí Seattle na 12. místo mezi metropolitními oblastmi Spojených států. Obchodní krajině Seattlu dominují obrovské společnosti, z nichž tři se roku 2008 dostali na žebříček Fortune 500 největších amerických firem, a to internetový obchod amazon.com, řetězec kaváren Starbucks a obchodní dům Nordstrom. Dalšími velkými společnostmi z oblasti jsou řetězec velkoobchodů Costco, největší zdravotnický systém a pátý největší zaměstnavatel ve státě, Providence Health & Services, dále Microsoft, americká odnož Nintenda, dřevozpracující společnost Weyerhaeuser, výrobce nákladních automobilů Paccar, americká odnož společnosti T-Mobile a výrobce letadel Boeing. Město má také reputaci pro vysokou spotřebu kávy.

Sport.

Studenti univerzity, její sportovní týmy i absolventi si říkají Washington Huskies, neformálně pak „Montlake“, jelikož hlavní kampus se nachází na ulici Montlake Boulevard Northeast (avšak tradiční rozšíření městské čtvrti Montlake nezahrnuje kampus, který se nachází severně od Montlakeského průlivu). Husky by zvolen školním maskotem studentskou komisí v roce 1922 a nahradil „Sun Dodgera“, který poukazoval na zdejší podnebí. Na všech sportovních a speciálních událostech je tak k vidění maskot Harry the Husky, fotbalový tým pak k zápasu vede živý aljašský malamut zvaný Dubs. Školní barvy, fialová a zlatá, byly zvoleny roku 1892. Volbu inspirovala báseň z "Hebrejských melodií" Lorda Byrona.  Sportovní týmy univerzity patří do asociace NCAA, kde soutěží v elitní divizi, v konferenci Pacific-12. Mezi sportovní zázemí na kampusu patří fotbalový a atletický Husky Stadium, basketbalová, volejbalová a gymnastická Alaska Airlines Arena at Hec Edmundson Pavilion, baseballový Husky Ballpark, softbalový Husky Softball Stadium, Tenisový stadion Billa Quilliana, Tenisové centrum Nordstrom, Dempseyho vnitřní centrum a Conibear Shellhouse pro šerm. Golfový tým hraje na Washingtonově národním golfovém hřišti a plavecký tým považuje za svůj domov Akvatické centrum Weyerhaeuser a univerzitní bazén.  Fotbalový tým University of Washington patří tradičně ke kvalitním celkům a vyhrál národní mistrovství v letech 1960 a 1991. Osmkrát pak vyhrál turnaj Rose Bowl a jednou také Orange Bowl. Mezi lety 1910 a 1917 nenašel fotbalový tým přemožitele v 63 zápasech za sebou, což je stále platný rekord NCAA. Už od roku 1920, kdy byl univerzitní fotbalový stadion postaven na břehu Washingtonova jezera, se při fotbalových zápasech tradičně konají tzv. „tailgate party“, při kterých se pije alkohol a griluje u otevřeného kufru auta, v tomto případě však lodi. Od roku 1900 hraje fotbalový tým o Jablečný pohár, na jehož výhru stačí porazit v jediném zápase svého státního rivala, Washington State University. Huskies mají pozitivní historickou bilanci s 65 výhrami, 31 porážkami a 6 remízami. Nynějším koučem týmu je Steve Sarkisian, bývalý quarterback týmu Saskatchewan Roughriders v Canadian Football League.  Mužský basketbalový tým je úspěšný pouze přechodně, poslední dobou však slaví četné úspěchy pod koučem Lorenzem Romarem, který má pětileté zkušenosti z NBA. Pod jeho vedením se tým dostal do šesti národních mistrovství v posledních 10 letech, dvakrát mezi 16 nejlepších týmů ligy a jednou postoupil na mistrovství z prvního místa. 23. prosince 2005 vyhrál tým svůj 800. zápas v nynější aréně, což z ní dělá nejúspěšnější arénu současné basketbalové ligy NCAA.  Dlouhodobou tradici, datující se zpět do roku 1901, má na univerzitě šerm. Mezinárodní slávu si šermíři z University of Washington získali na olympiádě roku 1936, když v Berlíně vyhráli zlatou medaili po porážce německého a italského týmu, což vedlo ke zlobě přítomného Adolfa Hitlera. V roce 1958 tým svou slávu ještě zvýšil šokující porážkou petrohradského týmu novin Trud, který byl světovým šampionem. Stalo se tak v Moskvě a jednalo se o první americkou sportovní výhru na sovětské půdě a první případ, kdy ruské publikum ocenilo americký tým potleskem vestoje, během studené války. Šermíři University of Washington zaznamenali ve své historii 15 titulů z národních šampionátů, 15 zlatých, dvě stříbrné a pět bronzových medailí z Olympijských her. Poslední národní mistrovství vyhráli roku 2011.  Kromě šermířského týmu, který vyhrál národní mistrovství v letech 2007, 2009 a 2011, patří mezi nedávno úspěšné univerzitní týmy také softbalový tým, jenž se stal národním mistrem roku 2009. Další úspěchy slavily ženské týmy, v roce 2005 ten volejbalový a roku 2008 tým přespolního běhu. K tomu Scott Roth vyhrál v letech 2010 a 2011 tři národní mistrovství ve skoku o tyči, dvě z toho ve vnitřní soutěži. V roce 2005 zaznamenala univerzita národní šampionát v golfu, který vyhrál James Lepp. Ryan Brown, běžec na 800 metrů a Amy Lia, běžkyně na 1 500 metrů, ovládli své disciplíny na atletickém národním mistrovství roku 2006. Brad Walker vyhrál v roce 2005 národní mistrovství ve skoku o tyči jak venku, tak uvnitř. Ve všech případech se jedná o šampionáty pořádané asociací univerzitního sportu NCAA.  Husky Stadium patří mezi místa, která se dají označovat jako rodiště mexické vlny. Ta byla vynalezena v říjnu 1981 absolventem univerzity Robbem Wellerem a dirigentem univerzitního sboru Billem Bisselem. V tu noc byla soupeřem Huskies Stanfordova univerzita.  V květnu 2009 muselo sportovní oddělení univerzity rozpustit jak mužský, tak ženský plavecký tým. Důvodem bylo snížení rozpočtu.

Husky Stadium.

Husky Stadium je hlavním zdrojem příjmů kompletně rekonstruovaného sportovního obvodu univerzitního kampusu. Celková rekonstrukce sportovní vesnice potrvá několik desetiletí a bude se konat ve stejný čas jako masivní projekt státního ministerstva dopravy, který bude předělávat okolní mosty a dálnice. V roce 2013 čeká stadion další rekonstrukce, která bude zahrnovat výstavbu nové haly, podzemní stanice rychlodrážní tramvaje, zastřešení západní strany stadionu, nahrazení laviček sedačkami, zboření atletické dráhy a ukazatele skóre, výstavbu nového boxu pro novináře, skyboxů, snížení úrovně hřiště, přidání nových stánků a toalet a celkové vylepšení vybavení stadionu. Společně s rekonstrukcí stadionu proběhne výstavba nové parkovací garáže.  Stadion za dobu své existence zažil mnoho problémů, které způsobilo mimo jiné i vlhké seattleské podnebí. Renovační plány začaly v listopadu 2011, celou renovaci schválila univerzitní dozorčí rada o rok dříve a uvolnila na ni 250 milionů dolarů z rozpočtu. Na rekonstrukci pracuje společnost architektů Populous.

Služby pro studenty.

Pro své studenty i absolventy poskytuje univerzita mnoho služeb, v některých případech nadstandardních v porovnání s ostatními univerzitami. Pro tento účel má 16 oddělení, která se starají o to, aby byl život studenta na univerzitě co nejpříjemnější. Patří mezi ně například kampusová policie, oddělení rekreačních sportů nebo různé studentské spolky. Na některá z nich dohlíží viceprezident a viceprovost univerzity Eric Godfrey.

Ubytování studentů.

Stavby nových rezidenčních budov a rekonstrukce těch stávajících mají proběhnout okolo roku 2020. Plán zahrnuje výstavbu tří šestipatrových rezidenčních hal a dvou bytových komplexů v západní části kampusu v první fázi. Druhá fáze přinese rekonstrukci šesti stávajících rezidenčních hal a třetí fáze dodatečnou výstavbu. Díky projektu přibude ubytování pro 2 400 studentů.  Kromě ubytování na univerzitním kampusu nabízí asociace studentů také bezplatnou pomoc a poradenství studentům, profesorům a ostatním zaměstnancům školy, kteří chtějí bydlet mimo kampus. Asociace na internetu zprovoznila vyhledávací engine hledající místní reality a je ochotna pomoci těm, kteří poprvé kupují nemovitost.

Studentské organizace.

Mnoho změn, které pomohly vylepšit život na kampusu vzniklo díky studentskému aktivismu, jehož nejvýznamnějšími představiteli teď jsou studentské organizace, které se soustředí především na životní prostředí.

Pomoc handicapovaným studentům.

Univerzita provozuje program DO-IT, který pomáhá vzdělávacím institucím s plnou integrací studentů do studentského života, především handicapovaných studentů. Program zahrnuje například návod na univerzální design školy, který obsahuje co nejméně bariér omezujících výkon studentů.

Píseň.

Školní kapela vystupuje na mnoha kulturních a sportovních akcích univerzity, včetně všech fotbalových utkání. Byla založena roku 1929 a nyní je základem studentského ducha univerzity. Podobně jako kapely ostatních univerzit, i tato měla za své působení několik oficiálních bojových písní a kromě sportovních akcí vystupuje i na maturitních ceremoniálech.

Maskot.

Maskotem univerzity je od roku 1995 Harry the Husky. Dalším maskotem je živý aljašský malamut, nyní už třináctý v historii školy, se jménem Dubs. Původně tradici s malamuty zavedl jistý profesor Cross, po jehož smrti ji uchovává studentský spolek Sigma Alfa Epsilon.

Washingtonská univerzita, anglicky University of Washington, obvykle zkracováno na UW, Washington nebo neformálně UDub, je veřejná výzkumná univerzita v Seattlu, v americkém státě Washington. Byla založena roku 1861, a tak patří k nejstarším univerzitám na západním pobřeží Spojených států. Také je jednou z prvotřídních výzkumných univerzit celého světa. Z 500 nejlepších světových univerzit se na žebříčku "Performance Ranking of Scientific Papers" zařadila na 4. místo, v "Šanghajském žebříčku" se umístila na 16. pozici a v žebříčku tisku "Times Higher Education" obsadila 25. příčku.

L’université de Washington (, UW), surnommée "U-Dub" par ses étudiants, est une grande université publique de recherche située dans l'État de Washington. Le campus principal se trouve à Seattle, et ses deux autres campus sont situés à Tacoma et Bothell.


Dějiny univerzity.

Univerzita byla založena jako třetí univerzita ve Svaté říši římské (po pražské a vídeňské). Dne 23. října 1385 získal Heidelberg od papeže Urbana VI. privilej k založení univerzity.  Jejím fundátorem byl kurfiřt Ruprecht I. Falcký v roce 1386, aby roztříštěné Rýnské Falci dal duchovní centrum, přivábil cizince a umožnil církevním a státním úředníkům vzdělávat se ve vlastní zemi. V pozadí založení univerzity bylo papežské schizma: absolventi, kteří vystudovali na Sorbonně, jež držela s avignonskými papeži, nemohli ve Falci, jejíž vládci byli nakloněni římskému papeži, vstoupit do církevní služby, takže vznikla potřeba vlastního teologického vzdělávání. První profesoři mladé univerzity přišli z Paříže a Prahy, odkud utíkali do relativně bezpečného Heidelbergu před církevním rozkolem a národnostními boji. Prvním rektorem se stal Marsilius von Inghen. Výlučným filosofickým směrem byl v Heidelbergu dlouhou dobu nominalismus.  Zakládací listina byla vyhotovena 1. října 1386. Dne 18. října začalo studium slavnostní bohoslužbou (mší), následujícího dne byly zahájeny přednášky. Stříbrná pečeť, která se stala znakem univerzity, je datována rovněž 18. října. Zpočátku univerzita trpěla nedostatkem prostor, přednášky se konaly v augustiniánském a františkánském klášteře. Další prostory univerzita získala, když kurfiřt Ruprecht II. vyhnal z města Židy a univerzitě přenechal jejich uprázdněné domy. Synagoga se stala mariánskou kaplí a sloužila také jako přednáškový sál. K financování univerzity založil Ruprecht III. nadaci Sv. Ducha – kostel sv. Ducha sloužil zároveň jako univerzitní kostel, a to až do 19. století, kdy tuto funkci přebral kostel sv. Petra.  Kurfiřti se o univerzitu starali, ovšem také zasahovali do její autonomie, pokud se jim to zdálo nutné. Tak vytvořili prostor novým duchovním proudům, např. humanismu. Fridrich I. Vítězný provedl důležitou univerzitní reformu: na teologické fakultě směl být nadále vyučován také realismus, což znamenalo velký posun ke svobodě učení. Na právnické fakultě se od té doby také začalo vedle církevního práva vyučovat i právo světské. Fridrichův dvorní rada Andreas Hartmanni byl v letech 1463 až 1495, kdy zemřel, celkem sedmkrát zvolen rektorem (stal se tak až doposud jediným rektorem, kterému se to podařilo). Mezi kanovníky od sv. Ducha působil jeho mladší příbuzný Hartmannus Hartmanni, který kolem roku 1510 věnoval univerzitě nejtrvalejší z tehdejších stipendií: zůstalo zachováno až do roku 1949.

Reformace.

Univerzita se posléze dlouho bránila reformaci. Přesto zde roku 1518 proběhla tzv. heidelberská disputace za účasti Martina Luthera. Falcký kancléř Hartmannus Hartmanni starší, syn bývalého rektora, sice mohl už roku 1546 kurfiřta Fridricha II. pohnout, aby evangelického kazatele od sv. Ducha Heinricha Stolla povolal na rektorský stolec i proti vůli profesorů, kteří setrvávali u katolické víry, ovšem reformaci se dařilo jen na artistické fakultě a na "Collegium principis". Teprve kurfiřt Ottheinrich přivedl roku 1556 k evangelické víře celou univerzitu. Z univerzity se tak stala evangelická zemská vysoká škola. V této souvislosti si Ottheinrich předsevzal rozhodující univerzitní reformu: studenti měli od té doby nosit běžné měšťanské oděvy místo dosud předepsaných duchovních talárů. Na teologické fakultě se stalo povinným studium hebrejštiny a řečtiny, na lékařské fakultě byl kladen důraz na praktické vzdělávání.  V druhé polovině 16. století se za vlády kurfiřta Fridricha III. stal Heidelberg centrem evropské vědy a kultury a získal mimořádný význam jako sídlo kalvinistické univerzity. Heidelberg se stal „německou Ženevou“, tedy centrem kalvínské učenosti, jež přitahovala profesory a studenty z celé Evropy. Za spolupůsobení teologické fakulty vznikl v roce 1563 slavný Heidelberský katechismus. Kromě kalvinismu přišel na konci 16. století také pozdní humanismus. V této epoše zde působili mimo jiné i Paul Schede, Jan Gruter, Martin Opitz, Julius Wilhelm Zincgref nebo Matthäus Merian.  Doba rozkvětu trvala do roku 1618, kdy ji přerušila třicetiletá válka. Univerzita byla válečným konfliktem silně zasažena, mnohokrát bylo přerušeno vyučování, roku 1622 byla Bibliotheca Palatina odvezena do Říma. Co nezničila třicetiletá válka, o to se v roce 1693 postaraly francouzské jednotky Ludvíka XIV. Poté zůstala univerzita zavřená.  V 18. století panovala v Heidelbergu intelektuální průměrnost. Profesoři byli z velké části jezuité, kteří v Heidelbergu zůstávali jen krátkou dobu. U ostatních profesur se prosadila dědičnost, což poškozovalo vědeckou úroveň celé univerzity. Dosud nepopiratelný evangelický charakter se v době pozdní protireformace úplně vytratil. Mezi lety 1712–1735 vznikl na dnešním Univerzitním náměstí tzv. "Domus Wilhelmina", dnes nazývaný Stará univerzitní budova ("Alte Universität"); architektem byl mohučský rodák Johann Adam Breunig. Špatná finanční správa a revoluční války konce 18. století připravily univerzitu o její majetek a samostatné příjmy.

Státní univerzita.

Připojení Heidelbergu k Bádensku znamenalo v roce 1802 nový začátek. Univerzita byla reorganizována a stala se učilištěm, které financoval stát. Jméno prvního bádenského velkovévody Karla Fridricha připojila univerzita ke jménu svého zakladatele a od té doby se univerzita jmenuje "Ruprecht-Karls-Universität".  Duchovně byl v této době pro univerzitu rozhodující vliv neohumanismu, ale příznivce mezi studenty i profesory si našel také romantismus. Dva roky zde učil filosof Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Schlosser založil Heidelberskou školu pro politickou historickou vědu, lékař Maximilian Joseph von Chelius přitahoval pacienty z celé Evropy. Heidelberští profesoři patřili k nositelům myšlenek předbřeznového liberalismu, mnozí z nich se později stali členy frankfurtského národního shromáždění. Po revoluci se mluvčím liberálně nacionalistického přesvědčení v jihozápadním Německu stal Ludwig Häusser. Období, kdy zde působili přírodovědci Robert Bunsen, Gustav Kirchhoff nebo Hermann von Helmholtz, znamenalo vrchol univerzity, která přesto byla v 19. století známá spíše jako právnická univerzita.

20. století.

Na počátku 20. století zde vyučovali oba nejdůležitější zástupci novokantovství ("Südwestdeutsche Schule"), Wilhelm Windelband a Heinrich Rickert. Heidelberská univerzita byla světu otevřená a liberální. To se ukazovalo nejen na počtu zahraničních studentů, ale po přelomu století také na zvláštním heidelberském duchu, mezioborovém dialogu, který se inspiroval u Maxe Webera a jeho přátel, především u teologa Ernsta Troeltsche a okruhu jeho mladších žáků.  Za Výmarské republiky byla univerzita centrem demokratického smýšlení; vyučovali zde filosof Karl Jaspers, právník Gustav Radbruch, teolog Martin Dibelius nebo sociolog Alfred Weber. Americké dobročinné dary umožnily stavbu Nové univerzitní budovy, která dostala věnování od Friedricha Gundolfa: "Dem lebendigen Geist" („Živoucímu duchu“). V této době zde přednášky z literatury navštěvoval Joseph Goebbels. Nicméně zůstávají i určité stíny: studentstvo se radikalizovalo, pacifista Emil Gumbel musel opustit univerzitu. Celkový obraz univerzity udávala především filosofická a právnická fakulta. Novou cestou se vydal Ludolf von Krehl, který prosazoval nový koncept komplexní medicíny. Dlouhá léta zde působil také fyzik Philipp Lenard, stoupenec národního socialismu. Univerzita Heidelberg byla první univerzitou, která se prohlásila za „národně socialistickou univerzitu“ a zavedla vůdcovský princip. Ihned poté byl z univerzity vykázán velký počet židovských a politicky angažovaných docentů, profesorů, ale i studentů. Tak museli odejít např. právní filosof a bývalý ministr spravedlnosti Gustav Radbruch, sérolog Hans Sachs a filosof Karl Jaspers. Mnoho z nich odešlo do emigrace, dva profesoři se ale bezprostředně stali oběťmi nacistického teroru. Pálení knih na Univerzitním náměstí v květnu 1933 se aktivně účastnili nejen studenti, ale i další osoby z univerzity. Významný podíl měly především studentské spolky, tzv. "Burschenschaften". Tehdy se heidelberské univerzitě začalo říkat „hnědá univerzita“. Zasvěcení Nové univerzitní budovy „Živoucímu duchu“ bylo v již v roce 1936 změněno na „Německému duchu“ ("Dem deutschen Geist") a ochránkyně umění a věd Pallas Athéna musela ustoupit říšské orlici. Mnoho studentů, docentů a profesorů pak tomuto novému mottu skládalo hold.

Po roce 1945.

Na konci druhé světové války zůstala univerzita zvnějšku nedotčena, ale potřebovala obnovu ducha. Pod vedením filosofa Karla Jasperse byly vypracovány nové stanovy, v nichž se univerzita zavázala „sloužit živoucímu duchu a pravdě, spravedlnosti a humanitě“. Prvním rektorem po válce se stal chirurg Karl Heinrich Bauer. V souvislosti s výstavbou a expanzí byla univerzita prostorově rozdělena: pro přírodní vědy a část medicíny vznikl na Neuenheimer Feld univerzitní kampus, zatímco humanitní vědy si podržely svůj zděděný příbytek na Starém Městě. Stará klinika v Bergheimu byla rozšířena.  Během reforem došlo k zásadní proměně dosavadní struktury univerzity. Dosud totiž univerzita sestávala pouze ze čtyř fakult, které existovaly již od jejího založení; k nim přibyla roku 1890 jako pátá fakulta přírodních věd. Roku 1969 však měla univerzita fakult již 16. Počet studentů nepřetržitě stoupal; v roce 1986, kdy univerzita oslavila 600 let od svého založení, bylo imatrikulováno 27 000 studentů. Studenti tak dnes tvoří podstatnou část obyvatelstva Heidelbergu. Také tradičně velký počet zahraničních studentů se po válce vrátil. Studentské hnutí zasáhlo Heidelberg až relativně pozdě. Tématem byly zprvu ceny jízdenek (1965, 1969 s "Roter-Punkt-Aktion"), zákony o výjimečném stavu, smrt Benna Ohnesorga, posilování nacionálně demokratické strany (NPD) a účast studentstva na vnitřní správě univerzity. Také válka ve Vietnamu byla v Heidelbergu jasně odmítnuta. Na mnoha shromážděních se bojovalo o politický mandát, o práva studentů na všeobecné politické stanovisko. Část profesorů (např. spolek Svoboda vědy, "Bund Freiheit der Wissenschaft"), zemská vláda a RCDS, studentská organizace CDU toto odmítaly, zatímco SDS (Socialistický německý studentský spolek, "Sozialistischer Deutscher Studentenbund") a velká část studentů tyto myšlenky podporovaly. Aktuální politické otázky a studentská práva tvořily živou směs v mnoha debatách. Nezávislí a konzervativní studenti ztratili vliv na studentský parlament a AStA ("Allgemeiner Studierendenausschuss", všeobecný studentský výbor), kde převládli zástupci SDS a dalších levicově smýšlejících studentů. V lednu 1969 bylo v prostorách AStA zatčeno dvanáct studentů, většinou členů SDS. Blokování budov s posluchárnami a vyklizení "Collegia Academica" více než 700 silně ozbrojenými policisty v roce 1978 na příkaz ministra kultury Wilhelma Hahna je dnes považováno za závěrečné dějství studentského hnutí v celém Německu. V posledních 20 letech získala univerzita velmi dobrý zvuk v oblasti medicíny, neurobiologie, fyziky a matematiky, informatiky, ale i právních věd a národního hospodářství, a to především díky mnoha klinikám, spolupráci se zahraničními univerzitami a jejich výzkumnými zařízeními. Jako první německá univerzita založila zahraniční pobočky, které mají dále šířit dobrou pověst univerzity. Jde např. o pobočky v Egyptě, Chile nebo v Massachusetts (USA). V říjnu 2007 byla vybrána ve druhém kole tzv. "Exzellenzinitiative" a její koncept budoucnosti "Heidelberg: Realising the Potential of a Comprehensive University" tak získal významnou podporu.

Prostory.

Univerzita je dnes prostorově rozdělena mezi Staré Město, kde sídlí instituty humanitních a právních věd, a kampus na "Neuenheimer Feld", kde se soustřeďují přírodní vědy, sportovní vědy a většina lékařských institutů. Rektorát, univerzitní správa a muzeum se nachází na Starém Městě v tzv. Staré univerzitní budově. Ekonomické a sociální vědy našly od jara roku 2009 sídlo v novém kampusu Bergheim. K tomu má univerzita ještě mnoho nemovitostí v celém městě a blízkém okolí (mj. fakultu fyziky a astronomie na "Philosophenweg"). Univerzita je v současné době největším zaměstnavatelem v Heidelbergu – včetně univerzitní kliniky nabízí více než 15 000 pracovních míst.

Akademická reputace.

Na žebříčku britského časopisu Times THES – "QS World University Rankings" se heidelberská univerzita mezi lety 2004 a 2009 pohybovala mezi 12. a 15. místem v Evropě a 45. až 60. na celém světě. V tomto srovnání byla nejlépe hodnocenou německou univerzitou. Podle THE Ranking byla v roce 2010 mezi německými univerzitami na 3. místě, podle U. S. News and World Report na 1. místě. Celkově ve světovém srovnání obsadila "Ruperto Carola" 51. pozici. Heidelberská univerzita se běžně ocitá na vyšších pozicích než americké univerzity, které jsou ve Spojených státech považovány za elitní vysoké školy.  Podle "Ranking of Scientific Impact of Leading European Research Universities", který v roce 2004 vypracovala Evropská komise, obsadila heidelberská univerzita 4. místo v Německu a 9. místo v Evropě. V prosinci 2007 vyšel CHE-ExcellenceRanking, který srovnával magisterské a doktorandské programy v oblasti biologie, chemie, matematiky a fyziky. Zde se Heidelberg umístil v excelentní skupině v chemii a fyzice a ve špičkové skupině v biologii a matematice. V Německu je tak heidelberská univerzita společně s LMU München na druhém místě za TU München a v celoevropském srovnání se dělí spolu s dalšími významnými univerzitami o 9. místo.  Podle počtu udělených Nobelových cen je Heidelberg na 4. místě v Evropě a na 13. místě na světě. Britský Times označil Univerzitu Heidelberg za „nejstarší a nejvýznamnější v zemi Luthera a Einsteina“ a za „klenot německé učenosti“.

Fakulty.

S dvanácti fakultami je Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg univerzitou s plným spektrem uznaných studijních oborů v oblasti humanitních i přírodních věd. Fakulty:  "Universitätsklinikum Heidelberg": Po pořízení dvou lékařských knih v letech 1474 vznikla v roce 1522 třetí katedra lékařské fakulty. Roku 1561 byla nemocnice na Bussemergasse. Roku 1600 byla sloučena s lékařskou fakultou pro praktické vzdělávání. Roku 1805 byla otevřena poliklinika, roku 1818 chirurgická klinika. Kolem roku 1864 se oddělila oční a dětská klinika, roku 1874 byla postavena budova preklinického institutu mezi akademií a Hlavní ulicí, 1876–1883 následovala klinika v Bergheimu (dnešní Stará klinika). Výstavba nové budovy chirurgie na Neuenheimer Feld přišla ve 20. a 30. letech 20. století. Do roku 2005 se sem přestěhovaly i ostatní kliniky.

Univerzitní knihovna.

Univerzitní knihovna byla založena zároveň s univerzitou v roce 1386. Základem se staly knihovny artistické fakulty, tří vyšších fakult (teologické, právnické a lékařské) a klášterní knihovny. Rozhodující bylo mimo jiné i to, že první rektor Marsilius von Inghen v roce 1388 pořídil truhlu na listiny a umístil ji v kostele sv. Ducha. Nejrůznější fakultní knihovny a kurfiřtská knihovna byly v 16. století sloučeny, čímž vznikla "Bibliotheca Palatina" (viz výše), která byla veřejně přístupná a našla své sídlo na emporách kostela sv. Ducha. Zvláště důležité byly svazky zděděné po smrti Ulricha Fuggera z Augsburku (1526–1584). Větší část ve své době slavné knihovny byla v roce 1622 darována papeži a převezena do Říma. Tím byla v Heidelbergu znemožněna další vědecká práce.  Základem knihovního fondu se po sekularizaci v roce 1804 staly knihy ze zrušených klášterů v Salemu a Petershausenu. V roce 1816 se do Heidelbergu vrátilo 847 německých rukopisů z Palatinské knihovny. V roce 1888 je následoval i Codex Manesse. Prvním profesionálním knihovníkem v Heidelbergu, který v knihovně pracoval na plný úvazek, se stal Karl Zangemeister (1837–1902).  Mezi lety 1901 až 1905 byla podle návrhů Josefa Durma postavena nová budova univerzitní knihovny z červeného pískovce. Jde o čtyřkřídlou budovu s bohatě zdobenou fasádou ve stylu neorenesance a secese. Velká okna zajišťují ve studovnách dostatek denního světla. Knihovna však byla již několikrát rozšiřována: naposledy o sklepní podlaží ve dvoře univerzity. Roku 1978 byla zřízena druhá pobočka ústřední univerzitní knihovny v kampusu na "Neuenheimer Feld". Univerzitní knihovna je ústřední knihovnou a spolu se svou pobočkou na "Neuenheimer Feld" a s decentralizovanými knihovnami jednotlivých fakult a institutů tvoří jednotný knihovní systém.  Úkolem univerzitní knihovny je obstarávání knih pro všechny studenty a učitele univerzity. Vedle obvyklých úkolů, jako je sbírání knih pro výzkum a výuku jednotlivých fakult, se univerzitní knihovna věnuje sbírání spisů a knih o Falci a Bádensku, speciální sbírce německé výzkumné společnosti egyptologie, klasické archeologie, středověkých a novověkých dějin (do roku 1945) a jižní Asie. Počet svazků překročil v roce 1934 hranici jednoho milionu, dnes je v knihovně na tři miliony knih a časopisů, přes 480 000 jiných materiálů, jako jsou mikrofilmy a videa, a kolem 6 600 rukopisů. V decentralizovaných knihovnách se nachází další tři miliony svazků. V jedenácti z těchto knihoven dosahuje počet médií 100 000. Celkem je tedy v knihovním systému přes šest milionů nosičů informací. Ročně má knihovna kolem 40 000 aktivních čtenářů s více než 1,7 milionu výpůjček. Obvyklá nabídka knih je doplňována mnoha elektronickými službami: systém nabízí na 49 500 časopisů v elektronické podobě a 1 950 databází.

Zahraniční ústavy.

Univerzita Heidelberg založila v roce 2001 centrum pro latinskou Ameriku v Santiago de Chile. Úkolem centra je organizace, správa a podpora magisterského studia ve spolupráci s jihoamerickými univerzitami. Heidelberská univerzita k tomu navázala partnerství s nejvýznamnějšími univerzitami regionu: "Universidad Católica de Chile" a "Universidad de Chile". Z dalších je třeba zmínit partnerství s univerzitami v Mexiku, Paraguayi, Brazílii a Kolumbii.

Ruprechto-Karlova univerzita v Heidelbergu (německy "Ruprecht-Karls-Universität", latinsky "Ruperto-Carola") je nejstarší univerzita v Německu a jedna z nejstarších v Evropě. Od založení univerzity falckrabětem Ruprechtem I. roku 1386 se skládala ze čtyř fakult: teologické, právnické, lékařské a filosofické. Teprve roku 1890 byl založena pátá fakulta přírodovědecká. Roku 1969 byla univerzita rozdělena na 16 oborových fakult. Podle nového řádu z roku 2002 existuje v současnosti 12 fakult, na nichž v roce 2010 studovalo téměř 29 tisíc studentů. Univerzita je členem League of European Research Universities (LERU) a Coimbra Group.

L'<dfn>université de Heidelberg</dfn> (en allemand'ou'du nom de ses deux fondateurs), située à Heidelberg, en Bade-Wurtemberg, est la plus ancienne université allemande. Elle est membre du groupe de Coïmbre et sa stratégie a été retenue en 2007 par le programme d'initiative d'excellence allemande.


Kariéra.

Montoya hrál mládežnický hokej za Chicago Young Americans na Loyolově akademii a amatérský hokej za Texas Tornado v lize North American Hockey League. Sezónu 2000-01 strávil v americkém rozvojovém programu. V sezóně 2002-03 začal navštěvovat Michiganskou univerzitu, kde hrál za tamější hokejový tým Wolverines. Po úspěchu v Michiganu a poté, co vychytal zlatou medaili na Mistrovství světa juniorů 2004 ve Finsku byl vybrán v 1. kole na celkově 6. místě draftu NHL 2004 týmem New York Rangers. V roce 2005 byl nominován do americké reprezentace do 20 let na další juniorský šampionát, který se hrál ve Spojených státech a po prohře v zápase o 3. místo s Českou republikou se umístili na 4. místě. Poté, co v létě 2005 podepsal s New York Rangers tříletý nováčkovský kontrakt, byl klubem odeslán na farmu do klubu Hartford Wolf Pack hrajícím ligu American Hockey League. V Hartfordu strávil další tři sezóny a po příchodu nadějného brankáře Henrika Lundqvista do organizace Rangers se stal Montoya nadbytečným. 26. února 2008 byl Montoya společně s Marcelem Hossou vyměněn do Phoenixu Coyotes za Fredrika Sjöströma, Davida LeNeveua a Joshe Grattona. Po prodloužení smlouvy s Coyotes začal sezónu 2008-09 ve farmářském týmu San Antonio Rampage. Později byl povolán ke Coyotes a 1. dubna 2009 debutoval v NHL při vítězství 3:0 nad Coloradem Avalanche a vychytal současně i své první čisté konto v NHL. V sezóně 2008-09 chytal v dalších čtyřech zápasech a celkově v pěti zápasech vychytal tři vítězné zápasy. Na jaře 2009 byl nominován na soupisku americké reprezentace pro Mistrovství světa ve Švýcarsku, kde odchytal jeden zápas a přispěl k vítězství 6:2 nad Francií. 9. února 2011 byl Montoya vyměněn do New York Islanders za výběr v 6. kole draftu NHL 2011. Montoya poprvé dostal šanci se prosadit, poté, co laborovali se zraněními brankáři Islanders: Rick DiPietro a Kevin Poulin. 29. března 2011 Montoya prodloužil s Islanders smlouvu o jeden rok.

Álvaro "Al" Montoya (* 13. února 1985, Glenview, Illinois, USA) je americký hokejový brankář hrající v týmu Edmonton Oilers v severoamerické lize NHL.

Alvaro Montoya, dit Al Montoya, (né le à Glenview dans l'État de l'Illinois) est un joueur professionnel américain de hockey sur glace. Il est d'origine cubaine de par ses parents et grands-parents nés dans ce pays.


Historie.

Blakeův ostrov byl používán indiánským kmenem Suquamišů jako tábořiště. V roce 1786 se stal rodištěm pozdějšího náčelníka Seattla, po kterém bylo pojmenováno město Seattle. První zmínku o ostrově vytvořil během své expedice roku 1792 George Vancouver, který ho tehdy ještě nepojmenoval.  V roce 1841 ho pojmenoval při své expedici Charles Wilkes, který mu dal jméno po Georgi Smithovi Blakeovi, který byl hlavním úředníkem pro pobřežní průzkum USA mezi lety 1837 a 1848. Nějakou dobu byl znám místně jako Smuggler's Island ("smuggler = pašerák"). V polovině devatenáctého století se zde těžilo dřevo.  V době prohibice užívali ostrov pašeráci lihovin k pašování alkoholu z Kanady.  William Pitt Trimble, zámožný občan Seattlu koupil ostrov a na nějakou dobu ho přejmenoval na Trimblův ostrov. V roce 1917 zde žil se svou rodinou v obrovské nemovitosti.  Trimblova rodina pozvala v roce 1920 na ostrov dívčí skautskou organizaci Camp Fire USA, konkrétně jejich stoupence ze Seattlu a celého státu Washington, aby na ostrově uspořádali první letní tábor. Dívky pojmenovaly tábor Camp Sealth na poctu náčelníka Seattla, jehož pravé jméno znělo právě tak. Platily za dovoz dřeva, které jim ale jednou při přílivu odplulo. Dívky se snažily zachránit dřevo, ale zatím vypukl na ostrově požár. Trimblova rodina měla nakonec jiné plány a další rok už organizaci na ostrov nepoznala. Tábořiště tedy bylo přesunuto na Vashonův ostrov, kde zůstává dodnes.  V roce 1929 opustila Trimblova rodina ostrov poté, co Williamova žena Cassandra zemřela při nehodě v Seattlu. Potom byl ostrov opuštěn a jejich dům začal chátrat. Trimble prodal ostrov v roce 1936 jedné seattleské investiční společnosti a dožil život v Seattlu.  Během druhé světové války se v Trimblově domě ubytovala pobřežní dělostřelecká jednotka americké armády. Dům při válce shořel a zbyly po něm pouze základy.  V roce 1959 zřídil stát Washington na celém ostrově státní park.  V roce 1993 zde prezident Bill Clinton uspořádal první meeting lídrů APECu.

Blakeův ostrov se nachází v americkém státě Washington. Leží uprostřed Pugetova zálivu, severně od Vashonova ostrova, jižně od Bainbridgeova ostrova a východně od města Manchester.

Lîle Blake est une île de l'État de Washington dans le Puget Sound (Comté de Kitsap), aux États-Unis. Elle abrite le.


Front de l'Est (Première Guerre mondiale)

Průběh bojů.

1914 - přelom 1915/1916.

Válka na východní frontě zpočátku probíhala především na historickém území Haliče (část dnešního Polska a Ukrajiny), v Kongresovém Polsku (ruský zábor Polska), ve Východním Prusku (dnes Polsko a ruská enkláva Kaliningradská oblast) a přilehlých oblastech Ruska (dnes Litva) a rovněž na území Bukoviny (dnes součást Rumunska a Ukrajiny). Ruská armáda na počátku války překvapivě poměrně rychle zmobilizovala. 16. srpna překročily hranice Východního Pruska dvě ruské armády, 1. armáda (generál Paul von Rennenkampf) a 2. armáda (generál Alexander Vasilievič Samsonov). Na konci měsíce však německá armáda porazila 2. armádu v bitvě u Tannenbergu, ležícím ve Východním Prusku (dnes vesnice Stebark na území Polska). 1. armáda byla nucena ustoupit za hranice po bitvě u Mazurských jezer začátkem září.  V jižní části východní fronty udeřila rakousko-uherská a německá armáda na ruskou Kongresovku. V srpnu 1914 došlo k bitvě u Krašniku, kde byla ruská armáda poražena rakousko-uherskou armádou. Situace se obrátila v bitvě o Halič, ruská armáda postoupila do Karpat, na hranice se Slovenskem a do západní Haliče (historické Malopolsko), v ohrožení se nalezly Slovensko a Slezsko a hrozil vpád do Maďarska a Čech. Rusové v té době získali také značnou část Bukoviny, až k západnímu pohraničí v okolí obce Kirlibaba (Cârlibaba). Odtud byli od začátku roku 1915 postupně vytlačováni zpět na východ.  Nejtěžší boje probíhaly v Kongresovém Polsku. Hned na počátku války se německé jednotky dopustily válečných zločinů v nebráněném hraničním 65 tisícovém městě Kališ (Kalisz), které z velké části bezdůvodně srovnaly se zemí, vyrabovaly a povraždily mnoho jeho obyvatel. Německé jednotky pronikly na počátku války jižní částí tohoto území až k řece Visle u Ivanogrodu (dnes Deblin) a odtud se pokusily dobýt Varšavu. Ruské oddíly provedly protiútok a zatlačily německou armádu zpět, téměř na výchozí pozice. Následovala druhá německá ofenzíva namířená proti ruským vojskům v okolí města Lodž. Po německém vítězství a dobytí Lodži se fronta stabilizovala na řece Bzuře, kde až do konce roku 1915 probíhaly těžké zákopové boje (u města Bolimov byl poprvé na východní frontě použit bojový plyn). V severní Kongresovce probíhaly těžké boje až do konce roku 1915 v okolí města Přasnyš a Augustov.  Na jihu východní fronty Rusové nicméně od listopadu 1914 úspěšně obléhali pevnost Przemyśl, kterou nakonec v březnu roku 1915 získali. Zvrat v Haliči nastoupil po nové německo-rakousko-uherské ofenzívě a bitvě u Gorlic v červnu roku 1915, kde došlo k protržení fronty. Tehdy Rusové opustili i Przemyśl.

Přelom 1915/1916 - 1917.

Koncem roku 1915 se situace v Polsku stala pro Rusy neudržitelná. Fronta se nebezpečně vypínala na západ a hrozilo, že Němci v Polsku odříznou značnou část ruské armády. Ruský generální štáb rozhodl, že Polsko vyklidí. Bohužel rychle postupující Němci zatlačili ruskou armádu dál, než to bylo původně zamýšleno. Fronta se na konci 1915 a na počátku 1916 stabilizovala v lépe udržitelných pozicích a zákopy se táhly od hranic s Rumunskem přes střední Ukrajinu, střední Bělorusko a střední Lotyšsko k Baltskému moři. V této podobě se fronta udržela až do roku 1917.  V červnu 1916 zahájili Rusové podle očekávání ofenzívu, vedenou generálem Brusilovem (tzv. Brusilovova ofenzíva). Díky této velice úspěšné ofenzívě Rusko dobylo Bukovinu a část Haliče. V témže roce do války přistoupilo Rumunsko, které se připojilo k bojům proti Německu a Rakousku-Uhersku. O rok později, už po únorové revoluci, proběhla ruská Kerenského ofenzíva, která však byla odražena. Ruská armáda musela ustoupit, při čemž ztratila i velkou část území dobytého při Brusilovově ofenzívě roku 1916.

1917-1918.

Boje na východní frontě ustaly až v roce 1917, z důvodu revolucí, které se začaly projevovat v Rusku; bolševická revoluce v čele s Leninem (komunismus, bolševici slibují ukončení války) a hnutí za abdikaci cara Mikuláše II. Dne 7. listopadu 1917 proběhla v Rusku Říjnová revoluce, která odstranila vládu vzešlou z únorové revoluce. 26. listopadu zahájili představitelé bolševiků jednání o míru s Německem. Podmínky ústředních mocností však byly velmi tvrdé, a tak zprvu nebyla dohoda uzavřena. V únoru 1918 zahájily Centrální mocnosti nový všeobecný útok proti Rusku. 3. března, po ztrátě Pobaltí, Běloruska, Ukrajiny a části Finska, podepsalo Rusko Brestlitevský mír a přestalo válčit. To umožnilo Německu přesunout vojsko na Západní frontu. Osamocené Rumunsko v roce 1918 kapitulovalo a v květnu přistoupila na mírové podmínky Centrálních mocností.

Východní fronta byla fronta, která probíhala během první světové války ve východní a střední Evropě. Střetla se na ní vojska Německého císařství, Rakouska-Uherska, Osmanské říše a Bulharského carství proti vojskům Ruského impéria (později RSFSR) a Rumunského království. Geografickým protějškem Východní fronty byla Západní fronta.

Le front de l'Est est le théâtre d'opérations de la Première Guerre mondiale entre 1914 et 1917 situé en Europe de l'Est, opposant la Triple-Entente à la Triple-Alliance ainsi que leurs alliées respectifs.


Geologie.

Jack Hills jsou lokalizováni v Narryer Gneiss Terrane Yilgarn Craton, západní Austrálie, a zahrnovat 80 kilometrů (50 mi) dlouhý severovýchodní-trending pás složených a metamorphosed supracrustal hornin. Sedimentární siliciklastické horniny, interpretované jako aluviální depozity fan-delta, jsou hlavní litologií. V sekvenci jsou také nalezeny drobné mafické / ultramafické horniny a formování pruhovaného železa (BIF). Celková sekvence je obecně považována za granulitovou ruhu, která prošla více deformacemi a více metamorfními epizodami. Protolith věk Narryer Gneiss Terrane je variabilní, ale obecně se považuje za přesahující 3,6 Ga (miliarda let).

Nejstarší zirkony na Zemi.

V těchto horninách byly nalezeny detitální zirkony s věkem starším než 4 miliardy let a na Erawandoo Hill byl nalezen 4 404 +/- 8 milionů let starý zirkon, jedná se o nejstarší datovaný materiál pocházející ze Země; datum je v kryptické éře hadejského eonu. Byly nalezeny v jednotce supracrustální sekvence, metamorfovaný konglomerát považovaný za věk ~ 3,0 Ga. Vzhledem k detritální povaze skalní jednotky jsou zirkony získávány z již existujících hornin, které byly poté zvětralé a výsledný sediment byl uložen jako sedimentární hornina. Zirkony a různé aspekty jejich geochemie svědčí o existenci kontinentální kůry na povrchu Země během Hadeanova eona, v kontrastu s dřívějšími představami o nejranější fázi dějin Země. Dále, izotopové poměry kyslíku v zirkonech poskytují důkaz přítomnosti kapalné vody na povrchu, ne-li vodního oceánu; také kontrastují s dřívějšími představami o historii Země. Teorie vlhkých a chladných podmínek před pozdním těžkým bombardováním byla propagována jako Cool Early Earth.

Ekonomická geologie.

Pásová železná formace Jack Hills je místem nepracovního malého železného rudného dolu ve vlastnictví Mitsubishi Development Pty Ltd, stoprocentní dceřiné společnosti Mitsubishi Corporation, která v minulosti exportovala až 3 miliony tun ročně vysoce kvalitního detitálního hematitu železná ruda přes přístav Geraldton. Další společnosti působící v této oblasti plánují také velké železné rudy na bázi magnetitu BIF.

Zachování.

Kvůli jejich důležitosti jako místo geologického výzkumu byli Jack Hills nominováni do registru národního majetku v roce 2003. Od roku 2009 mají „prozatímní výpis“, což znamená, že byli formálně navrženi pro zařazení do registru.

Jack Hills jsou řada kopců ve střední a západní západní Austrálii. Oni jsou nejlépe známí jako zdroj nejstaršího materiálu pozemského původu objeveného k dnešnímu dni: Hadean zirkony, které se tvořily asi před 4,39 miliardami roků. Tyto zirkony umožnily průlomový výzkum podmínek na Zemi v hadejském eonu. V roce 2015 byly „zbytky biotického života“ nalezeny ve 4,1 miliardiletých horninách. Podle jednoho z vědců: „Pokud život na Zemi vznikl relativně rychle... pak by to mohlo být ve vesmíru běžné.“ Leží jižně od řeky Murchison, asi 800 km od Perthu. Kvůli tomuto nálezu bylo pohoří v roce 2003 navrženo do registru Register of the National Estate.

Les Jack Hills sont une chaîne de collines du Mid West (Australie-Occidentale). Ils sont surtout connus comme le site du plus ancien minéral d'origine terrestre trouvé à ce jour : les zircons hadéens qui se sont formés il y a environ 4,39 milliards d'années. Ces zircons ont permis une recherche révolutionnaire sur les conditions de la terre dans l'éon Hadéen. En 2015, des « restes de vie biotique » ont été découverts dans des roches de 4,1 milliards d'années. Selon l'un des chercheurs, « si la vie est apparue relativement rapidement sur Terre... alors elle pourrait être courante dans l'univers ».


Popis.

Zástupci rodu "Tmesipteris" jsou nevelké epifytní nebo řidčeji pozemní kapradiny s vidličnatě větvenými oddenky. Oddenky jsou pokryty hnědými rhizoidy, pravé kořeny chybějí. Stonek je jednoduchý nebo vidličnatě větvený, zploštělý a lysý, převislý nebo u pozemních forem až polovzpřímený. Má buď neukončený růst nebo je zakončen velkým listem. Listy na bázi stonku jsou šupinovité a směrem vzhůru se postupně zvětšují. Sterilní listy (trofofyly) jsou jednoduché, střídavé, spirálně nebo dvouřadě uspořádané, ze stran zploštělé, jednožilné. Střední žilka často na konci listu vybíhá v osinku. Nemají řapík, báze listů sbíhá po stonku. Listy nesoucí sporangia (sporofyly) jsou vidličnaté a stopkaté. Sporangia jsou srostlá po 2 do podlouhlých synangií a obsahují velký počet výtrusů. Spory jsou elipsoidní, monoletní, s hladkým nebo hrubým povrchem. Prokel je podzemní, nezelený, válcovitý, dlouhověký, pokrytý hnědými vlasovitými rhizoidy. Podobá se krátkému kousku oddenku, je až 2 cm dlouhý a asi 1,3 mm tlustý. Často je i větvený. Vyživuje se prostřednictvím mykorhizy. Ve středové části je cévní svazek, což je u žijících kapradin zcela neobvyklé a tento znak jinak má pouze příbuzný rod prutovka ("Psilotum"). Pelatky a zárodečníky jsou obdobné jako u jiných kapradin a vyrůstají po celém povrchu proklu.

Rozšíření.

Rod "Tmesipteris" zahrnuje asi 12 až 15 druhů. Je rozšířen v Australasii a zasahuje i do jihovýchodní Asie. Největší počet druhů roste na Novém Zélandu (5 druhů), v Austrálii (5), Nové Kaledonii (4) a Vanuatu (3). Po jednom druhu je uváděno z Filipín, Norfolku, Ostrova lorda Howa, Papuy Nové Guiney, Fidži, Samoa, Společenských ostrovů a Markéz.

Ekologie.

Zástupci rodu "Tmesipteris" rostou nejčastěji jako epifyty na kmenech dřevin, zejména (nikoliv však výlučně) stromových kapradin z rodu cyatea ("Cyathea") a diksonie ("Dicksonia"). Řidčeji rostou v humusu na padlých kmenech, na skalách nebo na zemi. Gametofyt (prokel) i sporofyt žijí v symbióze s mykorhizními houbami, které jim poskytují výživu a nahrazují kořeny.

Taxonomie a historie.

V minulosti (zejména do 20. let 20. století) byl rozlišován jediný, variabilní druh "Tmesipteris tannenis". Důvodem byl zejména nedostatek herbářového materiálu. Některé položky navíc byly směsné, neboť některé druhy rostou v oblastech hojnějšího výskytu často pospolu.  Taxonomie rodu "Tmesipteris" má kontroverzní historii. Tradičně byly tyto rostliny kladeny spolu s rodem prutovka do příbuzenstva primitivních prapředků výtrusných cévnatých rostlin z období devonu, známých jako rhyniové rostliny, fosilní nálezy však od vymření rhynií v devonu až do dnešních dnů prakticky neexistují. Podle moderních fylogenetických studií se sice jedná o ranou větev kapradin, k vývinu primitivních znaků (absence kořenů, redukce listů aj.) však došlo druhotně.

Tmesipteris je rod kapradin z čeledi prutovkovité. Jsou to vesměs epifytní kapradiny s převislými stonky a střídavými jednoduchými listy. Sporangia jsou tlustostěnná, srostlá po dvou a umístěná na bázi vidličnatých listů. Tyto kapradiny mají některé výjimečné znaky, postrádají kořeny a prokel obsahuje cévní svazky podobně jako u příbuzného rodu prutovka. Rod "Tmesipteris" zahrnuje asi 12 druhů a je rozšířen v Australasii a na Filipínách.

Le genre Tmesipteris regroupe une petite dizaine d'espèces. Ce sont des plantes tropicales originaires de l'ouest du Pacifique Sud incluant la Nouvelle-Calédonie, l'Australie et la Nouvelle-Zélande.


Životopis.

Začátky.

Narodila se v Tokiu, v Japonsku britským rodičům, Walteru de Havillandovi a herečce Lilian Augusta Ruse, známější pod uměleckým jménem Lilian Fontaine. V Japonsku se taky narodila její mladší sestra Joan Fontaine, která se později stala herečkou a nositelkou Oscara. Když byly Olivii dva roky, rodina se přestěhovala ho Států. V roce 1919 se rodiče rozvedli. Olivia studovala na katolické dívčí škole v Belmontu, v Kalifornii. Už na střední škole se věnovala hraní a první hlavní roli dostala v příběhu o Alence v říši divů.

Kariéra.

Svoji profesionální kariéru zahájila filmem "Alibi Ike" z roku 1935. V témže roce si zahrála Hermiu ve filmové verzi "Snu noci svatojánské". Na natáčení se seznámila s Mickeym Rooneym, kterého pak viděla až po téměř sedmdesáti letech na udělování Oscarů. S touhle postavou měla zkušenosti už předtím a to v divadle, kde svým výkonem upoutala slavného režiséra Maxe Reinhardta. Shakespearova klasika započala její spolupráci s Warner Bros., což byl pro začátek kariéry slibný krok. Postupem času se však tahle svázanost s jedním studiem stala pro ní frustrací.  Mladá a naivní zazářila s hollywoodským idolem Errolem Flynnem ve filmech "Captain Blood" (1935), "Útok lehké kavalerie" (1936) a v klasice "Dobrodružství Robina Hooda" (1938). De Havilland a Flynn vytvořili jednu z nejslavnějších a nejatraktivnějších filmových dvojic v dějinách kinematografie. Hráli spolu v deseti filmech.  Jedna z její nejznámějších rolí přišla na konci třicátých let v epickém dramatu "Jih proti Severu", kde ztvárnila postavu Melanie. Za ni byla poprvé nominovaná na Oscara a to v kategorii herečka ve vedlejší roli. Cenu nakonec vyhrála kolegyně ze stejného filmu, Hattie McDaniel. Olivia byla ale pořád v rukou studia Warner Bros., kterému se upsala. Když ji režisér George Cukor (který jako režisér film nedokončil kvůli neshodám s Clarkem Gablem a proto byl nahrazen Victorem Flemingem) oslovil kvůli roli Melanie, byla nadšená. Dokonce prosila manželku Jacka Warnera (zakladatele Warner Bros.), aby ji uvolnil na natáčení. Warner nakonec souhlasil a tak se Olivia de Havilland zapsala do dějin svým nezapomenutelným výkonem.  Rok 1941 se do její kariéry zapsal žalobou na společnost Warner Bros. Ta si nárokovala delší spolupráci s herečkou a to dokonce o víc jak půl roku. Tím měla porušit práva de Havilland domluvené ve smlouvě. Společnost to vysvětlovala její absencí po dobu natáčení filmů pro jiná studia. Soudní pře trvala skoro dva roky a po tuto dobu nesměla Olivie hrát. Stihla však ještě zazářit ve snímku Michaela Curtize "Santa Fe Trail" (1940), ve westernu "Sedmá kavalérie" (1941), ale především v romanci "Brána ke štěstí" (1941). Poslední jmenovaný film ji vynesl další nominaci na Cenu Akademie, tentokrát za hlavní ženský herecký výkon. Oscara nakonec nevyhrála Olivia, ale její sestra Joan Fontaine za Hitchcockův film "Podezření". Tehdy se začala psát rivalita mezi slavnými sestrami. Údajně po vyhlášení vítěze Olivia natáhla ruce jako gesto gratulace, byla však sestrou ignorována.  Největší popularita a úspěchy na Olivii teprve čekali. Když po vítězství v soudní rozepři s Warnerem nastolila nová pravidla najímání herců v Hollywoodu, vrhla se do dramatu "Každému dle zásluh", který ji přinesl prvního Oscara. Vylíčila v něm mladou Jody Norris, které zahyne snoubenec právě v den, kdy se ona dozvídá o svém těhotenství. Jody se rozhodne dítě nevychovávat, protože to v danou dobu a na malém městě není zrovna přijatelné. Svěří dítě do péče přátelům věříc, že jeho vývoj bude moci sledovat z povzdáli. Když ji na celých dvacet let osud přinutí odejít do New Yorku, změní se celý její život. Druhý Oscar přišel 23. března 1950 s postavou Catherine Sloper ve filmu "Dědička". Partnerem ji v romantickém dramatu odehrávajícím se v polovině 19. století byl Montgomery Clift. Za stejnou roli vyhrála svůj první Zlatý glóbus.  V padesátých letech hrála ve snímcích "Moje sestřenice Rachel" (1952), "Ne jako cizinec" (1955) nebo "Pyšný rebel" (1958). Příležitostně se objevila na Broadwayi a v šedesátých a sedmdesátých letech dokonce v televizi. Za ztvárnění carevny Marie v televizním příběhu "Anastázie" získala druhý Zlatý glóbus a byl to její předposlední hraný počin. Tím úplně posledním byl příběh britského prince Edwarda, Prince z Walesu, který se později vzdal trůnu kvůli lásce k rozvedené Wallis Simpson. Olivia de Havilland ve snímku vylíčila její tetu Bessie Merryman.

Osobní život.

Partneři.

Ještě jako mladičká osmnáctiletá herečka poznala lamače dámských srdcí Errola Flynna. Představovali pro Hollywood a diváky úžasný a nezapomenutelný filmový pár podobný dvojici Tracy - Hepburn. Olivia vlastně dle vlastních slov nikdy nepostřehla, že je do něj zamilovaná. V té době byl ostatně ženatý s herečkou Lilou Damitou.  Olivia de Havilland byla dvakrát vdaná. Poprvé za spisovatele Marcuse Goodriche, se kterým byla sezdána sedm let. Vzali se v roce 1946. Měli spolu syna Benjamina (* 1949), který se stal matematikem, a kterého matka přežila. Zemřel po letitém boji s Hodgkinovou nemocí v roce 1991.  Druhým manželem byl novinář a editor Pierre Galante. Spolu byli od roku 1955 až do roku 1979. Měli spolu dceru Gisele (* 1956), která se stala žurnalistkou ve Francii, kde Olivia už od padesátých let žije.

Sourozenecká rivalita.

Olivia a Joan vyrůstaly po rozvodu u matky v Saratoze v Kalifornii. Obě měly sen stát se herečkami, což se jim povedlo. Olivia si nechala jméno po svém otci, Joan zvolila nejdřív pseudonym Burfield, později po svém otčimovi Fontaine. Jako první sestry vůbec byly nominovány a posléze oceněné Oscarem. Byl to právě rok 1942, ve kterém obě získaly nominace na Cenu Akademie, kterou tenkrát vyhrála Joan. Životopisec Charles Higham uvádí, že sestry měly složitý vztah už od dětství.  Od roku 1975 však sestry spolu nemluví. Olivia žije ve Francii, Joan v USA. Za vším stojí incident ohledně úmrtí jejich matky, kdy Olivia nepozvala Joan na zádušní mši. Vztah naprosto ochladl po zveřejnění Joaniny monografie v roce 1978.

Olivia dnes.

I ve svém úctyhodném věku je občasným hostem filmových událostí a televizních rozhovorů. Když v roce 1998 umíral její druhý muž, nemohla se zúčastnit udělování 70. Oscarů. To napravila v roce 2003, kdy Oscar slavil 75. narozeniny, a kde uvedla 58 svých kolegů oceněných cenou za herecké výkony. Vysloužila si poctu od celého Hollywoodu. V červnu 2006 se zúčastnila oslav svých devadesátých narozenin v Los Angeles.  Při příležitosti 65. výročí od uvedení filmu "Sever proti Jihu" uspořádala televize TCM retrospektivní dokument "Melanie Remembers" (ve volném překladu "Melanie vzpomíná"). Olivia ve čtyřicetiminutovém rozhovoru vzpomíná na natáčení a na své herecké kolegy Clarka Gableho a Vivien Leigh.  V listopadu 2008 obdržela z rukou tehdejšího prezidenta George W. Bushe národní medaili za umění. A v září 2010 zase z rukou francouzského prezidenta Řád čestné legie.  V únoru 2011 byla čestným hostem 36. ročníku udělování francouzských filmových cen César.  Dodnes je členkou americké Akademie filmových věd a umění, a nejen proto shledává nové filmy. Její oblíbenou herečkou je Meryl Streepová, o které říká: "Je pozoruhodná. Dívám se na vše, v čem hrála. Nikdy jsem jí však nepotkala. Není to ani nutné."

Olivia de Havilland, rodným jménem Olivia Mary de Havilland (* 1. července 1916 Tokio, Japonsko) je americká filmová herečka, která byla pětkrát nominována na Cenu Akademie. Ocenění získala dvakrát, a to za filmy "Každému dle zásluh" a "Dědička".

Olivia de Havilland est une actrice britannique naturalisée américaine et française, née le à Tokyo (Japon). Ayant joué dans 49 films, elle apparaît aujourd'hui, depuis le décès de l'acteur Kirk Douglas, comme la dernière « légende vivante » de l'Âge d'or de Hollywood et un témoin de cette époque, à l'image de Norman Lloyd ou Marsha Hunt.


Popis elektrárny.

Jaderná elektrárna Fukušima leží na východním pobřeží Japonska. Nachází se v prefektuře Fukušima ve městech Okuma a Futaba. Elektrárna zabírá svou rozlohou plochu o velikosti zhruba 3,5 km2. Byla vlastněna do té doby největší japonskou elektrárenskou společností TEPCO.  Elektrárna byla uvedena do provozu 26. března 1971, a to spuštěním bloku 1. Ostatní bloky byly uváděny do provozu v průběhu 70. let. Elektrárna dosahovala celkového instalovaného výkonu 4,696 GWe. Jaderná elektrárna Fukušima I sestává z šesti bloků s varnými reaktory. Každému bloku náleží řada budov: aktivní zóna, strojovna, sklad vyhořelého paliva, budova pro nakládání s odpady z reaktoru, bazén vyhořelého paliva v aktivní zóně, společný bazén vyhořelého paliva, čerpací stanice chladicí vody a další.  Bloky 1–4 leží na plošině, která se nachází 10 m nad mořskou hladinou. Bloky 5 a 6 jsou položeny o něco výše, nachází se 13 m nad mořskou hladinou. Elektrárna byla navržena na provoz bez poškození při vlnách do výšky 5,4 m až 5,7 m. Bezpečné hodnoty pro zemětřesení byly stanoveny podle stupnice PGA (Peak Ground Acceleration) kolem 0,45 g = 4,415 m/s2 – hodnoty se liší i podle směru otřesů (horizontální, vertikální), ale všechny se pohybují zhruba kolem uvedené hodnoty.

Průběh havárie.

Zemětřesení.

V době zemětřesení byly bloky 1-3 v normálním provozu a bloky 4-6 byly ve stavu plánované odstávky. Ihned po první známce seizmické aktivity došlo k okamžitému automatickému zastavení štěpné reakce (SCRAM) na všech blocích, jež byly v provozu. Zemětřesení poškodilo rozvodné elektrické sítě spojující elektrárnu s rozvodnami, následkem čehož byla elektrárna bez jakéhokoliv vnějšího zdroje elektrické energie. Z toho důvodu došlo k automatickému spuštění záložních diesel generátorů, díky kterým bylo možné spolehlivě odvádět zbytkové teplo z reaktoru pomocí systémů pro odvod zbytkového tepla. Při zemětřesení došlo k překročení hodnot, na které byla elektrárna navržena, ale prozatím se nepodařilo potvrdit, zda došlo k závažnému poškození elektrárny před zaplavením vlnou tsunami. Většina vyšetřovacích zpráv se přiklání k názoru, že nedošlo k poškození vlivem zemětřesení.

Po zaplavení elektrárny.

Situace byla stabilní, dokud vlny tsunami vyvolané zemětřesením nezaplavily a nezničily záložní diesel generátory, čerpadla mořské vody, elektrické vedení uvnitř elektrárny a zdroje stejnosměrného napájení (baterie na blocích 1, 2 a 4). Vyjma bloku 6, kde zůstal provozu schopný vzduchem chlazený diesel generátor, byly všechny bloky bez zdroje střídavého napájení a bloky 1, 2 a 4 byly bez jakéhokoliv zdroje elektrické energie. Ztráta elektrické energie znemožnila použití měřících přístrojů a značně omezila funkce blokové dozorny. Nebylo možné zjistit hodnoty hladiny vody a tlaku v reaktoru a další klíčové parametry, což v důsledku znamenalo zbytečné prostoje a nedostatečně rychlé reakce na rapidně se zhoršující stav havárie.

Poškození paliva a reaktoru.

V důsledku ztráty elektrické energie a nedostatečné připravenosti provozovatelů na takovou situaci docházelo postupně ke ztrátě záložních systémů chlazení na jednotlivých blocích. Nejhorší situace byla z počátku na bloku 1, kde se dá předpokládat první poškození aktivní zóny okolo 19:00 v den havárie. Po obnažení paliva dochází k nárůstu teploty palivových proutků vyrobených ze slitiny zirkonia. Když povrchová teplota palivových proutků překročí 900 °C, výrazně se zvyšuje množství exotermické reakci zirkonia s vodní párou, při níž vzniká oxid zirkoničitý a vodík. Vodík unikal z tlakové nádoby reaktoru a hromadil se ve vrchním patře budovy. Po dosažení výbušné koncentrace došlo k jeho explozi a hoření, což se na bloku 1 stalo v 15:36 den po havárii. Výbuch vážně poničil vrchní patro a rozmetal trosky do širokého okolí, což dále zkomplikovalo snahy o zvládnutí havárie. Výbuch také narušil těsnost vrchního patra na bloku 2, proto v něm nedocházelo k hromadění vodíku a následnému výbuchu.  Postupem času došlo k obnažování a tavení paliva i na bloku 2 a následně i na bloku 3. Na bloku 4 k poškození aktivní zóny nedošlo, neboť v ní nebylo žádné palivo. K výbuchu na bloku 3 došlo stejným způsobem jako na bloku 1. Také na bloku 4 došlo k explozi vodíku, protože ten se k němu dostal z bloku 3, který s blokem 4 sdílí odvětrávací system SGTS (Stand-by Gas Treatment System).

Chlazení požárními cisternami a stabilizace havárie.

Po ztrátě všech dostupných systémů chlazení se na jednotlivých blocích započalo se vstřikováním vody do tlakové nádoby reaktoru pomocí požárních cisteren. Aby bylo možné tohoto vstřikování docílit, museli operátoři složitě odtlakovat reaktor, čímž se dále zvyšovalo množství uniklých štěpných produktů. Nejdříve se do reaktoru dodávala slaná voda, která se při první příležitosti nahradila sladkovodní vodou. Tento způsob chlazení se používal do té doby, než se podařilo získat elektrické napájení, k čemuž došlo 22. března.  V prosinci 2011 došlo u všech reaktorů k dosažení stavu, při kterém je teplota v tlakové nádobě reaktoru pod 100 °C a únik štěpných produktů do atmosféry tak byl již minimální. Takovýto stav se nazývá studená odstávka („cold shut-down“). Bloky 5 a 6 byly již v době zemětřesení ve stavu studené odstávky a havárii se na nich přes počáteční problémy podařilo zvládnout bez poškození reaktorů.

Unikající voda z jímky.

V jedné z jímek, v nichž se zachycuje radioaktivní voda unikající z reaktoru č. 2, se 2. dubna objevila trhlina. Následovaly neúspěšné pokusy o ucpání praskliny betonem a polymery. Nakonec bylo úspěšně použito až tzv. tekuté sklo. Tím se podařilo zastavit unikání vysoce radioaktivní vody přímo do Tichého oceánu. Přibližně ve stejné době bylo do oceánu řízeně vypuštěno 11 500 tun mírně radioaktivní vody, aby se uvolnily prostory pro skladování vysoce radioaktivní vody unikající z reaktorů do okolních budov.  V roce 2013 japonská vláda přiznala, že do Tichého oceánu uniká každý den kolem 300 tun vysoce radioaktivní vody.

Likvidace elektrárny.

Vzhledem k tomu, že při chlazení přehřátých reaktorů byla použita mořská voda, došlo k poškození chladicích systémů. Navíc v několika reaktorech došlo k roztavení paliva. Japonský premiér Naoto Kan prohlásil, že elektrárnu bude potřeba odstranit. Japonsko již požádalo o pomoc s odstraňováním následků havárie francouzské jaderné korporace Areva a EDF a je možné, že do prací budou zapojeni i odborníci z jiných států. Poradce premiéra Keniči Macumoto sdělil 13. dubna 2011 médiím, že podle odhadu bude 20 let nejbližší okolí elektrárny neobyvatelné. Japonská vláda však toto prohlášení záhy dementovala.  Dochází také k odstraňování palivových souborů z bazénu pro vyhořelé palivo na bloku 4. Aktuální stav je možno sledovat na stránkách TEPCO (http://www.tepco.co.jp/en/decommision/index-e.html). Dále probíhají snahy o zastavení úniků podzemní radioaktivní vody do oceánu.  Jaderné palivo z roztaveného reaktoru by se mělo začít odstraňovat v roce 2021. Radioaktivní voda uniklá z poškozených reaktorů musí být uložená ve velkých nádržích, ale limity pro množství zachycené vody budou překročeny v roce 2022. Zvažuje se proto možnost, že se kontaminovaná voda bude vypouštět kontrolovaně do oceánu. Likvidace jaderného komplexu potrvá podle odhadů nejméně dalších 30-40 let.

Následky havárie.

Únik štěpných produktů a dopady na životní prostředí.

Při havárii došlo k úniku velkého množství zdraví škodlivých štěpných produktů. Přesné množství není možné stanovit a odhady se značně různí. Podle jedné studie došlo např. k úniku až 20 500 TBq radioaktivního césia-137. Celkem mělo dojít k úniku 520 PBq radioaktivních látek, což odpovídá zhruba 10 % radioaktivity uvolněné při havárii v Černobylu. Pokud nepočítáme stále probíhající úniky do podzemních vod, do konce března 2011 došlo k úniku 99% z celkového množství uniklých štěpných produktů. V srpnu roku 2013 došlo k úniku 300 m3 radioaktivní vody, což bylo na stupnici INES ohodnoceno stupněm 3. Podle japonského ministerstva životního prostředí je možné naměřit roční dávku radiačního záření ve vzduchu o hodnotě 5 mSv na ploše zhruba 1800 km2 v okolí elektrárny.  Z důvodu havárie došlo k znehodnocení zemědělské půdy v širokém okolí elektrárny a to hlavně césiem-137 s poločasem rozpadu 30 let. Znehodnocení je také zapříčiněno odporem obyvatel k produktům z širokého okolí elektrárny. Mimo to bylo potřeba omezit rybolov, neboť chycené ryby vykazovaly zvýšené úrovně radiace – příkladem budiž ryba chycená v únoru 2013, jež obsahovala 740 000 Bq/kg radioaktivního césia, což je hodnota překračující zdravotní limity 7400 – krát. Třebaže hodnoty radiace naměřené v dnešní době (k 2/2015) v zemědělských produktech z prefektury Fukušima jsou již bezpečně pod zdraví nebezpečnými hodnotami, strach stále přetrvává.

Dopady na obyvatelstvo.

V reakci na zhoršující se stav havárie vydal japonský premiér v den havárie příkaz k evakuaci v okruhu 3 km od elektrárny. Okruh byl dále navýšen na 10 km a nakonec 12. března na 20 km. Pokaždé, když došlo ke změně evakuačního pásma, se museli obyvatelé znovu přemisťovat. To vedlo k velkému vyčerpání a následně ke smrti více než 1 000 obyvatel, jež trpěli různými chronickými nemocemi, nebo již byli v pokročilém věku. Dále bylo vydáno nařízení, aby obyvatelé v pásmu 20-30 km od elektrárny zůstali doma a nevycházeli. Toto nařízení zůstalo v platnosti až do 25. března, následkem čehož byli lidé úplně odříznuti od okolí takřka bez jakékoliv pomoci zvenčí. Teprve poté vydala vláda doporučení k dobrovolné evakuaci v tomto pásmu, ovšem opět téměř bez dalších informací, takže konečné rozhodnutí bylo pouze na úsudku každého obyvatele.  Přesné zdravotní dopady na obyvatelstvo zatím nejsou známé. Z předběžných průzkumů bylo stanoveno, že pouze 1 % obyvatelstva bylo vystaveno záření vyššímu než 10 mSv. Podle článku z časopisu National Geographic zvýšený výskyt rakoviny štítné žlázy u dětí – 33 výskytů rakoviny u zhruba 350 000 testovaných dětí, typický je výskyt 1-2 nemoci na 1 000 000 dětí – nemusí být nutně spojen s havárií na Fukušimě, ale může být důsledkem přísných zdravotních prohlídek, jež jsou prováděny v reakci na havárii. Podle dostupných informací trápí evakuované obyvatele spíše psychické než fyzické problémy – například v městečku Hirono, jež leží nedaleko Fukušimy, trpí až polovina obyvatel posttraumatickým stresovým syndromem.  V dubnu a říjnu 2014 a v září 2015 byla rozloha uzavřené zóny mírně omezena a vláda dovolila obyvatelům vrátit se zpátky do svých domovů. Vrátit se však hodlá méně než polovina evakuovaných. K březnu 2015 zůstává téměř 120 tis. evakuovaných, z toho téměř 50 tis. již žije mimo Prefekturu Fukušima.  Podle odhadů z roku 2019 vypnutí japonských reaktorů po nehodě mohlo společně s chybami při evakuaci nepřímo způsobit více úmrtí než nehoda sama.

Dopady na ekonomiku.

V Japonsku byla před havárii jaderná energetika vnímána jako nutná a všechny plány počítaly se zvýšením jejího podílu v celkovém energetickém mixu. Například na počátku roku 2011 tvořila elektřina generovaná v jaderných elektrárnách 30 % z celkového množství vyrobené elektrické energie. Další plány počítaly s navýšením tohoto podílu do roku 2030 na 50 %. Japonsko se tím chtělo ve větší míře zbavit závislosti na dovážených fosilních palivech a tím zvýšit svou energetickou bezpečnost. V dnešní době pokrývá jaderná energetika jen 12 % z celkové spotřebované energie, zatímco energie z fosilních paliv pokrývá 86 %.  Po havárii započalo postupné odstavování všech 54 japonských jaderných reaktorů. Poprvé byly všechny reaktory odstaveny 5. května 2012. Podruhé došlo k odstávce všech reaktorů 15. září 2013. Důvodem byly obavy o nedostatečnou bezpečnost elektráren a protesty obyvatelstva vůči jaderné energii. Po odstavení reaktorů muselo Japonsko nahradit tento ztracený zdroj energie zvýšením množství importovaných paliv. Jen v roce 2012 zaplatilo Japonsko za dovoz paliv 250 miliard USD (5,5 bilionu Kč). V roce 2015 bylo vydáno povolení ke znovu spuštění některých bloků JE v Japonsku. Japonský ekonomický institut odhaduje, že do března 2016 by mohlo být uvedeno zpět do provozu 11 reaktorů, což podporuje i změna veřejného mínění.

Politické důsledky.

Havárie v jaderné elektrárně Fukušima I vyvolala mezinárodní politickou diskuzi o dalším využívání jaderné energie. V Německu tato havárie způsobila obrat v energetické koncepci, což v důsledku vedlo k tomu, že vláda neprodloužila jaderným elektrárnám provoz a navíc po bezpečnostních prověrkách bylo 7 z nich dočasně uzavřeno. Tento krok způsobil růst cen elektrické energie na německém trhu až o 18 % již v dubnu 2011. Bavorský odpor vůči atomu obnovil i snahy o odstavení jaderné elektrárny Temelín. V roce 2015 se i v Německu jedná o možném a nejspíš i nutném prodloužení provozu některých jejich jaderných elektráren po roce 2022.  V samotném Japonsku pak došlo ke zrušení některých projektů nových bloků jaderných elektráren a s velkou pravděpodobností bude ukončen i japonský projekt rychlého reaktoru Mondžú ve městě Curuga. Tento projekt již dlouho provázejí nehody. Reaktor byl v provozu dohromady asi jen rok, přestože byl spuštěn již v roce 1995. Zrušení projektu ale bude znamenat velkou ránu pro japonskou energetickou koncepci, neboť s přechodem na rychlé reaktory se počítalo.  Společnost TEPCO, ve které vlastní většinový podíl stát, v červnu 2016 přiznala, že první dva měsíce po jaderné havárii lhala veřejnosti o rozsahu katastrofy. Dělo se tak údajně na nátlak japonského premiéra Naoto Kana, což lidé z okruhu bývalého premiéra odmítli jako politicky motivované obvinění.  Bývalý japonský premiér Džuničiró Koizumi obvinil v září 2016 tehdejšího premiéra Šinzó Abeho, že lže, když tvrdí, že situace ve Fukušimě je plně pod kontrolou.

Zpráva parlamentní vyšetřovací komise.

Podle zprávy japonské parlamentní vyšetřovací komise katastrofu nezavinila přílivová vlna tsunami, ale člověk. „Šlo o havárii způsobenou člověkem. Bylo ji možné předvídat a měla být předvídána. Dalo se jí zabránit a mělo se jí zabránit,“ uvádí komise. Zpráva kritizuje nekvalitní zákony regulující jadernou energetiku, nedostatečnost bezpečnostních opatření, chyby vedení elektrárny a státního dozoru i špatné reakce po nehodě. Zpráva proto doporučila posílit dozor vlády v oblasti jaderné energetiky.

Havárie japonské jaderné elektrárny Fukušima I společnosti TEPCO v roce 2011 byla nejhorší jaderná havárie od Černobylu 1986 a po ní jediná další havárie označená na stupnici INES nejvyšším stupněm 7. Katastrofa vznikla následkem zatopení elektrárny ničivou vlnou tsunami 11. března způsobenou mimořádně silným zemětřesením v oblasti Tóhoku.

L', également désignée comme la catastrophe nucléaire de Fukushima, est un accident industriel majeur qui a débuté le au Japon, à la suite du tsunami de 2011.