Historie.

Organické články byly vypracovány 3. dubna 1802 Státní radou a 8. dubna beze změn schváleny zákonodárným sborem v poměru 228 hlasů pro a 21 proti. Stejného dne byl schválen i text samotného konkordátu ratifikovaného již v červenci předchozího roku.  Veřejná promulgace následovala 18. dubna na velikonoční neděli. Během ceremonie v pařížské katedrále Notre-Dame složilo pět arcibiskupů a 19 biskupů slib věrnosti prvnímu konzulovi.  Platnost organických článků se vztahovala od 4. května rovněž na území, které Francii připadlo mírovou smlouvou z Lunéville dne 9. března 1801.  Organické články platily ve Francii až do 9. prosince 1905, kdy byly zrušeny zákonem o odluce církve a státu. Zákon z roku 1905 byl 6. února 1911 rozšířen také na zámořské území Guadeloupe, Martinik a Réunion. Avšak v departementech Haut-Rhin, Bas-Rhin a Moselle, které v roce 1905 nebyly součástí Francie, zůstaly konkordát i organické články v platnosti doposud. Také v departementu Francouzská Guyana a v zámořských územích se zvláštním statutem zůstávají částečně v platnosti.  V Belgii, Lucembursku, ale i v německých spolkových zemích na levém břehu Rýna a západních švýcarských kantonech, které v napoleonské době byly součástí francouzského území, zůstaly některá opatření organických článků týkající se financování církví v platnosti. V Lucembursku byly v roce 1997 formálně nahrazeny novým konkordátem. V kantonu Ženeva byly organické články v roce 1907 zrušeny referendem, v Nizozemsku byly zrušeny roku 1981.

Důsledky.

Přijetím konkordátu a organických článků byla ukončena antiklerikální politika z revolučního období. Napoleonovy organické články vyhlášené bez vědomí papeže vedly k protestům kardinálů, neboť se v základě neshodovaly s principy řízení katolické církve. Papež Pius VII. se necítil články vázán, což vedlo k výměnám nót mezi Svatým stolcem a Francií po celou dobu císařství. Ale i v samotné Francii vzbudily články částečný odpor. Mnozí republikáni a důstojníci revoluční armády byli nespokojeni s obnovením staré církve.  Změnil se i počet katolických správních jednotek. Počet arcibiskupství ve Francii a připojených územích byl stanoven na 10 a biskupství na 50. Stanoven byl i plat: arcibiskup dostával od státu ročně 15 000 a biskup 10 000 franků. Z dřívějších mnoha církevních svátků byly povoleny jen čtyři: Vánoce, Velikonoce, Nanebevzetí a Všech svatých.  Reformní a luterské konzistoře tvořilo minimálně 6000 členů, přičemž pět konzistoří tvořilo jednu synodu.  V roce 1808 vznikla izraelitská centrální konzistoř, čímž byl judaismus oficiálně schválen jako další náboženství. Nařízením z 25. května 1844 vstoupila v platnost opatření organických článků analogicky také pro židovství.

Obsah.

Organických článků bylo celkem 77. Navracely se k tzv. galikánským článkům z roku 1682, které předepisovaly výuku v teologických ústavech a také zčásti oživily základy francouzské státní církve z období revoluce. Organické články vyžadovaly státní souhlas pro všechny papežské výnosy, zakazovaly působení papežských vyslanců ve Francii s výjimkou povoleného nuncia a za povolený určovaly jen katechismus schválený vládou. Články uznávaly vedle katolické církve také existenci kalvinistické církve a církví augsburského vyznání.  Články o katolické církvi ("Articles organiques de l'Église catholique") upravovaly vztahy církve k civilní správě, hierarchii katolického kléru, způsob liturgie, nové členění církevních správních jednotek a platy duchovních.  Články o protestantských církvích ("Articles organiques des cultes protestans") byly rozděleny do tří skupin. První obsahovala všeobecné podmínky ("Dispositions générales pour toutes les communions protestantes"), určovala, že pouze Francouzi mohou být členy církví, a že pastorové jsou placeni státem. Protestantské církve nesměly udržovat žádné styky se zahraničními mocnostmi. Druhá část se zabývala pastory, konzistořemi a synodami reformovaných církví ("Des Églises réformées") a třetí skupinu tvořily nařízení o luterských konfesích ("De l'organisation des Églises de la confession d'Augsbourg").

Organické články () je označení pro soubor 77 právních nařízeních Napoleona Bonaparta z roku 1802, které doplňovaly konkordát uzavřený předcházejícího roku. Zatímco konkordát byl mezinárodní smlouvou urovnávající vztahy mezi Francií a Svatým stolcem, organické články již upravovaly praktické fungování církve v celé Francii.

Les articles organiques sont un ensemble d'articles de la loi du, dite du Concordat, qui organisent l'exercice des cultes catholique et protestants en France. Le traité du concordat de 1801, signé le 26 messidor an IX entre le Pape Pie VII et Napoléon Bonaparte, alors Premier consul, est un traité international de 17 articles qui ne concerne que les rapports entre la France et l’Église catholique. Il est inscrit dans la loi augmenté de ces articles organiques, 77 concernant le culte catholique et 44 le culte protestant.


Historie tlakového lití.

Lití pod tlakem vzniklo už v 18. století, užívané při výrobě tiskařských písmen. Ve strojírenství se začalo používat na přelomu 19. a 20. století. Ve strojírenství se nejdříve používalo lití pomocí stroje s teplou komorou. V Československu se začala užívat metoda tlakového lití pomocí studené komory počátkem 20. let 20. století. Byl vydán patent registrovaný odborníkem Ing. Polákem. Podle patentu se kelímek s roztaveným kovem oddělil od stroje a tavenina se nalévala lžící na každé odlévaní do plnící komory, ze které se pomocí plnícího pístu vháněla do dutiny formy. Vznikl tak systém tlakového lití Polák, který se rozšířil v letech 1928 až 1938 po celém světě. Československo se tak v těchto letech stalo vůdčí zemí v tlakovém lití.

Význam tlakového lití.

Tlakové lití je významná technologie výroby hliníkových odlitků a odlitků z litiny.

Technologie tlakového lití.

Principem výroby odlitků pomocí tlakového lití (například hliníkových odlitků), je vstřikování roztavené taveniny do dutiny kovové formy pod vysokým tlakem až 100 MPa. Technologie umožňuje vyrábět odlitky komplikovaných tvarů. Formy se kvůli mimořádným mechanickým a tepelným nárokům vyrábí z vysoko legované oceli Cr-Mo a tepelně se zpracují. Méně namáhané části například rám se vyrábí z méně ušlechtilých ocelí. Výrobní náklady se pohybují řádově ve statisících až milionech korun (orientační hodnota). Proto je vyžadována i vysoká životnost forem. U menších forem je životnost řádově 100 000 odlití a více. Maximální velikost odlitků je limitována maximální hmotností stroje a uzavírací silou stroje. Velké stroje mají uzavírací sílu kolem 40 MN. Podle konstrukce se stroje dělí na studenou a teplou komoru. Podle směru plnícího pístu mohou být stroje komoru usazenou vodorovně nebo svisle.

Tlakové lití patří mezi způsoby přesného lití, při kterém se forma plní taveninou pod vysokým tlakem. Proto se také místo výrazu tlakové lití užívá výraz vysokotlaké lití.

Lors du moulage métallique ou moulage permanent le moule est réutilisable plusieurs fois. Le démoulage est rendu possible par la différence de matière entre le moule et le métal coulé. Le moule subit toujours un poteyage avant introduction du métal en fusion.


Obsah.

Blíží se zkoušky čarodějek, což je soutěž pořádaná v Lancre. Vítězkou posledních let je Bábi Zlopočasná. To se ale ne každé čarodějce v Lancre zamlouvá. Pod vedením Leticie Našeptávalové, bohaté čarodějky, vznikl samozvaný výbor, do kterého patřily i Kmotra Vařbujónová a Stařenka (Matička) Stěhovalová. Výbor se rozhodl, že požádá Bábi Zlopočasnou, aby nesoutěžila a přijala čestné místo v porotě. To však Bábi Zlopočasná nemá v úmyslu. Hluboce se jí však dotkne, že by její účast měla brát odvahu ostatním čarodějkám v soutěžení a také to, že její bručivá povaha děsí lidi. Rozhodne se proto, že bude k lidem laskavá a milá, což je však děsí ještě víc. Nakonec se rozhodne nesoutěžit a pouze pomoci v organizování soutěže. Její tvrdé koláče, slavobrány z vlaječek a růžové šaty však nepřesvědčí ani výbor, ani Stařenku Oggovou, její nejlepší přítelkyni. Stařence Oggové, ani dalším čarodějkám, se nová organizace zkoušek pod vedením výboru a hlavně Leticie Našeptávalové nelíbí. Stařenka Oggová tuší, že s Bábinou proměnou není něco v pořádku. Vnímá to i Anežka Nulíčková. V průběhu zkoušek se stane něco divného, žádná čarodějka není schopná udělat perfektní kouzlo. Leticie Našeptávalová z toho obviní Bábi Zlopočasnou. Má sice do určité míry pravdu, ale její hysterický výstup a políček, který Bábi Zlopočasné vlepí, obrátí proti ní veřejné mínění přítomných čarodějek. Soutěž skončí bez vítěze, ale Bábi Zlopočasná nedovolí, aby skončila úplným fiaskem. Vyzve všechny přítomné, aby si na závěr opekly brambory u velkého čarodějného ohně, jako každý rok. Po vyzvání Stařenky Oggové velkolepým kouzlem zapálí vatru a všechny opět přesvědčí, že je nejmocnější čarodějkou.

Název.

Název povídky ničím nenapovídá jejímu obsahu. Autor povídku nazval podle srovnání, které použila Stařenka Oggová v úvodní části povídky při návštěvě samozvaného výboru v jejím domě. Poté, kdy Leticie Našeptávalová prohlásí o Bábi Zlopočasné, že je pyšná, Stařenka Oggová se ušklíbne, že by stejně tak mohla říci, že je "moře plný vody". Nechápající čarodějce vysvětlila, že bez vody není moře, stejně tak, jako Bábi Zlopočasná je pýcha sama.

Zajímavosti.

Po Stařence Oggové nazval pan Pelhřim Hopolíčko červená, kulatá a šťavnatá jablka. Po Bábi Zlopočasné nazval pan Pelhřim Hopolíčko oblou, leskle zploštělou, na jednom konci špičatou cibuli. Bábi Zlopočasná se na zkoušky oblékla do růžového oděvu s krajkou kolem límečku.

„Moře a malé rybky“ (v anglickém originále „The Sea and Little Fishes“) je humoristická fantasy povídka Terryho Pratchetta z roku 1998. Téhož roku byla rovněž zařazena do antologie fantasy povídek "Legendy" (česky 1999). V České republice také roce 2004 v souboru Pratchettových povídek "Divadlo krutosti". Povídka přináší nové dobrodružství čarodějek z Lancre.

La Mer et les Petits Poissons (titre original : "") est une nouvelle du Disque-monde de Terry Pratchett et parue en 1998. C'est la plus longue qu'il ait publiée.


Historie.

Lidé pěstují rostliny na uměle vytvořených stavebních konstrukcích od starověku. Na zikuratech ve starověké Mezopotámii (4. tisíciletí př. n. l.-600 nl) byly známy výsadby stromů a keřů na nadzemních terasách. Příkladem ze starověkého Říma byla Villa dei Misteri v Pompejích, která měla zvýšenou terasu, kde se pěstovaly rostliny. Střešní zahrady byl také objeveny kolem audienční síni v římsko-byzantské Caesarei. Středověké egyptské město Fustat mělo řadu výškových budov, které Nasir Khusraw na počátku 11. století popsal jako stavby se střešními zahradami s voly taženými vodními koly, které sloužily pro zavlažování zahrad.  Mezi sedm divů antického světa patří Visuté zahrady Semiramidiny, jež jsou často líčeny jako stavební struktury s izolační vrstvou plátů olova a litého asfaltu, na nichž je pod umělou závlahou pěstována vegetace, dokonce i obrovské stromy.

Ekologické dopady.

Střešní zahrady se nejčastěji nacházejí v městském prostředí. Rostliny mohou ve městech schopnost snižovat pronikání tepla z a do budovy, což snižuje spotřebu energie na klimatizaci. ""Primární příčinou hromadění tepla ve městech je sluneční záření, absorpce slunečního záření silnicemi a budovami ve městě a hromadění tohoto tepla ve stavebních materiálech a jeho následné opětovné vyzáření. Rostlinné plochy však, v důsledku transpirace, nezvyšují teplotu více než o 4-5 ° C nad teplotou okolí, a jsou někdy i chladnější."" Studie ověřující vliv rostlin na ohřev ploch ve městě byla provedena na univerzitě v Cardiffu.  Studium National Research Council of Canada zkoumal rozdíly mezi střechami se střešními zahradami a střechami bez střešní zahrady s ohledem na teplotu. Studie ukázala vliv teploty na různé vrstvy každé střechy v různých denních dobách. Střešní zahrady jsou podle studie velmi prospěšné při snižování účinků teplot oproti střechách bez zahrad. ""Pokud by byly široce rozšířeny, střešní zahrady by mohly snížit efekt městského tepelného ostrova, což by snížilo množství smogových situací a problémy spojené s tepelnými nároky a snížilo také spotřebu energie."" Kromě střešních zahrad, které poskytují odolnost proti tepelnému záření, mohou být střešní zahrady také prospěšné při snižování odtoku déšťové vody. Střešní zahrada může zpomalit odtékání vody, snížit rychlost a objem odtoku. ""Jak města rostou, propustné substráty jsou nahrazeny voděodolnými strukturami, jako jsou budovy a zpevněné komunikace. Dešťová voda odtéká a události spojené s nápory odpadních vod při deštích jsou hlavním problémem pro mnoho měst v Severní Americe. Střešní zahrady mohou zpomalit odtok dešťové vody a zadržet její část pro pozdější použití rostlinami.""

Provedení.

S ohledem na zachování trvanlivosti a případně i funkčnosti stavební konstrukce musí být tvořit podklad střešní zahrady dostatečná izolace proti vlhkosti a dostatečně únosnou střešní konstrukci. Prováděna je i tepelná a zvuková izolace.  Na stavební konstrukci bývá pokládána vrstva tepelně a zvukově izolačního materiálu, ovšem není nezbytná ve všech případech. Ačkoliv se stavební úprava v konkrétních případech může různit, základ zelené střechy tvoří spolehlivá vodoizolační fólie poskytující dostatečnou izolaci proti vlhkosti. Vlhnutí a zatékání je obvyklou závadou vodoizolace plochých střech a velkou nevýhodou plochých střech v podmínkách střední Evropy. Ploché střechy by měly být konstruovány tak, aby mohla být tato izolační vrstva snadno opravena. Neměly by být použity takové rostliny, které by mohly vodoizolační vrstvu poškodit kořeny, nebo by měla vodoizolační vrstva být dostatečně znásobena. Je třeba si uvědomit, že pevnost konstrukce samotné střechy je ovlivněna i pronikáním vlhkosti a následnými procesy, včetně mrazů. Větší rostliny lze nicméně pěstovat v uzavřených nádobách, a upravovat je řezem. Je zcela zřejmé že větší rostliny více trpí povětrnostními vlivy.  Na tuto nepropustnou folii je položen zpevňující materiál, který vodoizolační vrstvu značně chrání proti fyzikálnímu poškození a současně poskytuje drenáž, například hrubé plastové rohože Flo-Cell. Na tuto vrstvu je pokládána geotextilie. Na tyto prvky chránící především konstrukci je pokládána poměrně silná vrstva sypkého materiálu. Tento materiál by se měl vyznačovat jistou pružností nebo schopností zabránit přenášení fyzikálních vlivů na spodní vrstvy ale současně by měl být lehký. Byla používána škvára, která obsahuje toxické prvky a je radioaktivní, je doporučován písek, který je však poměrně těžkým materiálem, vhodný ale poměrně drahý je keramzit (liapor) nebo směs rašeliny s pískem nebo perlitem. Lehké substráty musí však být chráněny před větrnou erozí. Tato vrstva váže vodu a živiny ale také umožňuje používat střechu jako pochůzí plochu. Někdy je používán štěrk nebo oblázky. Mocnost vrstvy se může lišit podle způsobu použití plochy. Jsou suchomilné rostliny kterým stačí i malá vysýchavá vrstva substrátu na ploše, která nebude pochůzí. Úspory které jsou však dosaženy snížením vrstvy mohou být převýšeny náklady na opravu vodoizolační vrstvy.  V některých případech je na vodoizolační vrstvu pokládána vrstva polystyrenu. Ta tvoří mechanickou a tepelnou ochranu vodoizolační vrstvy. Na polystyren je pokládán pás ochrany proti prorůstání kořenů, který může být proveden z různých materiálů, poměrně spolehlivé jsou tepelně spojené silné kovové fólie. Mnohé rostliny jsou totiž schopny prorazit kořeny i vrstvu betonu. Na tuto ochranu proti prorůstání kořenů je pokládána drenáž v podobě plastových rohoží.  Na vrstvu inertní hmoty rozptylující mechanické vlivy navazuje pěstební substrát. Pěstební substrát by měl být vrstvou živné lehké země bohaté na humus. Vlhká a namulčovaná půda s porostem méně podléhá větrné erozi než suchá půda bez porostu. Některé firmy používají jako svrchní vrstvu substrát pro trávníky nebo substrát pro trávníky se štěrkem. Na často využívané části plochy střechy, jako jsou cesty a vyhlídkové místa či shromaždiště, je spíše vhodná dlažba nebo alespoň dlaždice či šlapáky.  Podle použitého řešení je zátěž střešní konstrukce vrstvou zeminy 150–250 kg/m.

Minerální vata.

Menší zátěž konstrukce je možná v případě použití minerální (skelné, čedičové) vaty jako tenké vrstvy substrátu, což má ovšem i nevýhody, například taková úprava zjevně není pochůzí. Na pokusné zelené střeše s minerální vatou Cultilene bylo testováno i pěstování zeleně pod závlahou a s přihnojením. Během této doby podle propagačního materiálu nedošlo k snížení objemu minerální vaty a pouze k 10% stlačení a barevným změnám, použití nemělo negativní vliv na vegetaci.

Nádoby.

Provedení střešní zahrady jako hydroponie v nádobách je používáno při pěstování potravin. Nádoby naplněné substrátem mají dvojité dno a savé knoty z dvojitého dna do substrátu. Takové provedení zajišťuje dostatečnou drenáž ale i dlouhodobou vlhkost substrátu. Hydroponické pěstování plodin v nádobách na střeše není bezúdržbové. Prostorově omezené nádoby se více zahřívají než větší plochy, vyšší teplota substrátu může vést až k poškození rostlin. Možnost stínění v tomto případě je u pěstování zeleniny vhodná.

Střešní zahrada je jakákoliv plocha zeleně na střeše domu. Kromě dekorativních efektů zahrady jsou i úpravy kdy jsou na střešní zahradě pěstovány plodiny pro potravu, výsadba slouží jako regulace teploty, přírodní stanoviště nebo jako pochůzí plochy pro volně žijící živočichy, volnočasové aktivity osob, může přinášet i ekologický prospěch. Pěstování potravin na střeše budov je někdy označováno jako střešní zemědělství. Střešní zemědělství je obvykle založeno na principech hydroponie, aeroponie, nebo systému nádob.

Un jardin sur toit ou jardin de toiture (ou « roof garden » pour les Anglo-Saxons) est n'importe quel type de jardin (jardin d'agrément, jardin potager, jardin écologique, éventuellement conçu de manière à être un élément ou gué d'un réseau de corridors biologiques) construit sur le toit d'un immeuble (habité ou non).


Popis.

Cicimky jsou opadavé nebo stálezelené keře až středně vysoké stromy. Některé druhy jsou popínavé. Rostliny jsou často trnité nebo ostnité. Listy jsou střídavé, jednoduché, řapíkaté. Žilnatina je nejčastěji od báze trojžilná (triplinervní) či pětižilná, pouze výjimečně zpeřená. Palisty jsou obvykle přeměněny v 1 nebo 2 rovné či zahnuté ostny. Květy jsou drobné, oboupohlavné, žlutozelené, zelenavé nebo krémové, uspořádané v chudých vrcholových nebo úžlabních thyrsech či vrcholících připomínajících chocholík. Kalich a koruna jsou pětičetné nebo čtyřčetné. Kališní lístky jsou ve spodní části srostlé v mělkou miskovitou až polokulovitou kališní trubku, kališní cípy jsou trojúhelníkovité, na vnější straně zřetelně kýlnaté. Korunní lístky jsou opakvejčité až lžicovité, na bázi nehetnaté, zřídka koruna chybí. V květu je dužnatý, laločnatý květní terč. Tyčinek je 5 nebo 4 a jsou kratší nebo delší než koruna. Semeník se zakládá jako spodní nebo polospodní, za plodu je však svrchní. Je kulovitý a obsahuje nejčastěji 2 nebo 3 komůrky. Čnělky jsou volné nebo částečně srostlé. Plodem je kulovitá nebo podlouhlá peckovice s jedinou peckou, na bázi s vytrvalým kalichem. Dužnina (mesokarp) je dužnatá až měkce korkovitá, pecka je tenká až dřevnatá a obsahuje nejčastěji 2 až 3 jednosemenné komůrky. Semena jsou elipsoidní, zploštělá, hladká.

Rozšíření.

Rod cicimek zahrnuje (v současném taxonomickém pojetí) asi 79 druhů. Je rozšířen v Americe a tropické a subtropické Asii. Několik druhů se vyskytuje též v Africe. V Evropě je domácí jediný druh, cicimek dvojtrnný ("Ziziphus lotus"), který je rozšířen ve Středomoří. Mimo to je v teplých oblastech Evropy pěstován jako ovocná dřevina cicimek čínský ("Z. jujuba"). V Americe zahrnuje areál rozšíření rodu Mexiko, Kolumbii, Venezuelu, Brazílii a Paraguay. Tři druhy vyskytující se v USA a řada druhů z tropické Ameriky byly přeřazeny do jiných rodů. Jihoamerické druhy jsou zpravidla trnité dřeviny rostoucí v suchých lesích, druh "Ziziphus cinnamonum" (syn. "Sarcomphalus cinnamomum") je však vysoký strom dosahující korunního patra deštného lesa. Z Austrálie je udáván druh "Z. quadrilocularis".

Taxonomie.

V roce 2016 bylo na základě výsledků molekulárních studií přeřazeno celkem 32 amerických druhů do samostatného rodu "Sarcomphalus" a 2 druhy do nového rodu "Pseudoziziphus". Tento nový rod však nebyl všeobecně akceptován a oba druhy byly vřazeny do sesterského rodu "Condalia".  Druh "Ziziphus mauritiana" byl popsán Lamarckem v roce 1789 jako "Ziziphus jujuba" Lam. Stalo se tak 21 let poté, co Philip Miller popsal pod stejným názvem jiný druh. Lamarck později svou chybu napravil a pro svůj druh "Z. jujuba" publikoval nové jméno "Z. mauritiana". "Ziziphus jujuba" Mill. tedy není to samé co "Z. jujuba" Lam. a platné názvy "Z. mauritiana" a "Z. jujuba" nejsou synonyma. Z této skutečnosti plyne i zmatek v českých názvech, např. názvem cicimek datlový je označován jak druh "Z. jujuba" tak i "Z. mauritiana".

Obsahové látky.

Cicimky obsahují celou řadu různých alkaloidů, dále saponiny, glykosidy, flavonoidy, triterpenoidy, třísloviny aj.

Význam.

Cicimek mauricijský ("Ziziphus mauritiana") je stará kulturní dřevina, poskytující ovoce známé jako jujuba. Je hojně pěstována v tropických i subtropických oblastech Asie, Afriky i Ameriky. Pochází z Indie nebo Blízkého východu. V subtropech a teplých oblastech mírného pásu včetně Středomoří je pěstován cicimek čínský, pocházející z Číny. Jeho plody jsou známy jako čínské nebo červené datle. Pěstuje se i v Americe a Austrálii. Jedlé jsou i plody středomořského cicimku dvojtrnného, mají však fádní chuť. Z dalších asijských druhů má jedlé plody také "Z. nummularia". Jihoamerické druhy s jedlými plody (např. "Z. mistol", "Z. angolito", "Z. joazeiro") byly přeřazeny do rodu "Sarcomphalus". Z plodů "Z. mistol" se v Andách připravuje alkoholický nápoj.  Dřevo cicimku mauricijského je poměrně tvrdé a je využíváno v truhlářství. Dřevo druhu "Ziziphus chloroxylon" (syn. "Sarcomphalus chloroxylon") je těženo na Jamajce a obchodováno pod názvem "Jamaica cogwood". Je tvrdé a trvanlivé pod vodou. Některé druhy cicimku (např. "Z. mauritiana", "Z. rugosa") jsou hostitelské rostliny červce lakového, který je zdrojem šelaku. Cicimek čínský je v některých oblastech Číny důležitá medonosná rostlina. Listy, plody nebo kůra některých druhů jsou využívány v medicíně. Mají vzhledem k pestré paletě obsahových látek poměrně širokou škálu různých účinků. V čínské medicíně se používají zejména druhy "Ziziphus jujuba" a "Z. spinosa", v indické medicíně "Ziziphus mauritiana", "Z. jujuba", "Z. nummularia", "Z. oenoplia", "Z. rugosa", "Z. trinervia" a "Z. xylopyra".  Jihoamerický druh "Ziziphus joazeiro" (syn. "Sarcomphalus joazeiro") má fungicidní účinky a slouží k léčbě kandidózy a jiných plísňových onemocnění.

Cicimek ("Ziziphus", alternativně "Zizyphus") je rod rostlin z čeledi řešetlákovité. Zahrnuje asi 79 druhů a je rozšířen zejména v tropické a subtropické Asii a Americe. V jižní Evropě je domácí jediný druh, cicimek dvojtrnný. Cicimky jsou stromy nebo keře s jednoduchými střídavými listy s charakteristickou žilnatinou. Květy mají nenápadné. Dužnaté plody některých druhů jsou využívány jako ovoce. Ve Středomoří se pěstuje cicimek čínský, v teplejších zemích cicimek mauricijský. Ovoce je známé pod názvem jujuba. Na některých cicimcích je pěstován červec lakový poskytující kvalitní šelak k výrobě laků, jiné druhy mají význam v medicíně nebo jsou těženy pro dřevo.

Les jujubiers sont des arbres de la famille des Rhamnacées, originaires des pays tropicaux et subtropicaux de l'ancien et du nouveau monde. Il en existe une centaine d'espèces, souvent des épineux, certaines produisent des fruits, les jujubes.


Taxonomie.

Činčilovití se dělí do tří rodů:

Popis.

Činčilovití jsou středně velcí až větší hlodavci. Jejich tělo měří 225–600 mm, ocas 75–400 mm. U rodu "Chinchilla" jsou samice větší než samci. Všechny druhy mají hustou srst, která je u horských rodů (činčil) jemnější než u rodu viskača ("Lagostomus"), který žije v nízko položených pampách. Pokožka na nohou je zesílená, vlastní chodidla jsou u většiny druhů holá. Zbarvení jednotlivých rodů se výrazně liší.  Mají útlé tělo. Přední nohy jsou krátké, zadní delší a svalnatější. Na přední noze mají čtyři dlouhé prsty, na zadní mají činčily také čtyři; viskača má 3 prsty opatřené silnými drápy. Činčily mají na zadních nohách tuhé štětiny, které používají k péči o srst. Ocas je vždy ochlupený, zdejší srst je hrubší než na zbytku těla.  Mají velkou hlavu a oči. Uši jsou zvláště u rodu viskača také velké, řídce porostlé srstí. Mají celkem 20 zubů uspořádaných podle zubního vzorce

Způsob života.

Zvířata žijí ve vyhrabaných norách nebo ve skalních puklinách nebo štěrbinách. Obvykle běhají, ale často skáčou po zadních nohách. Na zadních také sedí, když konzumují potravu, vyhřívají se nebo se čistí. Jsou aktivní po celý rok. Živí se převážně rostlinnou potravou.  Všechny druhy jsou společenské a sdružují se do rodin nebo i kolonií o stovkách jedinců.  Doba březosti činčilovitých je dlouhá – u menších činčil kolem 110 dní, u větších druhů (rod viskača) 155 dní. Mají jeden až tři vrhy ročně. Mláďata se rodí dobře vyvinutá s otevřenýma očima.  Kvůli své kvalitní kožešině ve velké míře byla (a stále ještě jsou) lovena.

Činčilovití (Chinchillidae) je čeleď hlodavců z podřádu Hystricomorpha (dikobrazočelistných) infrařádu Hystricognathi. Zahrnuje tři rody středně velkých hlodavců s hustou kožešinou, kteří obývají Jižní Ameriku.

Les Chinchillidae forment une famille de rongeurs d'Amérique du Sud dont les représentants actuels sont répartis dans trois genres : les chinchillas (genre "Chinchilla") et les viscaches (genres "Lagidium" et "Lagostomus").


Tenisová kariéra.

Ve finále juniorky US Open 2013 zdolal Australana Thanasiho Kokkinakise po třísetovém průběhu.  Na nejvyšší grandslamové úrovni debutoval v hlavní soutěži dvouhry US Open 2014, kde jako kvalifikant na úvod přehrál 29. nasazeného Lukáše Rosola ve třech setech, aby poté nestačil na Dominikánce Víctora Estrellu Burgose.  Na říjnovém Swiss Indoors 2014 v Basileji poprvé porazil tenistu elitní světové desítky, když na něj ve čtvrtfinále nestačil třetí hráč žebříčku Rafael Nadal. Již předtím na turnaji vystavil stopku třináctému muži klasifikace Ernestsovi Gulbisovi. V semifinále pak skončil na raketě belgické turnajové sedmičky Davida Goffina.  Druhou takovou výhru zaznamenal na únorovém Dubai Tennis Championships 2015, když opět proti světové trojce ve čtvrtfinále vyřadil Andyho Murrayho. Jako šťastný poražený nenašel v semifinále recept na Rogera Federera, když mu odebral pouze tři gamy. Svého prvního finále na okruhu ATP se dočkal zkraje sezóny 2016 na turnaji v indickém Čennaí, kde však podlehl Švýcarovi Stanovi Wawrinkovi. V devatenácti letech se stal nejmladším finalistou okruhu od sezóny 2008.  Premiérovou trofej na túře ATP si odvezl z jediné události hrané v roce 2017 na africkém kontinentu. Jako nenasazený tenista vyřadil ve čtvrtfinále dubnového Grand Prix Hassan II 2017 v Marrákeši španělskou turnajovou dvojku Alberta Ramose-Viñolase. Do závěrečného boje pronikl po zdolání Jiřího Veselého ve dvou sadách. Finálový duel proti německé turnajové trojce Philippu Kohlschreiberovi se nevyvíjel dobře, když prohrával již 5–7 a 0–3 na gamy. Za stavu 5–7 a 5–6 odvrátil pět mečbolů a ve třetím dějství dohnal ztrátu prolomeného podání. Po operaci kolena v září 2016 Čorić klesl na 79. místo, odkud se po marrákešském triumfu vrátil do elitní světové padesátky. Poměr vzájemných zápasů s Kohlschreiberem snížil na 1–2.  Úřadující světovou jedničku poprvé zdolal ve třetím kole květnového Mutua Madrid Open 2017, kde jako 59. hráč žebříčku vyřadil Andyho Murrayho ve dvou setech. Ve čtvrtfinále pak nenašel recept na pozdějšího rakouského finalistu Dominica Thiema. Světovou šestku Alexandra Zvereva přehrál ve druhé fázi US Open 2017, aby poté skončil na raketě finalisty turnaje Kevina Andersona z Jihoafrické republiky.  Druhou kariérní trofej, a první v kategorii ATP 500, si odvezl z travnatého Gerry Weber Open 2018, kde ve finále přehrál 36letou švýcarskou světovou jedničku Rogera Federera po třísetovém průběhu. V celém turnaji ztratil na podání jen dva gamy. Po turnaji mu poprvé patřila 21. příčka světové klasifikace. Ukončil také Švýcarovu 20zápasovou neporazitelnost na travnatém povrchu, přestože do Halle přijížděl s významně pasivním poměrem travnatých utkání 2–12. Již v úvodním kole zdolal světovou trojku Alexandra Zvereva. Z premiérového finále v rámci série Masters na říjnovém Shanghai Rolex Masters 2018 odešel poražen od srbské světové trojky Novaka Djokoviće. Bodový zisk jej posunul na nové kariérní maximum, když 15. října 2018 figuroval na 13. místě žebříčku ATP.

Borna Ćorić (* 14. listopad 1996 Záhřeb) je chorvatský profesionální tenista a vítěz juniorské dvouhry US Open 2013. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP World Tour vyhrál dva singlové turnaje. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal sedm titulů ve dvouhře.

Borna Ćorić, né le à Zagreb, est un joueur de tennis croate. Il a remporté le tournoi junior de l'US Open 2013.


Vznik opery.

Operu "Džamilé" zkomponoval Georges Bizet na přání Camille du Locle, ředitele pařížské Opéra-Comique, který mu v roce 1871 nabídl i libreto Louise Galetta zpracované podle předlohy Alfréda de Musseta "Namouna". Libretista ponechal dvě hlavní postavy – Džamilé (Namouna) a Haruna (Hassan) – a připsal třetí postavu Splendiana, sluhy a důvěrníka mladého Haruna. Děj zasadil do Harunova paláce v Káhiře 18. století.  Bizet v krátké době složil hudbu, ale uvažovaná protagonistka hlavní role Célestine Galli-Marié, kterou si přál Bizet, byla vázána smlouvou v jiném představení. Nejasnosti s obsazením rolí oddálily premiéru opery v Opéra-Comique v Paříži na 22. května 1872. V titulních rolích se představili Aline Prelly (Džamilé), Alphonse Duchesne (Harun) a Pierre-Armand Potel (Splendiano), dirigoval Adolphe Deloffre.  Ředitel divadla věnoval péči též nákladné výpravě, ale opera neměla velký úspěch a po 10 představeních byla stažena z repertoáru. Mimo Francii byla uvedena ve Stockholmu (1889), Římě (1890) a v Dublinu, Praze, Manchesteru a Berlíně (1892).

Hudba.

I přes chybějící dramatické situace a výraznou charakteristiku postav v libretu, se Bizetovi podařilo překonat tyto nedostatky silně evokující hudbou ve sborech (západ slunce nad Nilem) a při měnících se náladách Haruna a Splendiana. V hudebním ztvárnění Džamilé uplatnil Bizet orientální harmonii vycházející z opakujících se rýmů (gazelů), typických pro arabskou, perskou a tureckou poezii a začlenil ji do vlastního kompozičního konceptu. Hudebně se přiblížil spíše k Ravelovi než ke Gounodovi. Počáteční neúspěch opery byl zapříčiněn i nepříznivým vyjádřením pařížských kritiků.

Uvedení.

Velkým obdivovatelem tohoto díla byl dirigent Gustav Mahler. Operu "Džamilé" představil v roce 1892 v Hamburku a pak ještě devatenáctkát v letech 1898–1903 ve Vídeňské státní opeře. Traduje se, že skladatel Richard Strauss se jí inspiroval při komponování své opery Ariadna na Naxu. V Paříži byla znovu uvedena 27. října 1938.

Děj opery.

Místo a čas: Harunův palác v Káhiře, 18. století  Džamilé je mladá otrokyně v harému bohatého, mladého Turka Haruna, do kterého je zamilovaná. Ten se rád obklopuje stále novými otrokyněmi, které ho však brzy omrzí. Džamilé v něm ale vzbuzuje nejasné tušení citu a proto žádá svého sluhu a důvěrníka Splendiana, aby ji propustil z paláce a provdal ji. Splendiano Džamilé tajně miluje a proto rozhodnutí svého pána vítá a doufá, že ji získá za ženu.  Džamilé, která právě prochází kolem zaslechne jejich hovor. Později přemluví Spendiana, aby jí znovu, v přestrojení, přivedl k Harunovi, jako jednu z nových otrokyň, které mu Harun přikázal koupit od otrokáře. Slibuje mu, že pokud ji Harun odmítne, stane se Splendianovou ženou.  Když Harun hraje se svým přítelem kostky, přivádí Splendiano nové otrokyně. Když přijde první a tančí, Harun sotva zvedne oči od hry. Když však vstoupí Džamilé v závoji a předvede svůj procítěný tanec, Harun požádá Splendiana, aby ho zastoupil ve hře a přistoupí k Džamilé se slovy obdivu. Ta mu zakrátko odhalí svoji totožnost a vyzná se ze své lásky k němu. Harun ji chce vyzkoušet a proto ji tvrdě odmítá. Když však vidí její hluboký zármutek, vyzná se jí ze svých skutečných citů a nabídne jí provždy místo po svém boku.

Džamilé (v originále "Djamileh") je jednoaktová opéra comique, kterou složil v roce 1871 skladatel Georges Bizet na libreto Louise Galleta, inspirovaného orientální pohádkou ve verších "Namouna" Alfreda de Musseta.

Djamileh est un opéra en un acte de Georges Bizet sur un livret de Louis Gallet librement inspiré du conte oriental "Namouna" d'Alfred de Musset. Composé en 1871, l'ouvrage est créé à l'Opéra Comique le sous la direction d'Adolphe Deloffre.


Obžaloba.

Celkem 52 mužů bylo zatčeno a představeno před soud. 50 z nich bylo obviněno ze spáchání trestného činu opakovaná prostopášnost a obscénní chování podle § 9 odst. c) Zákona č. 10/1961 proti prostituci. Další dva byli obivněni z tretného činu hanobení víry podle § 98 odst. f) Trestního zákoníku. U všech 52 se vedla veřejná kampaň za zproštění viny.

Vyšetřovací vazba.

Podle Mezinárodní gay a lesbické komise pro lidská práva (ILGHRC) byli muži subjektem fyzického násilí a ostudných forenzních praktik snažících se o prokázání jejich homosexuality. Navíc údajně měli být drženi 22 hodin denně ve dvou stísněných celách bez postelí.

Soudní proces.

Trestní proces s Káhirskou 52 trval 5 měsíců a všem obžalovaným se dostávalo ze strany tisku a médií spíše urážek a ponižování spolu se zveřejňováním jejich jmen a adres a nařčením z protistátní špionáže. Egypt v té době rovněž sklidil ostrou kritiku ze strany mezinárodních lidskoprávních organizací, členů Kongresu Spojených států amerických a OSN. Právní zástupci obžalovaných se snažili docílit jejich prohlášení za nevinné na základě nařčení justice z falešného obvinění, neadekvátních vyšetřovacích metod a falzifikovaných policejních spisů.  14. listopadu 2001 bylo 21 obžalovaných shledáno vinnými ze spáchání trestného činu opakovaná prostopášnost, jeden z nich ze spáchání trestného činu hanobení víry a další, údajný vůdce skupiny, ze spáchání obou uvedených trestných činů. Ten také obdržel nejtvrdší trest 5 let těžké práce. Padesátý třetí muž, teenager, byl souzen jako mladistvý a odsouzen ke tříleté podmínce s probační službou.  V květnu 2002 byly tyto tresty zrušeny u odvolacího soudu pod nátlakem zahraničních států a vráceny k přezkoumání soudu nižšího stupně. V červenci 2002 se konal další proces, v němž byli další dva obžalovaní shledáni vinnými z hanobení víry a jejich trestní sazba se zvýšila. Tento odvolací proces proběhl u Qasr-al-Nil, Přestupkového soudu v Káhiře, za vedení soudce Abdela Karima, stejného který rozhodoval při prvním procesu. Trval 50 minut a skončil abdikací soudce. Proces byl nakonec odložen na září a zcela uzavřen v březnu 2003. 21 mužů bylo odsouzených k 23letému vězení a 29 bylo osvobozených.

Káhirská 52 v médiích.

Případ Káhirské 52 se stal předmětem dokumentu After Stonewall Production Janeane Garofalo s názvem Dangerous Living: Coming Out in the Developing World. V reakci na proces byl rovněž natočen i film Mahera Sabryho s názvem All My Life s tématem života homosexuálních mužů v Egyptě na pozadí procesu s Káhirskou 52 a notoricky známé razii na Queen Boat.

Termínem Káhirská 52 se rozumí 52 mužů zatčených 11. května 2001 na palubě plovoucího gay nočního klubu s názvem Queen Boat na řece Nil v egyptské metropoli Káhira.

L’affaire du Queen Boat, connue dans les pays anglo-saxons sous le nom de Cairo 52, fait référence à l'arrestation de cinquante-deux hommes le, à bord d'une boîte de nuit gay flottante appelée le "Queen Boat", qui était amarrée sur le Nil au Caire en Égypte.


Historie.

Okolí Mentonu bylo osídleno už před 25 000 lety, jak o tom svědčí vykopávky tzv. Grimaldiské kultury. První písemná zmínka o současném městě pochází z roku 1262. Od roku 1346 byl Menton součástí Monaka až do jara 1848, kdy se Menton a sousední Roquebrune-Cap-Martin od knížectví odtrhly (Monako tak přišlo o více než 90 % území) a staly se svobodnými městy pod ochranou Sardinského království. V roce 1860 oblast přešla na základě referenda pod francouzskou svrchovanost. Od 22. června 1940 do 8. září 1943 město patřilo Itálii pod názvem Mentone.

Město.

Středem města je historická část s barevnými domy a úzkými uličkami La vieille Ville, Staré Město, s barokní bazilikou Archanděla Michaela a 53 metrů vysokou zvonicí. Leží v kopcovitém terénu nad přístavem. Centrum Starého Města tvoří rušná pěší ulice Rue Saint Michal. V přístavu se nachází Le Bastion, pevnost ze 17. století, v níž je muzeum Jeana Cocteaua. Dále v Mentonu najdeme botanické zahrady se subtropickou vegetací Jardin Serre de la Madone a Jardin botanique exotique de Menton, pravoslavný kostel pro ruské návštěvníky, bývalou knížecí rezidenci Palais Carnolès, Le palais de l’Europe (Evropský palác, stavbu z roku 1909) i krytou tržnici z roku 1898.  Město má příjemné středomořské klima (zimní teploty okolo 10 °C, letní pod 30 °C), v jeho okolí se nachází řada pláží. Od druhé polovině sem přijíždělo množství turistů, pobyt v Mentonu byl obzvláště doporučován nemocným tuberkulózou. Pobýval zde spisovatel Vicente Blasco Ibáñez, básník William Butler Yeats, malíř Émile Appay, publicista Anatolij Lunačarskij nebo filmař René Clément. Podnebí svědčí pěstování citrónů a pomerančů, každoročně od roku 1928 se na přelomu února a března koná slavnost citrónů, při níž se z tohoto ovoce sestavují sochy a alegorické vozy. Dříve významný rybolov upadá kvůli rozšíření invazní řasy lazuchy tisolisté.

Menton je přístavní město ve francouzském departementu Alpes-Maritimes. Leží na Riviéře mezi Monakem a italskou hranicí a žije v něm necelých třicet tisíc obyvatel. Zdejší obyvatelé hovoří dialektem zvaným mentonesc.

Menton (, en mentonasque "Mentan" ; ) est une commune française du département des Alpes-Maritimes située à la frontière franco-italienne, proche de la principauté de Monaco (), et une célèbre station touristique de la Côte d'Azur.


Životopis.

Puente vystudoval lékařskou fakultu a jako lékař též působil na různých místech Španělska. Začátkem 20. let se ještě považoval za politicky nevyhraněného humanistu, který se soustředil na zdravotní a sociální osvětu v zaostalém a silně katolickém Španělsku. Přestože již v roce 1923 napsal několik příspěvků se zdravotnickou tematikou do anarchistických tiskovin, politicky zůstával republikánem a věřil v cestu vládních reforem. Na podzim roku 1930 se zúčastnil několika shromáždění a konferencí lokálních skupin CNT v baskické Vitorii, při nichž se začal blíže zajímat o anarchosyndikalismus. Zanedlouho se stal členem CNT.  Jako lékař nadále publikoval své odborné články např. v La Medicina Ibera či La Medicina Argentina. Jeho práce (Menstruace, její příznaky a hygiena, Jak léčit sexuální impotenci, Mikroby a infekce...) se věnovaly porodnosti, antikoncepci, sexuální osvětě, zdraví. Své myšlenky šířil čím dál častěji i v anarchistickém tisku, přičemž nezůstával jen u problematiky zdravotně – osvětové. Propagoval zejména zásady libertinského komunismu jakožto prostředku pro praktickou cestu k dosažení anarchistické společnosti. Anarchistické názory rozvíjel i v některých svých dílech – Poznámky o libertinském komunismu (1932), Svobodný komunismus (1932), Společnost budoucnosti: anarchistický komunismus (1933), apod. V roce 1933 se Puente zapojil také do přímé revoluční práce CNT. Stal se aktivním účastníkem protivládního povstání, jež však bylo krvavě potlačeno. Byl nejen mučen, ale taktéž obviněn (spolu s Durrutim a Merou) v následném procesu.  Propuštění z vězení se dočkal až na jaře 1934. V květnu 1936 se v Zaragoze konal IV. kongres CNT, který projednával úkoly v blížící se revoluci. Řada bodů v rezolucích byla odvozena z prací I. Puenteho (ale i dalších teoretiků, např. Federica Urala). Po vypuknutí občanské války se Puente pohyboval na území ovládaném fašisty a agitoval. 28. července byl zatčen falangistickou jednotkou a o čtyři dny později – s několika dalšími lidmi – zastřelen na fašistické střelnici ve vesnici Maezta. Zůstala po něm žena Luisa García a dcera Emeria Luisa.  V průběhu revoluce v letech 1936 – 37 zaváděla CNT do praxe řadu zdravotnických opatření navrhovaných v minulosti právě Puentem. Taktéž se za revoluce na mnoha místech podařilo do značné míry realizovat jeho principy libertinského komunismu, zejména v zemědělských oblastech (v průmyslových centrech převládly myšlenky kombinovaných forem vlastnictví a ekonomických experimentů Diega Abad de Santillana z FAI).

Isaac Puente Amestoy (3. července 1896, Las Carreras, Baskicko – 1. září 1936 Pancorbo) byl baskický lékař a anarchokomunista. Zajímal se také anarcho-naturismem a byl aktivním členem Národní konfederace práce (CNT). Nejznámější je pro svůj pamflet "Comunismo libertario".

Isaac Puente Amestoy (Abanto-Zierbena 1896-Pancorbo; 1936), surnommé "El medico rural/landa-medikua" ("le médecin rural") est un médecin révolutionnaire basque et théoricien anarchiste du communisme libertaire. Personne de grande influence à son époque, en particulier dans les milieux anarchistes et médicaux, son exécution par les troupes franquistes fut condamnée par de nombreuses personnalités.


Děj.

Dvanáctiletá Casey (Lindsay Lohan) rozhodně není typická dívka. Víc než hračky ji zajímá míč a raději než s Barbie panenkami hraje s kluky fotbal. Proto ji mrzí, že otec opět nedodržel slib a nepřišel se podívat na její zápas. I když si na to už mohla zvyknout. Od té doby co před dvěma lety zemřela jeho milovaná manželka, se totiž Ben (Jere Burns) ponořil do práce v advokátní kanceláři. Že není tam, kde má být, si muž uvědomí uprostřed jednání se svými kolegy Richiem (Garwin Sanford) a Drew (Anne Marie Loder). Další den ho Drew pozve na večeři, ale Ben odmítne, protože Casey má narozeniny. Richie mu vyčítá, že sympatickou kolegyni odmítá a přehlíží, ale Ben stále ještě nevyrovnal s bolestnou ztrátou natolik, aby dokázal navázat nový vztah. Ani Casey se ještě nedokázala se ztrátou maminky vyrovnat. Stala se z ní nešťastná osamělá dívka, která nejenže se odcizila s otcem, ale ve své bolesti se pohádala a rozešla se všemi starými kamarády. Věří, že to jediné, co by ji znovu mohlo udělat šťastnou, je získat zpět mámu a proto se rozhodne vzít věci do vlastních rukou.  S pomocí internetu se dopátrá knihkupectví, kde prodávají magickou knihu obsahující návod, jak navrátit ztracenou duši. Vezme všechny úspory, ale kniha stojí sto padesát dolarů. Casey však udělá cokoli, aby získala maminku zpět a tak knihu ukradne. Musí protrpět nepovedenou narozeninovou večeři s otcem a také návštěvu Drew, která jí přinese dárek, luxusní panenku Eve. Casey o ni nestojí, pečlivě shromáždí všechny potřebné věci, a jme se kouzlit. Do přípravy se však vloudí chybička – to když se vlasy panenky Eve náhodně připletou ke kartáči, který patřil matce. Casey vysloví magická slova, jde spát a když se ráno probudí, leží vedle ní v posteli živá.. panenka Eve (Tyra Banks).  Ta je šťastná, že je živá a velká, přesto ji poněkud zaráží, že není modelkou, jak si vždycky myslela. Casey má pocity zcela opačné. Je nešťastná z toho, že kouzlo nevyšlo a pohrdá oživlou panenkou, která nadevše miluje nákupy a oblečky podle poslední módy. Neví si s ní rady a rozhodně nechce být nikde, kde je ona. Dočte se, že kouzlo se stane trvalým a nevratným pokud do čtyř dnů nepronese protikouzlo. To však obsahuje druhý díl knihy. Casey se rozhodne nesnesitelné Eve, která ji pronásleduje na každém kroku, zbavit, knihu najít a poslat panenku tam, odkud přišla.

Produkce.

Casting.

Lindsay Lohan nemusela absolvovat konkurz na Casey Stuart, protože film byl brán jako televizní a kvůli její smlouvě na tři filmy z produkce Walt Disney Company, role ji byla nabídnuta.  Sourozenci Lindsay Lohan si ve filmu zahráli menší role.

Natáčení.

Stephanie Moore přišla s nápadem panenky, která se stane živou a začala spolupracovat s režisérem Markem Rosmanem. Před produkce začala v létě 1999 a natáčení začalo v říjnu.  Natáčení trvalo tři týdny ve Vancouveru v Britské Kolumbii v Kanadě. Obchod Kaboodles, ve kterém se natáčelo, je skutečný. Nachází se v Point Grey ve Vancouveru.

Sequel.

Sequel k filmu byl poprvé oznámen v listopadu roku 2012. V lednu 2014 Disney Channel potvrdil, že pracuje na sequelu filmu s Tyrou Banks, která by si znovu měla zahrát roli Eve. V lednu 2014 samotná Tyra sequel potvrdila.

Živá panenka je americký televizní film roku 2000, režírovaný Markem Rosmanem. Premiéru měl na stanici ABC. Hlavními hvězdami filmu jsou Lindsay Lohan a Tyra Banks.

Grandeur nature ("") est un téléfilm américain réalisé par Mark Rosman et diffusé le sur le réseau ABC dans le cadre de l'émission "Le Monde merveilleux de Disney". Il est ensuite devenu populaire auprès d'une partie du public américains suite à de nombreuses rediffusions sur Disney Channel.


O albu.

Na konci června 2014, po vydání alba "Ultraviolence", Del Rey zmínila, že začala přemýšlet o novém albu: "Mám nápad pro nahrávku s názvem Music To Watch Boys To, takže jo, tak nějak přemýšlím o tom, co to znamená." V prosinci 2014, zmínila v Galore magazínu, že už je ve fázi nahrávaní: "Také píšu malé kousky pro nezávislý film. Dan Heath a Rick Nowels jsou mí dva nejdražší přátelé a producenti a vždy na něčem pracujeme." Také se rozpovídala o tom jak bude album znít: "Hudebně stále hledám něco odlišného, s majestátními refrény, překrásnými orchestry ve stylu 50. let s trochou soft grunge." Dále řekla, že psala více konvenčním způsobem s veršovaným refrénem a byla silně ovlivněna jazzem.  Na začátku ledna 2015 se Del Rey trochu otevřela o tom jak napsala "Music To Watch Boys To" vizuálním, noir způsobem, a že píseň je o tom jak muži procházejí před očima dívky. Dále oznámila, že nové album se bude jmenovat "Honeymoon", a že by mohlo vyjít v srpnu. Také uvedla, že má pro něj napsáno již 9 písní a potřebuje jich ještě pár, aby bylo album kompletní. O albu řekla: "Album je velmi odlišné od toho minulého a spíš podobné Born to Die a Paradise. Své minulé album jsem dokončila v březnu a vydala ho v červnu a dostala jsem nápad na další. Stává se z toho něco co začínám mít vážně ráda. Užívala jsem si se u této nahrávky ponořovat hlouběji do noir stylu. Bylo to dobré." Zveřejnila, že pro album přezpívala "Don't Let Me Be Misunderstood" od Niny Simone. V únoru 2015 promluvila o psaní alba: "Ráda píšu v noci. Žila jsem v New Yorku 10 let. Nikdy jsem si nemyslela, že se odstěhuji na Západní pobřeží. Nyní, když jsem v Kalifornii, jsem zjistila že ráda píšu, když je horko. Takže mám ráda léto jsem milovník slunce. Léto je všechno. Bylo mi zakázáno používat toto slovo." Také vysvětlila, že album bude na rozdíl od její předešlé tvorby méně autobiografické a bere inspiraci z Marka Rydena, Fellini a Picassa pro více surrealistické a barevné písně.  Del Rey také prozradila, že by chtěla spolupracovat s Giogio Moroderem. Později mluvila o spolupráci s Markem Ronsonem, který spolupracovat i s Amy Winehouse: "Přehrála jsme mu deset písní, které jsem napsala pro nové album. Nejsou takové jako jeho typické soulové a funk skladby. Zní spíš jako zlatý věk jazzu." Později bylo zveřejněno, že na albu se spolupráce s Ronsonem neobjeví. V červnu přidala na Instagram fotku ze studia a napsala zde: "Každý den ve studiu s Rickem Nowelsem a Kieron Menzies je dobrý den. Je to vážně mé klidné místo a jistým způsobem můj domov. Jsem vděčná za to jak krásně tancují na mé melodie a všechny nové melodie které vzrostli z múzy, která nás obklopuje. U dalšího příspěvku Del Rey popsala album jako "pozdní noční projížďky Miles Davise", zatímco některé písně mají ponurou energii. Dále označila píseň "Honeymoon" jako začátek a konec alba. Přebal alba byl pořízen Neil Krugem a sestrou Del Rey, Chuck Grant v Bel Air.

Kompozice alba.

Album začíná titulní písní "Honeymoon". Žánr písně je Baroque pop a blue-eyed soul. The Verge popsal zvuk písně jako pohupující se, což se hodí do pozadí koktavých vokálů Del Rey. TIME nazval píseň "charakteristicky zamyšlenou" a přirovnal ji k albu "Born to Die".  "Terrence Loves You" byla kritiky přijata kladně. Označili ji jako "hypnotickou" a chválili vokály Del Rey hrající přes piáno, smyčce a saxofon. Del Rey řekla, že je to její nejoblíbenější na albu, protože je jazzová. Píseň odkazuje na "Space Oddity" od Davida Bowieho.  "High by the Beach" je trap hopová balada. Je to více méně kombinace všech stylů Del Rey, převážně se odvolává na hip hop jako u "Born to Die".

Propagace.

Během červa 2015 zveřejnila Del Rey na internet dvě video ukázky písně "Honeymoon" a kousek z ní také zazpívala na koncertě ve West Palm Beach. 14. července 2015 byla píseň zveřejněna na oficiální Youtube účet Del Rey. Přes internet oznámila, že album vyjde 18. září 2015. O pár dní později sdílela seznam písní a přebal alba, na kterém sedí v kabrioletu StarLine Tours. Na sobě má tričko, sluneční brýle a červený klobouk s černo-bílými pruhy.  Před objednání alba začalo 21. srpna a spolu sním byl vydán první propagační singl "Terrence Loves You". Titulní píseň "Honeymoon" byla digitálně vydána 7. září jako druhý propagační singl z alba. O den později vyšla upoutávka pro album, která zahrnovala ukázky písní "Terrence Loves You", "Music To Watch Boys To", "Freak" a "High by the Beach". O pár dní později byla v Urban Outfitters možnost poslechnout si celé album dříve, díky čemuž na internet uniklo celé album ve špatné kvalitě. 15. září byla během rozhovoru s Del Rey pro Huw Stephens zveřejněna píseň "Salvatore".

Singly.

Pilotní singl "High by the Beach" byl oznámen 6. srpna 2015 a byl vydán 10. srpna. 13. srpna 2015 bylo vydáno hudební video, které bylo natočeno v domě Del Rey v Malibu. 9. září proběhla na Apple Music's Beats Radio 1 premiéra druhého singlu "Music To Watch Boys To". Hudební video k němu vyšlo 30. září.

Honeymoon je čtvrté studiové album americké zpěvačky Lany Del Rey. Album vyšlo 18. září 2015 u nahrávacích společností Interscope a Polydor. Album bylo prozrazeno již v lednu téhož roku v rozhovoru pro Billboard, kdy Del Rey prozradila, že ho začala plánovat dva měsíce po vydání "Ultraviolence". Z alba vyšly dva singly, "High by the Beach" a "Music To Watch Boys To" a dva propagační singly, "Terrence Loves You" a "Honeymoon". Album získalo u kritiků ještě vyšší ocenění než její předchozí alba.

Honeymoon est le cinquième album de l'artiste américaine Lana Del Rey, sorti le. L'album a été annoncé lors d'un interview avec le magazine "Billboard" publiée le.


Ekologie.

Druh pochází z pestré oblasti centrální Asie. Tam se vyskytuje od nížinných travnatých stepí přes podhůří až po horské louky, v nadmořských výškách okolo 3000 m, v pohořích Altaj, Pamír a Ťan-šan. Do kultury byl zaveden v roce 1870.  Rostlina ke správnému růstu potřebuje půdu hlubokou, živinami i humusem dobře zásobenou a propustnou. Během vegetace je na vodu náročná, ale snese i déle trvající sucho, nesnáší však zimní vlhkost. Její stanoviště se musí nacházet na plném slunci.

Popis.

Vytrvalá rostlina, která patří k nejvzrůstnějším druhům celého rodu, dosahuje výšky až 3 m. Roste z masité hlízy která má krátké, asi 2 cm tlusté hnědé kořeny pavoukovitě rozložené a směřující šikmo dolů. Z hlízy na jaře velmi rychle vyroste růžice 13 až 20 tmavě zelených, čárkovitých, podélně žlábkovitě prohnutých nebo plochých vzpřímených listů dlouhých až 1 m. Z hlízy dále roste přímý zelenomodrý stvol s hroznovitým květenstvím složeným z až tisíce dotýkajících se květů. Květenství má tvar vzhůru se zužujícího válce a bývá dlouhé 1,5 až 2 m a tlusté 20 až 25 cm. Stopkaté oboupohlavné květy mají šest světle růžových nebo bělavých okvětních lístků s našedlým proužkem na vnější straně. Rozkvetlý kolovitý květ bývá velký 2 až 3 cm. Šest tyčinek vystupujících z květů je světle růžových, prašníky jsou žluté stejně jako kulatý semeník. Květy rostou ve spirále a rozkvétají směrem vzhůru, obvykle kvetou jen jeden den a uvadají, současně nekvete více než 30 květů. Opyluje je létající hmyz sbírající pyl.  Plodem jsou kulovité trojpouzdré tobolky, 2 až 3 cm velké, které obsahují drobná trojhranná semena s křidélky. Ke konci léta tobolky dozrávají a nadzemní část rostliny usychá, zanikne i pupen hlízy ze kterého rostla. Na hlíze se však již v půli léta zakládá nový pupen z něhož příštím rokem vyroste nový stvol i listy. Pokud se rostliny přes zimní období chrání před vlhkem, musí být kryt několik centimetrů nad povrchem, aby se rašící pupen nepoškodil.

Rozmnožování.

Starší rostlina která vytvořila velký trs s více lodyhami se může po odkvětu rozdělit, ovšem na každém oddělku musí být pupen bez kterého se nová rostlina nevytvoří. Oddělené části jsou choulostivé a je lépe je nechat přezimovat ve skleníku a vysazovat až konce příštího léta.  Kvetoucí rostlina má velké množství dobře klíčících semen. Lze je po dozrání a dormanci v chladu vysévat přímo na záhon, nejvhodnější jsou semena ze spodních tobolek. Semenáčky začínají kvést obvykle až pátým rokem.

Použití.

Liliochvostec mohutný nachází své hlavní uplatnění především v zahradní a krajinářské tvorbě, uplatňuje se jako solitéra v trávnících i větších skalnatých partiích. Lze jej také využít jako řezanou květinu, stonek se odřízne v době kdy se prvé květy otvírají, ve vodě vydrží asi týden.  V zahradnické praxi se původní botanické druhy k výsadbě téměř nepoužívají, je vyšlechtěno mnoho speciálních variet a vytvořeni noví kříženci. To vše za účelem zvýšení trvanlivosti a rozmanitosti květů jakož i pro větší odolnost v nepříznivých klimatických podmínkách.

Liliochvostec mohutný ("Eremurus robustus") je statná a vytrvalá cizokrajná rostlina, jeden z mnoha druhů rodu liliochvostec. Tato bylina je původem z polopouštních oblastí Střední Asie a bývá pěstována pro své přes půldruhého metru vysoké květenství tvořeno z tisíců narůžovělých nebo bělavých květů.

Eremurus robustus, appelé communément lis des steppes géant ou aiguille de Cléopâtre, est une espèce de lis des steppes de la famille des "Xanthorrhoéacées" rapporté du Turkestan par Olga Fedtchenko (1845-1921) en 1872 au jardin botanique impérial de Saint-Pétersbourg où il a été étudié par Eduard von Regel, son directeur.


Úrovně vztahů se zákazníky.

Základní  Prodejce prodá zákazníkovi výrobek a o nic dalšího už se nestará.  Reaktivní  Prodejce prodá zákazníkovi výrobek a vyzve jej, aby ho kontaktoval v případě výskytu jakýchkoli problémů či nejasností  Odpovědný  Prodejce prodá zákazníkovi výrobek a následně jej kontaktuje s cílem zjistit, zda produkt splňuje jeho očekávání. Cílem prodejce je zjistit s čím zákazník není spokojen a jaké oblasti může společnost vylepšit.  Proaktivní  Společnost zákazníka čas od času kontaktuje s informacemi o nových nebo inovovaných produktech  Partnerský  Společnost se zákazníkem neustále komunikuje a s cílem zjistit, jak může poskytovat ještě lepší hodnotu. Strategie vztahového marketingu závisí především na tom, kolik má společnost zákazníků a jaká je jejich výkonnost. Společnosti s velkým množstvím zákazníků ale malou marží využívají základní marketing.  Hlavní kroky při tvorbě programu vztahového marketingu ve společnosti:  1. Určení klíčových zákazníků, kteří jsou pro vztahový marketing hodnotní  Společnost obvykle zvolí zákazníky, kteří jsou největší nebo nejlepší a označí je za vhodné pro vztahový marketing. K takto vytvořené skupině je poté možné přidávat zákazníky vykazující vysoký růst či prosazující nový vývoj odvětví.  2. Ke každému klíčovému zákazníkovi se přiřadí kvalifikovaný vztahový manažer  Prodejci projdou školením v oblasti vztahového managementu či jsou nahrazeni osobou, která požadované dovednosti má. Vztahový manažer by měl mít takové schopnosti, které zákazníkovi vyhovují.  3. Společnost sestaví popis pracovního místa vztahového manažera  Podnik definuje vztahy, za které bude manažer zodpovídat, staví cíle, odpovědnosti a kritéria hodnocení. Vztahový manažer by měl mít na starosti omezené množství klientů a rovněž by měl být ústřední osob ve všech jednáních s klientem.  4. Vztahový manažer by měl být tvůrcem ročních a dlouhodobých plánů pro vztahy se zákazníky  Prostřednictvím plánů by měly být stanoveny cíle, strategie, činnosti a také zdroje.  5. Společnost by měla určit manažera, který bude na vztahové manažery dohlížet  Manažer vytvoří přesné popisy pracovního místa, stanoví kritéria hodnocení a zdroje, jež budou zvyšovat efektivitu vztahových manažerů.

Transakční marketing.

Transakční marketing je charakteristický tím, že do popředí se dostává nabízený produkt a stává se v podstatě hlavní oblastí zájmu výrobců. V rámci transakčního marketingu tedy výrobci spíše než vhodný produkt pro zákazníky hledají vhodné zákazníky pro svůj produkt. Z této myšlenky také vychází, podle některých autorů již částečně překonané, nicméně stále aktuální, klasické pojetí marketingu, jehož základem je marketingový mix 4P (Product, Price, Place, Promotion). Jádrem marketingového mixu 4P je spíše než cílový zákazník právě nabízený produkt a hlavní důraz je kladen na jeho základní vlastnosti.  Charakteristické znaky transakčního marketingu: Tradiční transakčně orientovaný prodej může být úspěšný při krátkodobých jednorázových epizodách, kdy zpravidla bývá jedna strana vítězem a druhá poraženým. V důsledku toho ovšem obvykle nedojde k vytvoření recipročně prospěšných vztahů, které jsou podmínkou věrnosti a loajality mezi zákazníkem a dodavatelem.

Relační marketing.

Moderní marketing klade značný důraz na vztah mezi dodavatelem a zákazníkem, čímž se v podstatě ideově vrací k původní koncepci obchodování drobných řemeslníků. Mluvíme o takzvaném vztahovém, neboli relačním marketingu, který bychom mohli označit za protipól transakčního marketingu (3).  Charakteristické znaky relačního marketingu: Relační marketing je na rozdíl od transakčně orientovaného marketingu založen na dlouhodobých vztazích a oboustranně výhodném partnerství mezi dodavatelem a zákazníkem. Výsledky prodejních aktivit dle tohoto přístupu tedy nejsou pouze funkcí objemů uzavřených obchodů, ale také pevnosti vazeb a partnerství s jednotlivými zákazníky. Podle Kotlera by ovšem relační marketing neměl být zúžen pouze na vztahy se zákazníky, ale podnik by se měl soustavně zabývat také řízením vztahů s ostatními zainteresovanými partnery (Partner Relationship Management). Z pohledu marketingu můžeme obchodní partnery rozlišit na čtyři základní složky, kterými jsou zákazníci, zaměstnanci, marketingoví partneři (kanály, distributoři, dodavatelé, dealeři, agentury) a finančně zainteresovaná složka (akcionáři, investoři). Výsledkem vztahového marketingu by tedy mělo být v prvé řadě vytvoření trvalých, oboustranně výhodných vazeb a spojení mezi společností a ostatními zainteresovanými skupinami. Tyto vazby a spojení pak dohromady tvoří jedinečný celek – marketingovou síť. Ve stále se zvyšující míře konkurence na trhu pak vyhraje ta společnost, které se podaří vybudovat lepší marketingovou síť.

Vývoj.

Vztahový marketing byl vyvinut z přímých marketingových kampaní, které kladly větší důraz na udržení zákazníků a spokojenost nežli na prodejní transakci. Vztahový marketing se liší od ostatních forem marketingu tím, že uznává dlouhodobé hodnoty vztahů se zákazníky a rozšiřuje komunikaci s nimi.  Vztahový marketing se rozvíjí s rozšiřováním internetové sítě a s přibýváním mobilních aplikací. S růstem a rozvojem technologie se upevňuje komunikace přes sociální sítě.

Historie.

Trochu překvapivě může znít skutečnost, že dnešní CRM systémy zčásti vycházejí z principů využívaných ještě před vznikem marketingu samotného. Konkrétně hovoříme o době před průmyslovou revolucí, kdy byly výrobky produkovány a prodávány drobnými řemeslníky a živnostníky, kteří nejenže ovládali celý proces výroby, ale zejména přicházeli do bezprostředního styku se svými zákazníky. Tento fakt jim umožnil velice podrobně poznat způsob, jakým zákazníci produkt používali a požadavky, které od produktu očekávali. Všechny takto načerpané znalosti potom pečlivě ukládali v paměti a používali je při výrobě svých produktů. Osobní kontakt přispěl k budování oboustranných vztahů mezi prodejcem a zákazníkem. S malou nadsázkou lze prohlásit, že právě v tomto období, kdy osobní přístup a výrobky takříkajíc „na míru“ byly standardní záležitostí a kdy perfektní znalost zákazníka a obzvláště dobré vztahy s ním byly jedním ze zásadních faktorů úspěchu, nebo neúspěchu jednotlivých živnostníků, je možné pátrat po prapočátcích vzniku současných CRM systémů. Samozřejmě však ještě není možné mluvit o řízení vztahu se zákazníky v pravém slova smyslu. Situace se však značně změnila na konci 19. století s příchodem sériové výroby. Tuhle transformaci v přístupu k zákazníkům v době průmyslové revoluce a skutečný vznik marketingu jako prvku obchodní politiky podniku výstižně líčí J. Lehtinen a K. Strobacka, kteří přecházení od individuální výroby k hromadné vyjadřují takto:  "„Řemeslničtí mistři byly nadále potřební, nyní však spíše pro vedení a řídící práce. Dělník už vůbec nepřišel do kontaktu se zákazníkem, natož aby věděl, co zákazník potřebuje. I přes svoji efektivitu vyústila masová výroba do problémů. Přirozená poptávka už nestačila a výrobky bylo třeba distribuovat v širším měřítku. Tak se zrodil marketing“".  Zvlášť tato idea je velice významná pro porozumění problematiky CRM v širších souvislostech. Postihuje totiž změnu myšlení tehdejších podnikatelů. Ti se, spíše než na uspokojování jednotlivých požadavků zákazníků, začali větší měrou soustředit na svůj výrobek a postup jak zabezpečit jeho prodej. Zjednodušeně řečeno, namísto toho, aby se snažili porozumět v prvé řadě potřebám zákazníků a poté vyrobit výrobek příslušný těmto potřebám, začali se obchodníci především soustřeďovat na vyvíjení výrobku a posléze pro něj vyhledávali uplatnění na trhu, což směřovalo k rozvoji distribuce a budování distribučních kanálů, čímž výrobci přišli o přímý kontakt se svými zákazníky. Významné informace pak přicházely jako výsledky různých výzkumných metod nebo prostřednictvím zprostředkovatelů.  V dřívější době znali potřeby svých zákazníků jen drobní řemeslníci, kteří pro ně vyráběli na zakázku. Ostatní podniky vycházely nejprve z potřeb podniku a teprve potom řešily potřeby zákazníků. Tento způsob marketingu se nazýval transakční marketing, ve kterém každý obchodní případ končil transakcí. To končí samozřejmě i v současné době, kdy už hovoříme o uplatňování vztahového marketingu, jenže v tomto přístupu je kladen velký důraz na budování vztahu se zákazníkem a vycházení z jeho potřeb.  Transakční marketing se začal potýkat s problémy s postupující globalizací. Období globalizace je charakterizováno hyperkonkurencí, kdy nabídka mnohonásobně převyšuje poptávku. Střední a malé podniky se dokáží obvykle pohybovat v hyperkonkurence pružněji než velké podniky.  V 80. letech se podniky začaly částečně odvracet od transakčního marketingu, dochází také k odklonu části zákazníků od koncentrovaných a stále více neosobních služeb k menším a specializovaným prodejcům. Postupně se začal uplatňovat vztahový (relační) marketing, který kladl důraz na řízení vztahů se zákazníky.  Vztahový marketing se začal rozvíjet až po osvojení informačních a komunikačních technologiích. Díky těmto technologiím se mohou vést různé databáze potřeb a požadavků zákazníků, ale i zlepšila se komunikace a informovanost podniků se zákazníky.  V současné době existují vedle sebe oba marketingové přístupy, jak transakční tak i vztahový. Vztahový je orientován na zákazníka, jeho potřeby a poskytuje doprovodné služby, a transakční přístup je obsažen v poslední částí obchodu a to, že každý obchod je zakončen transakcí. Lze tedy říci, že se v současné době vyskytují oba marketingové přístupy.

Fáze vztahu se zákazníky.

Navázaní vztahu  V tomto období je zahrnut čas, kdy se sjednávají dohody a podepisují smlouvy se zákazníkem. Tyto dohody vznikají často neformálně, příkladem může být, když vrátný v restauraci zákazníka pozdraví pokynutím hlavy. Při započetí tohoto vztahu zákazník prodává svoji svobodu a na oplátku dostává možnost kontroly a také jistotu. Ve zrodu vztahu se zákazníkem hraje důležitou roli především výměna informací a emocí. Zda společnost získá zákazníka, závisí na tom, jestli si získá svoje místo v zákazníkově srdci a mysli.  Alfou a omegou získání zákazníka jsou reklamní kampaně. Kampaně jsou často prováděny masově v domnění, že jediný efektivní způsob komunikace je komunikovat s velkým počtem zákazníků. Podle výzkumu je průměrný spotřebitel týdně vystaven 3 600 reklamních sdělení, a jelikož tolik informací nemůže nikdo strávit, musí je spotřebitelé filtrovat. Častým příkladem jsou nápisy na poštovních schránkách „Nevhazujte reklamní materiály!“. Společnosti musí mít proto dostatečné množství informací o zákazníkovi, aby mohly analyzovat tzv. přechodná období, kdy vznikají nové vztahy (př. narození dítěte, svatba, rozvod, změna zaměstnání apod.).  Rozvíjení vztahu  V této fázi obvykle dochází k výraznému růstu hodnoty vztahu. Poté co je vztah navázán, společnost začne pracovat na zvyšování hodnoty vztahu. Zpravidla platí, že dlouhodobé vztahy jsou hodnotnější než ty krátkodobé. Společnosti došly k názoru, že nejdůležitějším faktorem, který ovlivňuje pevnost vztahu je zákazníkova spokojenost.  Zákazníci mění svoje návyky buď kvůli ceně, nebo protože chtějí změnu ve svém životě. Hlavním názorem ovšem je, že spokojení zákazníci jsou ochotni si zaplatit klidně vyšší cenu, aby získali výrobky či služby, na které jsou zvyklí a jsou s nimi spokojeni. Najdou se ovšem třeba i zákazníci, kteří se spokojí s restaurací nižší kvality, jelikož je pro ně nižší cena důležitější než nižší kvalita. Spokojenost zákazníka tedy závisí na tom, jakou hodnotu pro sebe vnímá.  Ukončení vztahu  Každý vztah se zákazníkem jednou skončí. Často se lidé domnívají, že ukončení je rychlejší proces než proces navázání. To ale není pravda. Všechny společnosti by si měly uvědomovat hodnotu zákazníka, pokud s ním vztah ukončují. Vztah může být ukončen změnou buď na straně zákazníka či společnosti. Zákazník se může stát náročnějším a má větší zkušenosti, které získá z různých druhů vztahů. U společnosti může dojít ke změně v personálu, sortimentu apod. V takové situaci zájem o vztah klesá.  Společnosti mohou být předem upozorněny o úmyslu vztah ukončit. Může se jednat o méně časté nákupy, omezení kontaktu či přímé pohrůžky od zákazníka. Varovným signálem může být také vyšší počet stížností. Banky například uvádějí, že k ukončení vztahu u nich dochází v momentu, kdy zákazníci splatí hypotéku. Tak či onak, vztah by neměl skončit nedobrými pocity pro kteroukoliv stranu. Je vhodné si nechat pootevřená dvířka, pokud by zákazník změnil názor a s jinou společností měl špatnou zkušenost. Při analýze končícího vztahu je důležité odhadnout způsobenou ztrátu. Ztracený vztah totiž může zanechat následek v podobě negativní reference, ztrátě image či negativní ekonomické hodnoty. Na druhé straně se musí brát v potaz i náklady na získání nového zákazníka. Ztracený vztah tedy může být nahrazen jiným, ale vyžaduje investici.

Řízení vztahů se zákazníky v globálním tržním prostředí.

Trendem současného desetiletí je silný rozvoj informačních společností umožněný výrazným rozmachem informačních a komunikačních technologií. Rychlý rozvoj a globální charakter infrastruktury umožnil a značně urychlil proces ekonomické globalizace. Jejím úkolem by měla být nejen potřeba získávat obrovské množství informací, ale především tyto informace zpracovat a využít je jako konkurenční výhodu. Klíčovým faktorem úspěchu, a to nejen na poli globální ekonomiky, je efektivní péče o zákazníky a vytváření a udržování dlouhodobých blízkých vazeb nejen s klienty, ale i s dodavateli a partnery.  Pro ekonomické vztahy dodavatelů a odběratelů můžeme konstatovat, že: Na globálním trhu se do výhody dostávají velké nadnárodní korporace, protože mohou: Celosvětový trh řízení vztahů se zákazníky vykazuje v současnosti následující vlastnosti: Chce-li firma v globálním prostředí uspět, musí se zamýšlet nad všemi, byť i okrajovými důsledky svých aktivit. Vypracování zobecněné metodiky pro úspěšné zavedení celkové koncepce řízení vztahů se zákazníky a potřebných informačních nástrojů ve firmě by mělo představovat bezpodmínečně nutnou podmínku existence firem. Jejich koncepční řízení vztahů se zákazníky by mělo nadále přijmout také zásady, které můžeme shrnout a označit jako marketing pro trvale udržitelný rozvoj, jehož otázky představují palčivý problém moderní doby.

Vztahový marketing je proces vytváření, udržování a rozšiřování silných a hodnotných vztahů se zákazníky a dalšími zainteresovanými osobami. Vztahový marketing se zaměřuje na dlouhodobé výsledky s cílem poskytnout zákazníkům dlouhodobé hodnoty a vytvořit vysokou loajalitu zákazníků prostřednictvím budování vztahů na mnoha úrovních ať už ekonomické, společenské, technické nebo právní.

Le marketing relationnel ou la mercatique relationnelle est l’ensemble des actions marketing qui visent à établir une relation individuelle, nominative, continue et personnalisée avec chacun des clients d'une marque afin de le fidéliser à long terme et, si possible, à vie.


Rozšíření.

Rod tvořený asi 45 až 50 druhy pochází ze Střední a Jihozápadní Asie kde roste od nížinatých stepí až po horské hřebeny do výšky převyšující 2000 m. Jednotlivé druhy jsou od počátku 19. století objevovány pro zahradnickou praxi a postupně pěstovány.

Ekologie.

Jsou to byliny vyžadující specifické podmínky. Přes jarní a letní období potřebují dostatek vláhy a hodně slunce, naopak po odkvětu vyžadují sucho. V zimě sníh a mráz nevadí, ale po vyrašení je případné jarní mrazíky mohou poškodit. Aby stvoly dorostly do patřičné výšky a měly hodně květů, musí mít rostliny hlubokou a propustnou půdu dostatečně zásobenou organickými i minerálními hnojivy.  Po odkvětu v druhé polovině léta nadzemní části uschnou a rostlina až do jara žije ze živin nastřádaných v hlíze. Zároveň se na hlíze začíná diferencovat pupen pro příští sezonu který na jaře vyraší a vyrostou z něj listy i květná lodyha.

Popis.

Liliochvostce jsou vytrvalé rostliny s jedním nebo více hrubými a pevnými stvoly, které mohou u některých druhů vyrůst i do výšky třech metrů. Stvoly nesou v horní části válcovité nebo kuželovité klasnaté květenství oboupohlavných květů rostoucích ve spirále. Vyrůstají z hlíz které mají tlusté, dužnaté, ale křehké kořeny hvězdicovitě rozprostřené do stran. Z hlíz také rostou trsy úzkých lineárních listů které jsou plně vztyčené nebo v horní části převislé, u některých druhů jsou až metr dlouhé.  Nálevkovité nebo kolovité květy rostou na stopkách z úžlabí listenů. Mají šest okvětních plátků, šest dlouhých tyčinek s prašníky, třídílný semeník s nitkovitou čnělkou a drobnou bliznu. Květy se nejčastěji otvírají postupně od spodu a kvetou jen krátce. Opylovány jsou hmyzem který sbírá pyl. Aby se zabránilo samoopylení, dozrává blizna až jsou prašníky téhož květu zaschlé a pak se opyluje pylem z nově rozvitého, výše umístěného květu. Plody jsou kulaté nebo elipsovité trojdílné tobolky, asi 8 až 10 mm velké, které obsahují nepravidelně hranatá a někdy okřídlená semena.

Rozmnožování.

Rostliny se mohou rozmnožovat rozdělením starších hlíz s více pupeny, oddělek bez pupenu je bezcenný. Nově získané rostliny jsou prvým rokem velmi náchylné na hnilobu, je vhodné je pěstovat v květináčích. Druhým způsobem množení je vysetí semen kterých rostlina vytvoří velké množství. Semena jsou nestejně dormantní a klíčí až příštím rokem, mladým semenáčkům neprospívá přesazovaní a začínají kvést nejdříve za čtyři roky.

Využití.

V domovině těchto rostlin bylo zvykem využít mladých stvolů jako lahůdkové zeleniny a z kořenů se dělalo lepidlo; v současnosti jsou již v tamní přírodě mnohé druhy chráněné.  Liliochvostec byl pro svůj vzhled šířen do mnoha oblasti mírného i subtropického pásu. Je považován za rostlinu která nachází uplatnění jako solitéra nebo společně s jinými trvalkami či letničkami. Protože trpí esteticky nepříjemnou vlastností, v době kvetení mu již od špiček usychají listy, je vhodné ho kombinovat s trvalkami které zasychající listy schovají. Poměrně brzy zatahuje a zůstávají po něm prázdná místa, vysazuje se proto často ve skupinách okrasných travin nebo keřů jež holá místa překryjí. Pokud tyto jeho drobné nedostatky nevadí, je v době kvetení výbornou solitérou i na volné travnaté ploše.  Odborné zahradnické závody původní druhy šlechtí na nové vzhlednější a trvanlivější variety a případně je kříží pro vznik hybridů s novými vlastnostmi. Rozšířilo se i používání částečně nakvetlých lodyh k řezu, ve váze vydrží postupně dokvétat i týden.

Externí odkazy.

Liliochvostec ("Eremurus") je rod hlíznatých rostlin s vysokými stvoly s hustým květenstvím. V současnosti přísluší do čeledi asfodelovité, kde je řazen do podčeledi asfodelové ("Asphodeloideae"). Ve starších verzích systému systém APG byla tato čeleď uváděna pod názvem žlutokapovité ("Xanthorrhoeaceae").

Eremurus (Érémurus) ou lis des steppes est une plante vivace à racine charnue de la famille des liliacées. La plante est originaire de l'Asie centrale et fleurit en mai et juin, toutefois l'espèce "Eremurus thiodanthus" est endémique de Crimée, en Europe orientale, et d'autres espèces sont originaires d'Asie mineure. Pour avoir une belle floraison, il faut éviter de déterrer les racines. Les tiges florales peuvent atteindre jusqu'à de haut. Les feuilles sont caduques et commencent à se dessécher au début de la floraison.


Výskyt.

Druh pochází z horských oblastí Balkánského a Apeninského poloostrova a jižních Alp. Mylně byl jeho původ situován i do Karpat, tam je však nahrazen kamzičníkem karpatským. V České republice i v okolních středoevropských státech je kamzičník Columnův běžně pěstován jako okrasná rostlina, která v zahradách zplaňuje a samovolně se dostává do volné přírody.  Rostlina má ráda hodně slunce a vlhkou půdu, roste na kamenitých horských loukách, ve světlinách horských lesů, poblíž horských pramenů a potoků i na vlhkých kamenitých svazích. Nejlépe jí vyhovují zásadité až neutrální půdy, obvykle se vyskytuje od jednoho tisíce po dva a půl tisíce metrů nadmořské výšky.

Popis.

Kamzičník Columnův je vytrvalá rostlina dorůstající do výše 20 až 60 cm. Roste z poměrně tenkého a dlouhého oddenku s minimem výběžků. Vespod lysé a nahoře žláznatě chlupaté lodyhy jsou přímé nebo vystoupavé, jednoduché nebo jen málo rozvětvené. Přízemní listy s dlouhými řapíky mají srdčité čepele 3 až 10 cm dlouhé a téměř stejně široké. Lodyhy jsou porostlé třemi až pěti střídavými listy, které jsou většinou přisedlé nebo objímavé, srdčité, vejčité či podlouhlé. Všechny listy jsou po obvodě vroubkovaně zubaté nebo zvlněné a mají dlanitou žilnatinu.  Na koncích lodyh nebo jejich větví je po jednom květním úboru velkém 3 až 6 cm. Ve středu terče jsou oboupohlavné žluté květy s trubkovitou korunou na bázi srostlou a na vrcholu pěticípou. Po obvodu květního lůžka rostou samičí květy se žlutým jazýčkem 1 až 3 cm dlouhým, který se pozvolna zužuje do špičky. Víceřadý zákrov je tvořen zelenými listeny vejčitého tvaru s ostrými vrcholy, někdy jsou porostlé žláznatými chlupy. S ohledem na různorodost prostředí vykvétá od dubna po červenec.  Plody jsou hnědé ryhované nažky dvojího druhu. Ze středových květů jsou kratší (2 mm) a mají bílý chmýr dlouhý do 4 mm, z obvodových květů bývají delší (2,5 mm) a jsou bez chmýru. Ploidie druhu je 2n = 60.

Význam.

Kamzičník Columnův je vysazován a pěstován jako okrasná rostlina v zahradách nebo ve sklenících k řezu. Je vhodný k výsadbě po okraji porostu dřevin, ve skupinách přímo do volného prostoru, na květinové záhony nebo do alpina.

Rozmnožování.

Ve volné přírodě se rostliny samovolně rozmnožují semeny (nažkami), která jsou do vzdálenějších míst zanášena větrem. Na stanovištích se pak do blízkého okolí rozšiřují rozrůstáním oddenků, z nichž vyrážejí nové rostliny.  Pěstitelé je rozmnožují dělením trsů z jara před rašením nebo oddělují výhony tvořící se po hlubokém seříznutí po odkvětu. Při riziku, že nové rostliny nemusí mít šlechtěním získané vlastnosti, je lze množit i semeny, která vyklíčí za dva až tři týdny.

Kamzičník Columnův ("Doronicum columnae") je nenáročná, žlutě kvetoucí vytrvalá bylina. Je jedním z několika nepůvodních druhů rodu kamzičník, které pronikly do české přírody. V České republice je považován za zdomácnělý neofyt, který se sem dostal již v 19. století. V současnosti se rozmnožuje a šlechtí jako okrasná rostlina pro zahrady a parky.

Doronicum columnae, Doronic glabre, est une espèce de plante herbacée ornementale, parfois échappée des jardins, de la famille des Astéracées.


Životopis.

Narodil se v Santa Aně v Kalifornii, je synem Donny (rozené Davis), která pracuje na umělecké škole a Michaela A. Jordana, dodavatel jídla. Má starší sestru Jamilu, která pracuje v produkci a mladšího bratra Khalida, který hraje fotbal za Howard University. První dva roky strávil v Kalifornii, poté se jeho rodina přestěhovala do Newarku v New Jersey.

Kariéra.

V roce 1999 se objevil v jedné epizodě v seriálech "Cosby Show" a "Rodina Sopránů". První role ve filmu přišla s filmem "Hardball" v roce 2001, po boku Keana Reevese. Více pozornosti získal s rolí Wallace v první sérii seriálu stanice HBO "The Wire – Špína Baltimoru". V březnu 2003 se připojil k obsazení seriálu "All My Children", kde hrál Reggieho Portera, problémového teenagera až do června 2006.  Dále se objevil v seriálech "Kriminálka Las Vegas", "Odložené případy, Beze stopy, "a" Dr. House." V roce 2009 si zahrála v dramatu stanice NBC "Světla páteční noci". O rok později získal vedlejší roli v seriálu stanice NBC "Famílie".  V roce 2012 se objevil ve filmech "Red Tails" a "Kronika. "V roce 2013 si zahrál Oscara Granta ve filmu Fruitvale". "Se Zacem Efronem a Milesem Tellerem se objevil ve filmu "(Ne)zadaní". V dubnu 2013 se připojil k obsazení filmu "Pretenders. "V roce 2014 si zahrál roli Human Torche (Lidské pochodně) ve filmu "Fantastická čtyřka. "V červenci 2013 bylo oznámeno, že si zahraje syna Apolla Creeda ve spin-offu "Creed". Ten měl premiéru v roce 2015.  Po třetí bude spolupracovat s Ryanem Cooglerem na filmu nazvaném "Wrong Answer", inspirované skandálem na Atlantských školách. Ve filmu "Just Mercy" si zahraje roli Bryana Stevensona. Objeví se ve druhém remaku filmu "Aféra Thomase Crowna". Po čtvrté bude pracovat s Cooglerem na marvelovském filmu "Black Panther". V roce 2016 si zahrál v reklamě pro Apple. V roce 2017 bylo oznámeno studiem Warner Bros., že si zahraje mladší verzi Morpheuse v prequelu "Matrixe". V lednu 2018 si zahrála po boku Michaela Shannona a Sofii Boutelly v televizním filmu "451 stupňů Fahrenheita".

Michael Bakari Jordan (* 9. února 1987, Santa Ana, Kalifornie, Spojené státy americké) je americký herec. Nejvíc se proslavil rolemi ve filmech a seriálech "Světla páteční noci, The Wire – Špína Baltimoru, All My Children, Kronika, Famílie. "V roce 2013 si zahrál ve kriticky uznávaném filmu "Fruitvale". V roce 2014 se objevil ve filmu "(Ne)zadaní", po boku Zaca Efrona a Milese Tellera. Zahrál si Lidskou pochodeň ve filmu "Fantastická čtyřka." V roce 2018 si zahrál ve filmu "Black Panther".

Michael Bakari Jordan est un acteur américain et producteur, né le à Santa Ana (Californie). Il se fait connaître dans un premier temps, à la télévision, notamment pour son rôle de, un jeune dealer dans la série télévisée policière américaine "Sur écoute", et pour celui de Vince Howard, le quarterback des deux dernières saisons de la série dramatique "Friday Night Lights".


Život.

Ačkoli sovětská propaganda po Zojině smrti hovořila o jejím rolnickém původu, její matka byla učitelka, otec knihovník. Roku 1930 se rodina přestěhovala do Moskvy.  Od mládí byla zřejmě přesvědčenou komunistkou, v roce 1938 vstoupila do Komsomolu. Po přepadení Sovětského svazu německými vojsky se jako dobrovolnice přihlásila do rozvědky. V říjnu 1941 vstoupila do diverzního oddílu při štábu Západního frontu, který se připravoval na vysazení na nepřátelském území a následný partyzánský způsob boje. Mezi partyzány vystupovala pod přezdívkou Táňa. V listopadu byla její skupina vysazena v nepřátelském týlu.  4. listopadu 1941, několik týdnů po svých osmnáctých narozeninách, vyrazila Zoja spolu s dvěma spolubojovnicemi na svou první bojovou misi. Především pokládaly na silnice hřebíky. Při diverzních akcích se všechny tři dostaly i do křížové palby, ale přežily. Přesto měla její skupina obrovské ztráty, před její poslední akcí zbyli už pouze tři – Zoja, Boris Krajinov a Vasilij Kljubkov.  Někdy v druhé polovině listopadu se Zoja vydala na sólovou misi do obce Petriščevo. Ta se jí stala osudnou. V Petriščevu bylo ubytováno několik desítek německých vojáků. Při prvním nočním průniku do Petriščeva se jí podařilo přeřezat telefonní dráty. Další noci chtěla Zoja podpálit stáje, avšak akcí s dráty noc předtím na sebe upozornila a němečtí vojáci byli v pohotovosti. Zoja byla zajata, a to pravděpodobně bez jediného výstřelu. Při střetu s hlídkou si zřejmě neuvědomila, že již nemá automatickou pistoli TT, ale revolver, který krátce před tím směnila s jinou členkou partyzánské skupiny, a proto nestihla vystřelit.  Po zajetí byla vysvlečena do spodního prádla a odvlečena na velitelství. Tam pak byla brutálně mučena: vojáci ji bili pěstmi a bičovali opasky, pálili zápalkami, tloukli do páteře, nechali ji chodit bosou po sněhu až do vysílení. Přesto u výslechu nepromluvila. Druhý den nechali vojáci před velitelstvím postavit šibenici a Zoju zde 29. listopadu 1941 oběsili. Její poslední slova měla být: "„Je nás dvě stě miliónů. Všechny nás nepověsíte. Ať žije soudruh Stalin!“" Němci zohavovali její mrtvé visící tělo a fotografovali se s ním (tyto fotografie i fotografie z mučení byly objeveny v říjnu 1943 u vojáků zajaté 197. divize wehrmachtu). Viselo před velitelstvím více než měsíc, kde ho objevily sovětské jednotky, jež mezitím přešly do protiofenzívy.

Propaganda.

Sovětská propaganda vycítila, že v příběhu Zoji se skýtá obrovský potenciál – pro její mládí, krásu, odvahu i osud, jenž prozrazoval bezmeznou krutost germánských okupantů.  Kampaň zahájil 27. ledna 1942 článek Pjotra Lidova v deníku "Pravda", který příběh Zoji sestavil z vyprávění vesničanů z Petriščeva. Pojednával ještě o bezejmenné umučené mladé dívce. Článek si přečetl i sovětský vůdce Josif Stalin, kterého nadchnul a rozhodl, že dívka musí být identifikována, aby jí mohl udělit, jako první ženě v historii, titul Hrdina Sovětského svazu. 13. února 1942 mrtvou partyzánku identifikovala Zojina matka a vzápětí o mučení své dcery promluvila v rozhlase, což mělo mimořádný účinek na ruské veřejné mínění.  Po Zoje byla záhy pojmenována řada ulic, kolchozů a pionýrských skupin, byla po ní pojmenována též hora v pohoří Zailijský Alatau v Kazachstánu.  Ještě za války byl natočen film "Zoja" (Зоя) v režii Lva Arnštama a se sugestivní hudbou Dmitrije Šostakoviče, který navštívilo do konce války 20 milionů diváků.  V Petriščevu bylo zřízeno Muzeum Zoji Kosmoděmjanské, které v dobách Sovětského svazu ročně navštěvovalo 180 000 návštěvníků.

Fotografie.

Fotografie těla popravené partizánky Zoji Kosmoděmjanské se stal nejznámějším snímkem sovětského fotografa Sergeje Nikolajeviče Strunnikova. Poté, co se stal „klasickým vojenským fotografickým příběhem“ snímek poprvé zveřejněn v deníku "Pravda" 27. ledna 1942 jako ilustrace k eseji Petra Lidova „Tanja“ a následně byl několikrát dotisknut, získal význam symbolu ovlivňujícího pozdější umělecká díla různých žánrů věnovaných obrazu zavražděné dívky, včetně plakátu Victora Denise „Zabij fašistického fanatika!“ (1942), malby Kukryniksyho (2. vydání, 1942), náhrobního kamene sochaře Oleg Komov u hrobu K Osmodemyanskaya na hřbitově Novodevičí (1986). Poetický popis Strunnikovovy fotografie doplňuje třetí kapitolu básně Margaret Aliger "Zoja" (1942).  Zoju fotografoval Strunnikov v detailu, ležela ve sněhu se skloněnou hlavou, kolem krku měla kousek provazu a holou hruď. Odborníci berou na vědomí vysoké umělecké přednosti Strunnikovovy práce a zvažují obraz v kontextu překonávání tabu a poukazují na ambivalenci obrazu vytvořeného fotografem.  Filmový kritik Henri Vartanov, který nazval fotografii „bombou, která vyhodila do vzduchu všechna tabu v jednom pádu“, zdůrazňuje, že „vzhled této fotografie na stránkách ústředního stranického orgánu výrazně rozšířil hranice toho, co bylo povoleno“.

Pochybnosti.

Po pádu SSSR se objevily pochybnosti o její identitě, psychickém zdraví či smyslu jejích žhářských útoků.  Otazníky kolem skutečné identity popravené partyzánky vyplývají z toho, že 12. ledna 1942 přijela do Petriščeva komise, která měla identifikovat umučenou dívku. Komise s sebou vezla matky, které pohřešovaly dcery v Zojině věku, ale žádná z matek v dívce svou dceru nepoznala. Druhá komise s matkami přijela 13. února 1942, již po rozjetí propagandistické mašinérie, která ze Zoji udělala dokonalou hrdinku. Tehdy komise narazila na opačný problém – všechny matky tvrdily, že v popravené poznaly svou dceru. Komise pak za matku určila matku Zoji, neboť prý vystupovala nejpřesvědčivěji. Jelena Senjavská z Institutu ruských dějin ale tvrdí, že hrdinnou mučednicí byla komsomolka Lydija Azolina.  Roku 1991 vyšel v týdeníku "Argumenty i Fakty" článek, který tvrdil, že Zoju neumučili němečtí vojáci, ale místní zemědělci, které rozlítilo, že Zoja zapalovala v jejich vsi. Roku 1999 byly v časopise "Parlamentskaja Gazeta" zveřejněny poznámky Pjotra Lidova, který legendu o Zoje stvořil a o partyzánce shromažďoval fakta celý život. Z nich vyplývalo, že propagandou zatajovanou informací v příběhu o Zoje bylo, že byla zatčena patrně ve spánku, nikoli při bojové akci, a že byla udána skutečně místními obyvateli, kteří byli s diverzními akcemi partyzánů nespokojeni.  Roku 2006 agentura RIA Novosti publikovala novou verzi, na základě nově odtajněných spisů NKVD, která tvrdí, že Zoja byla Němcům udána svým spolubojovníkem Vasilijem Kljubkovem, který byl zajat dříve, než stihl vykonat svůj úkol. Oficiální místa tuto informaci tajila, aby Kljubkovova zrada nevrhla špatné světlo na partyzánské hnutí.

Zoja Anatoljevna Kosmoděmjanská, rusky Зоя Анато́льевна Космодемья́нская (13. září 1923, Osino-Gaj, Tambovská oblast – 29. listopadu 1941, Petriščevo, Moskevská oblast) byla sovětská partyzánka za druhé světové války. Byla zajata nacisty a popravena v obci Petriščevo. Její příběh měl velký ohlas v ruském veřejném mínění za války a stal se předmětem masivní propagandy. Hrdinka Sovětského svazu in memoriam, první ženská nositelka tohoto titulu.

Zoïa Anatolievna Kosmodemianskaïa (en ), née le, est une résistante soviétique pendue par les nazis le à l'âge de 18 ans. Elle est devenue l'un des martyrs les plus révérés de la Grande Guerre patriotique livrée par l'Union soviétique à l'Allemagne hitlérienne. Elle est nommée Héros de l'Union soviétique à titre posthume.


Popis toku.

Awaš pramení západně od Addis Abeby poblíž města Ginchi. Odtud teče řeka na jih a okolo hory "Zuqualla" se otáčí zprvu na východ, kde je zadržována přehradou "Koka". Odtud pokračuje a pomalu se stáčí na severovýchod. Protéká národním parkem Awaš dále kolem města Awaš a tam už teče převážně na sever národním parkem Yangudi Rassa až k soutoku s řekou Mille. Zhruba 20 km pod ním, v místě přehrady "Tendaho" se obrací prudce na východ pokračuje až k jezeru Gargori, kde a se vlévá do řetězce propojených jezer, z nichž poslední je jezero Abbé na hranici s Džibutskem, asi 100 km od zálivu Tadjoura.  Přítoky Awaše jsou: Ataye, Borkana, Kabenna, Hawadi, Mille a Logiya, z nichž některé tečou na svém dolním toku jen občasně.

Povodí.

Řeka Awaš je 1 200 kilometrů dlouhá a její povodí má rozlohu 110 000 km2, z čehož pouze 64 000 km2 je plocha, odkud voda do řeky přitéká, a to vesměs levostrannými přítoky. Zbylých 46 000 km2 představuje převážně plochu odvodňovanou tzv. východními přítoky, které protékají pouští, kde se ztrácejí, a není zaznamenáno, že by do Awaše dotekly. Celkový objem vodních zdrojů v povodí Awaše představuje 4 900 miliónů m3 v průměrném roce, z čehož se dá ekonomicky využít 3 850 miliónů m3.  Podél jejího toku leží následující významnější města Matahara, Awaš, Gewana a Asaita. Údolí Awaše je severně od 9° tradičním domovem Afarů.

Vodní díla.

Na řece stojí dvě významné přehrady:  Podél celého toku jsou na řece zbudována rozsáhlá zařízení k zavlažování.

Inženýrská díla.

Prvním mostem přes řeku byl ocelový most ve městě Awaš, po kterém byla vedena džibutsko-etiopská železnice. Byl postaven v roce 1914 a má délku 141 m. V padesátých letech byl souběžně s ním postaven silniční železobetonový most, který přes řeku převádí etiopskou silnici č. 1. Kromě této silnice přecházejí řeku po mostech etiopské hlavní silnice č. 5, 51, 7, 9 a silnice nižší třídy spojující hlavní silnice 1 a 2. Mimo ně je na horním a dolním toku, kde není řeka příliš široká, větší množství mostků a lávek. V souvislosti s rozvojem dopravní infrastruktury jsou ve stavbě další mosty přes řeku.

Fauna.

V údolí řeky žijí z velkých zvířat přímorožec beisa, gazela Soemmerringova, gazela dorkas, antilopa žirafí a zebra Grévyho a je zde jedno z posledních stanovišť volně žijících exemplářů osla afrického, který sice už v národním parku Yangudi Rassa vyhynul, ale stále žije v rezervaci Mille-Serdo.

Historie.

Lidé žijí v údolí Awaše téměř od svého vzniku. Na středním Awaši bylo nalezeno mnoho ostatků hominidů, předchůdců člověka.  Údolí bylo součástí historických států Dawaro, Fatagar, Ifat a Šewa. S výjimkou posledně jmenovaného tyto státy zanikly s příchodem skupin Oromů v 16. století. Prameny řeky objevil v 19. století český cestovatel Antonín Stecker.  Encyclopædia Britannica popisuje v roce 1911 střední část toku jako řeku „s dostatečným proudem téměř 200 stop [60 m] širokou a v období sucha 4 stopy [1,2 m] hlubokou, během povodní stoupající o 50 nebo 60 stop [15 - 20 m], a tak zaplavující roviny po mnoho mil podél obou jejích břehů.“ Prvním Evropanem, který zkoumal řeku podrobněji, byl v roce 1928 cestovatel Lewis Mariano Nesbitt, ale sledoval jen její část a u oázy Asaita se od ní odvrátil a pokračoval na sever přes Danakilskou proláklinu k pobřeží Rudého moře. V letech 1933 až 1934 Awaš prozkoumal Wilfred Thesiger, který sledoval jeho tok od stejnojmenného města až k ústí a dále pokračoval ve své expedici na východ do přístavu Tadžúra.

Světové dědictví.

Dolní údolí řeky Awaš bylo v roce 1980 pro svá paleontologická naleziště zařazeno na seznam světového dědictví.

Awaš (někdy též Avaš, አዋሽ [ʾawaʃ], We'ayot, evropskými přepisy "Awash", "Auash" i "Hawash") je nejdelší řeka v Etiopii, která teče výhradně na jejím území. Jedná se o hlavní tok povodí bezodtoké oblasti, která se rozkládá v etiopských svazových státech Amharsko, Oromie, Afarsko a Somálsko.

LAwash, également écrit Aouach ou Aouache, est un cours d'eau d'Éthiopie prenant sa source dans les plateaux d'Éthiopie, au sud d'Addis-Abeba, coulant vers le nord dans la vallée du grand rift et la dépression de l'Afar et se jetant dans le lac Abbe, qui se trouve sur la frontière avec Djibouti. La rivière longe plusieurs sites préhistoriques et paléontologiques importants.


Pozadí.

Letadlo.

Airbus A320-211 se sériovým číslem 147 a imatrikulací D–AIPX byl v provozu dvacet čtyři let. První let absolvoval 29. listopadu 1990. Celkově měl nalétáno 58 300 hodin při 46 700 letech. Podle plánu výrobce měl absolvovat 60 000 hodin. V roce 2012 byla prodloužena jeho životnost na 120 000 hodin nebo 60 000 letů.

Posádka.

Německý kapitán Patrick Sondenheimer měl desetiletou leteckou praxi a 6 000 nalétaných hodin. Pilotoval A320 u aerolinií Germanwings, Lufthansa a Condor.  Prvním důstojníkem byl 27letý Němec Andreas Lubitz, jenž v roce 2009 přerušil letecký výcvik, podle jeho prohlášení v důsledku syndromu vyhoření a deprese. Nalétáno měl 630 hodin. Trpěl depresivní poruchou, jíž skrýval před zaměstnavatelem. Periodikum "Süddeutsche Zeitung" uvedlo, že kopilot roztrhal neschopenku od ošetřujícího neurologa a psychiatra – platnou také pro den tragického letu, která by pravděpodobně znamenala jeho dlouhodobější zneschopění k výkonu profese pilota. Ambulatně se léčil také na düsseldorfské univerzitní klinice. Ta však odmítla souvislost letcovy terapie s depresemi. Podle německého webu "Bild" se měl šest let před incidentem léčit pro těžké depresivní epizody.

Cestující.

Původní zprávy uváděly, že většina pasažérů pocházela z Německa. Španělská vláda následně sdělila, že na palubě bylo 45 občanů Španělska a pravděpodobně také několik Turků. Prvotní upřesnění obětí podle státní příslušnosti bylo komplikováno osobami s vícečetným občanstvím.  Společnost Germanwings informovala o 67 německých občanech letu, včetně 16 studentů a dvou pedagogů z Gymnázia Josepha Königa v Halternu, kteří se vraceli z výměnného studijního pobytu na Giola Institute v katalánském Llinars del Vallès. Halternský starosta Bodo Klimpel v souvislosti s incidentem hovořil o „"nejtemnějším dnu v historii města"“.  První zprávy zmiňovaly 146 pasažérů na palubě; později došlo k upřesnění na 144 cestujících, včetně Turků, Belgičanů, Němců, Nizozemců, Dánů a Španělů. Zástupce Germanwings sdělil, že kapitán měl u jejich aerolinek a Lufthansy nalétáno 6 000 hodin a více než desetiletou praxi. Izraelský ministr zahraničí zveřejnil identitu občana státu, když uvedl, že se jednalo o 39letého obchodníka a designéra Ejala Bauma z Hod ha-Šaron.  Operní dům Deutsche Oper am Rhein potvrdil, že mezi cestujícími byl také kazašsko-německý basbarytonista Oleg Bryžak (nar. 1960) a německá pěvkyně – kontraaltistka, Maria Radnerová (nar. 1981) s manželem a dítětem. Oba umělci se vraceli z vystoupení v barcelonském Gran Teatre del Liceu, kde účinkovali ve Wagnerově opeře "Siegfried".  Původně měl objednané letenky také švédský fotbalový tým Dalkurd FF, který na poslední chvíli změnil termín.

Průběh letu.

Airbus A320-211 D-AIPX vzlétl z barcelonského letiště El-Prat s asi 25minutovým zpožděním, přesně v 10:01:12 středoevropského času, s plánovaným příletem do Düsseldorfu v 11:39. Oba piloti vedli po dobu úvodních dvaceti minut letu běžný rozhovor. Následně kapitán Patrick Sonderheimer předal řízení druhému pilotovi, 27letému Andreasi Lubitzovi, a opustil kokpit, aby zamířil na toaletu. V 10:27, kdy letadlo dosáhlo výšky 38 000 stop (letové hladiny 380, cca 11 600 m) při rychlosti 800 km/h, zůstal kopilot osamocen v pilotní kabině a v 10:30:55 změnil nastavení autopilota na výšku 96 stop (cca 29,3 m), což znamenalo sestupnou trajektorii do hladiny pod úrovní terénu.  Kapitánovi se již do uzamčené kabiny nepodařilo proniknout i přesto, že na záznamu byly zachyceny silné údery. Pokus o navázání kontaktu s kopilotem prostřednictvím interkomu zůstal bez odezvy. Záznam obsahoval pravidelné dýchání Lubitze. K poslednímu radarovému spojení s letadlem došlo v 10:40:47, ve výšce 1 882 m při rychlosti stroje cca 700 km/h.  Podle prokurátora Brice Robina zjistili pasažéři nebezpečí pravděpodobně až „v posledních momentech letu,“ kdy se ozvaly výkřiky.  Jako následek přerušení komunikace kopilota se střediskem řízení letového provozu, došlo v 10:31 k vyhlášení stavu nebezpečí. V 10:48 odstartovala z vojenské základny 115 Orange-Caritat u Avignonu stíhačka Mirage 2000C (RDI) od "Escadron de chasse 2/5 Île-de-France", aby našla neodpovídající Airbus.

Vyšetřování a příčiny nehody.

Podle informací francouzského žalobce Brice Robina z 26. března 2015 byl kopilot Andreas Lubitz v době klesání letounu při vědomí, sám v kokpitu letounu a úmyslně zabránil kapitánovi letu vstoupit zpět do kokpitu. Následně nechal letoun sestoupit, což mělo za následek srážku s úbočím hory. 3. dubna byla nalezena poškozená a ohořelá, několik desítek centimentrů do země zarytá černá skříňka. Francouzskému vyšetřovacímu úřadu BEA se podařilo z ní získat data, která ukázala, že kopilot nastavil autopilota na klesání do výšky 30 metrů nad mořem a v průběhu dalšího letu ještě několikrát přenastavil autopilota tak, aby letadlo ještě zrychlilo. To kromě záznamů zvuků z kabiny podpořilo hypotézu, že kopilot navedl letadlo na srážku s horou úmyslně. Vyšetřovatelé také zjistili, že Lubitz na internetu pár dnů před nehodou vyhledával možnosti sebevražd a informace o zabezpečení dveří do kokpitu.

Následky nehody.

V důsledku této nehody vyvstal problém jak zabezpečit, aby se do kabiny nedostali nepovolaní lidé, ale aby se tam naopak v případě problémů dostali ti povolaní. Tento obtížný problém má řešit tým německých expertů.  Řada leteckých společností v důsledku nehody vydala nařízení, že v kabině musí být vždy nejméně dva lidé z palubního personálu. Když si potřebuje jeden z pilotů odskočit, na tuto dobu musí přijít někdo další z palubního personálu. Stejné doporučení všem leteckým přepravcům vydala na konci března i Evropská agentura pro bezpečnost civilního letectví. Některé společnosti, jako třeba ČSA, Travel Service, Jet2, Flybe a Ryanair, ale zavedly stejná pravidla už před touto událostí.

Let Germanwings 9525 (4U9525/GWI18G) byl pravidelný mezinárodní let aerolinií Germanwings – nízkonákladové dceřiné společnosti Lufthansy – z barcelonského letiště El-Prat do německého Düsseldorfu. Uskutečnil se 24. března 2015 mezi desátou a jedenáctou hodinou středoevropského času.

L'accident du vol Germanwings 9525 est le crash volontaire d'un Airbus A320, aux mains de son copilote Andreas Lubitz, survenu le à Prads-Haute-Bléone, dans les Alpes du Sud françaises. Les et six membres d'équipage de ce vol régulier de la compagnie allemande Germanwings, qui reliait Barcelone (Espagne) à Düsseldorf (Allemagne), ont été tués sur le coup. C'est le troisième accident aérien en France par le nombre de victimes.