Původ.

Nedodržování šabatu bylo po babylónském zajetí a zničení Chrámu vyhodnoceno jako jedna z hlavních příčin událostí pro židovský národ tragických. Poměrně brzy po ustanovení židovské samosprávy v Judsku se začíná vytvářet systém nařízení a zákonů, které budou platné pro šabat, aby byla pokud možno eliminována šance šabat znesvětit. Tento dlouhotrvající proces byl završen v Mišně, kde došlo v traktátu Šabat 7,2 k ustavení třiceti devíti zakázaných prací. Seznam těchto prací je odvozen od výčtu prací (hebrejsky:, "mlacha"), které přikázal Bůh Mojžíšovi při zbudování svatostánku a dán do souvislosti se zákazem práce o šabatu. Třicet devět prací je nazváno, "avot mlacha" - „otcové“ (základní činnosti), neboť kromě nich existují ještě tzv. "toldot" (dosl. „potomci“, v tomto případě "odvozeniny").

Seznam zakázaných činností.

Systém 39 zakázaných prací byl ustanoven, aby se zabránilo sporům o to, co má být považováno za práci a co nikoli. Normou se stala podmínka, že činnost musí být v Tóře označena jako práce. Při posuzování toho, co je považováno za práci a co nikoli, tedy nehraje roli fyzická námaha, kterou člověk při dané činnosti vykoná. Systém byl nadále rozpracován, a to až do dnešních dnů.  Kromě výše uvedeného základního seznamu existuje řada dalších činností, které jsou buď zakázány nebo nedoporučeny a člověk by se jim měl o šabatu vyhnout, ať už z důvodu obavy, že by mohlo dojít ke skutečnému porušení zákazu práce, nebo z důvodu znevážení šabatu ("uvdin de-chol"); Dělat některé věci o šabatu je zkrátka považováno za nevhodné, i když nejsou klasifikovány jako „práce“, např. stěhování nábytku uvnitř uzavřené místnosti apod.  Člověk, který dodržuje zákaz práce o šabatu z náboženských důvodů, je označován jako "Šomer šabat" (pl. "Šomrej šabat", sg. f. "Šomeret šabat" - „střežící šabat“).

Ohrožení života.

V případě ohrožení života platí pravidlo "Pikuach nefeš doche et ha-šabat", tj. „záchrana života odsouvá šabat“, podle kterého je povoleno a dokonce přikázáno porušit šabat v případě, že některá ze zakázaných činností je nutná k záchraně lidského života. Pro potřeby nemocného, který není v ohrožení života, platí přísnější pravidla; i pro něj je však možné porušit některé z rabínských zákazů.

Polemika proti systému zakázaných prací.

Proti tomuto systému existovala pravděpodobně polemika již za dob druhého chrámu. Systém prací neuznávali Esejci, kteří neuznávali ani pravidlo "pikuach nefeš". Později se proti rabínskému pojetí vymezili karaité, kteří v pohledu na zákaz práce nejsou jednotní, ale většina vykládá toto nařízení doslovně a nevykonávají vůbec žádnou práci, nevycházejí z domu (neboť doslovně vykládají verš Ex 16,29 „Zůstaňte každý, kde jste, ať nikdo sedmého dne nevychází ze svého místa“ a neuznávají systém eruvu), vyhýbají se pohlavnímu styku, nepoužívají elektřinu ani oheň, a to ani v zimních měsících.

Postoj konzervativního a liberálního judaismu.

Konzervativní judaismus se přiklání k ortodoxnímu pojetí zakázaných prací, nicméně zdůrazňuje, že většina zákazů z poslední doby má pouze charakter doporučení, nikoli závazného nařízení. Progresivní judaismus se k halaše celkově staví velmi rezervovaně a ve většině případů ji vůbec neuznává. Nařízení ohledně zákazu práce o šabatu považuje pouze za symbolické a klade důraz na „etický charakter judaismu“.

Třicet devět zakázaných prací (, šlošim ve-tiš'a avot mlacha) je soubor činností, které je zakázáno provádět o šabatu a většině židovských svátků.

Les trente-neuf catégories d’activité de base (hébreu : ל"ט אבות מלאכה "lamed thet avot melakha") énumérées dans le traité Chabbat sont les activités interdites à chabbat sous peine de profaner la sainteté de ces jours.


Chemické složení.

Chinin je methoxyderivát cinchoninu. Chemický vzorec chininu je CHNO. Jedná se o alkaloid. Struktura byla určena Augustem Wilhelmem Hofmannem v první polovině 19. století.  První úspěšná formální syntéza chininu se podařila roku 1944 R. B. Woodwardovi a W. E. Doeringovi a později byly nalezeny další a efektivnější cesty syntézy, ale žádná nebyla výhodnější než izolace z přírodních zdrojů.

Vlastnosti.

Chinin má hořkou chuť, v menších dávkách povzbuzuje chuť k jídlu, v ultrafialovém světle fluoreskuje.  Jelikož se jedná o alkaloid, má chinin zásadité vlastnosti.

Léčivé vlastnosti.

Působí jako slabé analgetikum, protože tlumí centrum bolesti v centrálním nervstvu.  Působí také jako mírné antipyretikum, protože tlumí udržování tělesné teploty a potlačuje látkovou přeměnu. Snižuje tak horečku.  Zpomaluje srdeční akci. Snižuje tak krevní tlak.  Má příznivé účinky při léčbě lupu erythematodes.

Využití.

Medicína.

V humánní medicíně se využívá jako antimalarikum, to znamená lék proti malárii. Působí na parazity v krvi, ale nepůsobí na parazity v játrech. V současné době vznikají kmeny malárie odolné proti chininu, především v jihovýchodní Asii, chinin ale stále zůstává relativně účinný a využívá se jako hlavní lék v případě vážných případů malárie. Chinin je stále významným lékem proti malárii, i když z části byl nahrazen syntetickými léky.  V dnešní době se chinin podává orálně, nebo ve vážnějších případech intravenózně. V dřívějších dobách (18. století) se připravoval lék proti malárii rozdrcením kůry chinovníku a rozpuštěním vzniklého prášku ve víně (protože je dobře rozpustný v etanolu). Příznaky při předávkování jsou nevolnost, hučení v uších a poruchy vidění, někdy se objevují i křeče. Smrtelná dávka pro člověka je 8-10 gramů chininu.

Ostatní.

Chinin je používán jako součást různých likérů, je také součástí toniků. Obsah výskytu chininu v tonicích se pohybuje od 27,7 do 79,7 mg/l.  Dále se chinin přidává do dalších různých výrobků: vlasové a opalovací oleje, šampóny, insekticidy. V gumárenském průmyslu se používá jako vulkanizační prostředek.

Chinin (přes něm. "Chinin" a ital. "china, chinina" ze špan. "quino" a to z kečuánštiny) je alkaloid využívaný jako základní antimalarikum (lék proti malárii) a jedno ze základních léčiv.

La quinine est un alcaloïde naturel antipyrétique, analgésique et surtout, antipaludique. Extraite du quinquina, un arbuste originaire d'Amérique du Sud, elle était utilisée pour la prévention du paludisme (ou « malaria ») avant d'être supplantée par ses dérivés : quinacrine, chloroquine, et primaquine.


Konstrukce.

Kýl křižníku "Atlanta" byl založen 22. duben 1940 v loděnici "Federal Shipbuilding and Drydock Co." v Kearny v New Jersey. Trup byl spuštěn na vodu 6. září 1941 a dokončen 24. prosinec 1941 v "Brooklyn Navy Yard" v New Yorku. Prvním kapitánem lodi byl Samuel P. Jenkins.  Další téměř tři měsíce strávila loď a její posádka při výcviku, který se konal především v zátoce Chesapeake. Po menších opravách a úpravách provedených v New Yorku, se loď vydala na první operační plavbu, když 5. dubna 1942 vyplula k Panamskému průplavu a 8. dubna zakotvila v městě Cristóbal na atlantické straně průplavu. "Atlanta" proplula průplavem a 12. dubna se se zastávkou u neobydleného Clippertonova ostrova, kde neúspěšně pátrala po stopách nepřátelské činnosti, vydala do Pearl Harboru. Zde "Atlanta" 23. dubna 1942 zakotvila.

Bitva u Midway.

Na Havaji se "Atlanta" krátce zdržela a 3. května 1942 prodělala protiletadlový výcvik. Už 10. května ale přístav opustila aby společně s torpédoborcem USS McCall eskortovala muniční loď "Rainier (AE-5)" a tanker "Kaskaskia (AO-27)" na ostrov Nouméa v souostroví Nová Kaledonie. Dne 16. května se pak loď připojila ke svazu "Task Force 16" viceadmirála Williama F. Halseyho, jehož jádrem byly letadlové lodi USS Enterprise a USS Hornet. TF 16 se vracel na Havaj, aby pomohl bránit souostroví před hrozbou japonského útoku. Pearl Harboru svaz dosáhl 26. května.  Už 28. května svaz TF 16 opět vyplul, aby byl součástí amerických sil v bitvě u Midway. V té Atlanta doprovázela a chránila letadlové lodě "Enterprise" a "Hornet".

Nasazení u Guadalcanalu.

Po bitvě u Midway se "Atlanta" vrátila do Pearl Harboru. Ve dnech 21., 25. a 26. června prošla výcvikem protiletecké střelby a od 1. do 2. července 1942 byla v suchém doku, kde byl její trup očištěn, opraven a dostal nový nátěr. Od 6. července už byl křižník opět plně ve službě a ještě několikrát cvičil protileteckou palbu, absolvoval cvičné střelby na vlečené cvičné cíle a cvičil i ostřelování pobřeží některého z Havajských ostrovů.  Dne 15. července 1942 se "Atlanta" opět připojila k "Task Force 16" a plula s ním k Tongatapu, hlavnímu ostrovu souostroví Tonga. Křižník zde 24. července doplnil palivo torpédoborci USS Maury a sám doplnil palivo z tankeru "Mobilube". Jelikož se blížil počátek invaze na Guadalcanal a Američané přeskupovali síly, byla "Atlanta" převelena k operačnímu svazu TF 61. Od počátku operací u Guadalcanalu 7. srpna, "Atlanta" chránila letadlové lodě a po jejich stažení se i nadále pohybovala v oblasti ostrova.  Když se Američanům podařilo konsolidovat své pozice na ostrově, šance japonských vojsk na zvrat situace byla závislá na dodávce posil. Vrchní velitel Japonského císařského námořnictva admirál Isoroku Jamamoto proto k ostrovu vyslat kombinovanou flotilu, chránící velký konvoj. Americké letadlo tento konvoj objevilo 23. srpna 1942. Letadlové lodě "Enterprise" a "Saratoga" vyslaly ke svazu své letouny, které však japonské síly nenalezly. Den poté došlo ke střetnutí letadlových lodí, zvanému jako bitva u východních Šalomounů. "Atlanta" zde bránila letadlovou loď "Enterprise" před útoky japonských letadel. Při hlavním útoku 18 střemhlavých bombardérů Aiči D3A1 "Val" se "Atlanta" podílela na přehradné palbě a podle svého kapitána Jerkinse sestřelila až 5 letounů. "Enterprise" přesto utrpěla jeden přímý a několik blízkých zásahů a byla vážně poškozena.

Další operace u Guadalcanalu.

Po bitvě u Guadalcanalu se "Atlanta" několik dní podílela na operacích "Task Force 61" a poté odplula na Tongatapu kvůli údržbě. Od 13. do 15. září tvořil křižník eskortu muniční lodě "Lassen (AE-3)" a transportu letadel "Hammondsport (APV-2)" na Nouméu. Po doplnění paliva a munice se vracel zpět. 23. září se připojil ke svazu "Task Force 17", kde tvořil svaz společně s bitevní lodí USS Washington a torpédoborci USS Walke a USS Benham. Tento svaz doplul na Tongatapu 26. září a mezi 11.–14. říjnem 1942 eskortoval několik konvojů na Guadalcanal. Loď se poté připojila k "TF 64" a nadále operovala poblíž Guadalcanalu.  Dne 25. října došlo k dalším střetům s japonským loďstvem, kterému se nedařilo vytlačit Američany z oblasti ostrova. Následujícího dne se "Atlanta", tvořící společně s bitevní lodí "Washington", těžkým křižníkem USS San Francisco, lehkým křižníkem USS Helena a dvěma torpédoborci uskupení "Task Force 61", zúčastnila bitvy u Santa Cruz.

Potopení lodi.

Po skončení bitvy se "Atlanta" stala vlajkovou lodí uskupení "TF 64.2". Její velitel, admirál Norman Scott se nalodil 28. října. Loď se poté zúčastnila noční bitvy u Guadalcanalu, kde se skupina amerických křižníků a torpédoborců utkala se značně silnějším japonským svazem, vedeným bitevní lodí "Kirišima". V bitvě byla potopena jak "Atlanta" (potopila ji vlastní osádka) tak i její sesterská loď USS Juneau (potopila ji japonská ponorka).

USS Atlanta (CL-51) byl lehký křižník amerického námořnictva, který byl zároveň první postavenou lodí třídy Atlanta. Křižník byl v pořadí již třetí americkou válečnou lodí, pojmenovanou podle města Atlanta ve státě Georgie. Atlanta byla stavěna jako protiletadlový křižník určení především k protivzdušné ochraně svazů letadlových lodí. Křižník za války prošel krátkým, ale intenzivním bojovým nasazením. Nejprve se účastnil bitvy u Midway, dále bitvy u východních Šalomounů, bitvy u Santa Cruz a nakonec byl potopen v krvavé noční bitvě u Guadalcanalu, kde se skupina amerických křižníků a torpédoborců utkala se značně silnějším japonským svazem, vedeným bitevní lodí Kirišima.

L'USS "Atlanta" (CL-51) était un croiseur léger de la marine des États-Unis. Il était le navire de tête des bâtiments de la classe Atlanta (8 bâtiments au total). Construit par la Federal Shipbuilding and Drydock Company à Kearny dans le New Jersey, il est le premier navire de sa catégorie à afficher un déplacement de. Il est le troisième navire de l'US Navy à porter le nom de la ville d'Atlanta en Géorgie. Conçu pour apporter une protection anti-aérienne aux groupements de forces de la marine américaine, il assura cette fonction au cours de la bataille de Midway et de la bataille des Salomon orientales.


Život.

Narodila se jako nejstarší dcera v umělecké rodině sochaře Viktora Janssona a grafičky a ilustrátorky Signe Hammeearstenové-Janssonové. Její mladší bratr Per Olof byl fotografem a nejmladší Lars ilustrátorem - právě on se později výrazně podílel na rozvoji „muminího odkazu“ a převzal po své sestře například sérii komiksů o muminech.  Tove Janssonová patřila k švédsky hovořící menšině ve Finsku a velkou část života prožila na ostrově Klovharu, jednom z ostrovů Pellinki u Porvoo. Její životní partnerkou byla finská grafička Tuulikki Pietilä.  První kresby uveřejnila v patnácti letech v liberálním časopise "Garm". Studovala na výtvarné akademii Konstfack ve Stockholmu, poté na kreslířské škole finské Národní galerie v Helsinkách a v Paříži na École d'Adrien Holy a École des Beux Arts.  Postavička Muminka se poprvé objevila v ilustracích na stránkách "Garmu" v roce 1940 a v roce 1945 vyšla první samostatná kniha o muminech. Právě mumini vydobyly Janssonové světový věhlas, ačkoliv napsala i řadu knih na jiné téma. Za své dílo obdržela mimo jiné cenu Hanse Christiana Andersena v roce 1966, cenu Švédské akademie v roce 1972, cenu Pro Finlandia roku 1976 a Literární cenu Selmy Lagerlöfové roku 1992.

Dílo.

Knihy o muminech.

Komiksy.

Komiksové stripy o muminech vycházely na pokračování nejprve krátce v časopise "Ny Tid", od roku 1954 pak pravidelně vycházely především v anglických novinách "Evening News" - po roce 1960 sérii převzal Lars Jansson.  Řady 1-4 vyšly česky jako "Muminek - svazek jedna", překl. Libuše a Luboš Trávníčkovi, Praha: Argo, 2009.

Tove Marika Jansson (; 9. srpna 1914, Helsinki – 27. června 2001, Helsinki) byla finská spisovatelka (píšící švédsky), autorka písňových textů, malířka, ilustrátorka a autorka komiksů. Jejím nejslavnějším dílem jsou knihy o skřítcích muminech a jejich přátelích.

Tove Marika Jansson ( ), née le à Helsinki et morte le dans la même ville, est une écrivaine, peintre, illustratrice et dessinatrice de bande dessinée finlandaise parlant suédois. En 1966, pour sa contribution en tant qu'auteure de livres pour enfants, elle reçoit le prix Hans-Christian-Andersen.


Historie.

Předpokládá se, že Khoisanové dříve kromě jižní Afriky obývali i celou jihovýchodní a východní Afriku (dnešní Etiopii, Keňu nebo Tanzanii). Tyto oblasti Afriky se srážkami nižšími než 1000 mm od mladého paleolitu již na základě dřívějších archeologických nálezů obývala tzv. sangoanská kultura (předchůdkyně khoisanské) a kosterní pozůstatky těchto obyvatel jsou podobné právě Khoisanům, což tento předpoklad potvrzuje.  Z oblastí jihovýchodní a východní Afriku byli nicméně Khoisanové před více než 1500 lety vytlačeni vyspělejší skupinou Bantuů, která sem expandovala z dnešního Konga ve střední Africe. Po zhruba 1000 letech od této události došlo k prvnímu kontaktu mezi Khoisany a Evropany. V rámci holandské kolonializace nicméně byla jejich populace zotročena a zdecimována, a to jak vojensky, tak nechtěně dovezenými pravými neštovicemi. Mezi lety 1904 a 1907 pak v rámci německé kolonializace dokonce docházelo k cílené genocidě těchto skupin. Odhaduje se, že v důsledku těchto událostí zahynulo až 10 000 Khoikhoiů, polovina celé tehdejší populace.  Po pádu apartheidu v roce 1994 byli Khoisanům přiznána plná práva a byl jim udělen status původních obyvatel. Přesto jim však nebyla vrácena jejich původní půda a majetek, což je předmětem soudních a politických sporů.

Jazyk.

Khoisanové mluví kojsanskými jazyky, které mají oproti indoevropským jazykům řadu specifik, například typickou skupinu souhlásek, tzv. mlaskavky, které v písemné formě reprezentují znaky „/“, „!“, „#“ a „//“. Kvůli tomu byly Khoisanové (a zejména Khoikhoiové) v dobách holanské nadvlády nazýváni „Hotentoty“. Toto označení je dnes nicméně vzhledem ke své rasistické konotaci a koloniálnímu původu vnímáno například v Jihoafrické republice jako hanlivé a velmi ofenzivní.

Vzhled a genetika.

Khoisanové se dle moderních genetických výzkumů řadí mezi nejstarší skupinu žijících lidí vůbec a také jednou z geneticky nejrozmanitějších. Studie z roku 2012, která metodou molekulárních hodin zkoumala genetické markery DNA, ukázala, že se geneticky nejvíce podobají původním předkům všech lidí, kteří před více než 60 000 lety v rámci velké migrace opustili Afriku, pravlast všech lidí.  O Khoisanech se ve své knize "O původu člověka" z roku 1871 zmiňoval i Charles Darwin, kdy komentoval výraznou steatopygii a prodloužené malé stydké pysky u žen. Od okolních bantuských populací se rovněž liší přítomností epikantu. Tyto typické a výrazné fyziologické rysy vedly ve 20. století C. S. Coona k prosazování tzv. kapoidní rasové teorie, v rámci níž byli Khoisanové popisováni jako samostatná „lidská rasa“. Tato teorie se ale nikdy nedočkala širšího přijetí a stejně jako ostatní rasové teorie je dnes považována za překonanou a vyvrácenou.

Khoisanové (v moderní namaštině rovněž Khoe-Sān) je zastřešující termín pro původní obyvatele jižní Afriky, které se používá pro souhrnné označení skupin "Khoikhoiů" a "Sanů". Souhrnné pojmenování Khoisanové vzniklo kombinací názvů obou etnik. Khoisanové jako celek představují vedle Bantuů dvě hlavní etnické skupiny obývající region jižní Afriky. Dnes žijí převážně v regionech Jihoafrické republiky, Botswany a Namibie.

Khoïsan est un terme servant à désigner conjointement deux groupes ethniques d'Afrique australe qui partagent des caractéristiques génétiques et linguistiques les distinguant des populations bantoues majoritaires dans la région. Culturellement, les Khoïsan se divisent entre les chasseurs-cueilleurs San, appelés aussi « Bochimans » (de l'anglais ") et les pasteurs Hottentots, qui se désignent aussi comme Khoikhoi. Les San forment la population autochtone d'Afrique australe, les Khoïkhoïs étant arrivés beaucoup plus tard.


Historie.

Irský teriér v dnešní podobě vznikl na území Irska v druhé polovině 19. století. Jako všechna plemena irských teriérů jsou prapředkové irského teriéra psi, které z kontinentu na ostrov přinesli předkové dnešních Irů – keltští Goidelové, kteří ostrov osídlili okolo 4. století př. n. l. Jedná se tudíž o paralelní vývojovou linii staroanglického teriéra.  v 17. a 18. století byli v Irsku běžně psi s vahou přes 25 kg, kteří se používali v boji. Po nich získal moderní irský teriér neohroženost, tvrdost a bojovnost. Začátkem 19. století byla pod pojmem irský teriér rozuměna nedefinovatelná směsice psů krátkonohých, dlouhonohých s různým typem srsti, rozdílnou stavbou lebky a těla. Rozdíly byly nejen ve velikosti, ale i v barvě srsti. Srst měla barvu od žluté, až po červenou, šedou, černou s tříslovým pálením a dokonce se vyskytovali bílí, strakatí, a břidlicově modří psi. Je třeba si uvědomit, že černá a tříslová (black – and – tan) barva je původní barva teriérů. Této barvě dávali Irové vždy přednost před bílou, protože psy této barvy spojovali s anglickými teriéry a proto ji u svých psů neměli v oblibě. Psi pšenicové barvy se vyskytovali převážně v hrabství Cork, zatímco psi červení pocházeli z oblasti kolem města Ballymena. Pro psy z okolí řeky Imaal byla typická modrošedá barva a protáhlá stavba těla s krátkýma nohama . F.M.Jowett se domnívá, že původ irského teriéra je třeba hledat u Starého drsnosrstého Black and Tan teriéra.  První zmínky o irském teriéru jsou datovány okolo roku 1847. Tito psi ale neměli s moderním irským teriérem nic společného. Byli rozděleni do dvou váhových kategorií – pod 9 liber a nad 16 liber. Byli to psi střapatí s kupírovanýma ušima, někteří typově podobní skotskému teriéru, jiní spíše připomínající knírače.  Systematické šlechtěni irského teriéra je spjato s rokem 1879, kdy byl založen chovatelský klub pro irské teriéry. Na generálním shromáždění tohoto klubu v roce 1889 byl prosazen zákaz kupírování uší. Není bez zajímavosti, že tento krok vedl Kennel Club k všeobecnému zákazu kupírování uší.  Moderní irský teriér vznikl v sedmdesátých letech 19. století několikanásobným spářením psa “Kiliney Boy“, jehož matka byla černá s tříslovým pálením, s intenzivně červenou fenou „Erin“, která měla neobyčejně tvrdou srst. Potomci těchto psů měli většinou tmavočervenou barvu a tvrdou srst. Stali se prototypem typického irského teriéra. Černá barva s pálením, kterou měla matka „Kiliney Boye“ a která se u některých potomků projevila, byla systematicky jako nežádoucí dalším chovem eliminovaná. Přesto ještě dnes po více jak sto letech se zcela výjimečně vyskytne štěně zbarvené black and tan. Původně značné rozdíly ve stavbě těla, velikosti, váze, barvě a typu srsti se začaly systematickým chovem rychle ztrácet, irský teriér se začal prezentovat jako typově vyzrálé plemeno a tak mohl být v roce 1881 vypracován první popis plemene. Ten ještě připouštěl mimo žlutého a červeného zbarvení srsti také barvu šedou ve všech odstínech a bílé skvrny na tlapkách. V roce 1897 v Liverpoolu byl standard rasy revidován. Šedé odstíny srsti stejně tak jako bílé znaky na tlapkách v novém standardu již nebyly tolerovány.

Popis.

Irský teriér je středně velký, neobyčejně odvážný a sebevědomý pes. Vůči jiným psům je dominantní, přestože sám konflikty nevyhledává, výzvu k boji přijímá bez jakéhokoliv váhání. Vůči člověku je přátelský, vyrovnaný a neútočný. Je ideálním průvodcem člověka jak ve městě tak na venkově. Správně vychovaný irský teriér představuje ideální typ domácího psa. Je velmi inteligentní, lehko vychovatelný. Při výchově je třeba ale velká dávka citu a důslednosti. Je ideálním partnerem pro děti, které vždy brání proti jakémukoliv příkoří a násilí. Přes jeho vysoký temperament neštěká. Pokud štěká, je to poslední varování. Při silném hnutí mysli se mu ježí srst na zátylku. Rád loví. Při lovu útočí na vše živé, co má kožešinu nebo peří. Pro jeho bojovnost, tvrdost a neohroženost získal přezdívku “Red Devil” (červený ďábel) nebo “Dare Devil” (odvážný ďábel).

Použití.

Irský teriér byl původně vyšlechtěn jako všestranný lovecký a hlídací pes. Pro jeho všestranné lovecké vlastnosti, jeho odvahu, obratnost, vytrvalost a inteligenci byl dokonce v britských koloniích s oblibou používán při lovu velkých kočkovitých šelem jako tygrů a lvů. Traduje se, že tři irští teriéři byli schopni zadržet a „zaměstnat“ takovouto kořist do příchodu lovce. Právě při lovu na velké kočkovité šelmy získal své přezdívky jako „Red Devil“.  Dnešní využití:

Péče.

Vyžaduje hodně pohybu. Dokáže se však plně přizpůsobit rytmu života své rodiny. Srst se musí pravidelně upravovat – trimovat (= vytrhávání odrostlé srsti). Výcvik, který je v každém případě žádoucí, musí být veden velice konsekventně, ale citlivě. Hrubým zacházením vznikne rychle u irského teriéra nechuť k práci a nedůvěra ke svému pánovi.U dospívajících psů bývá mnohdy nutné vylepování uší, protože jinak odstávají.

Nemoci.

Irský teriér je plemeno, které není náchylné k nemocem. Je to plemeno, které je poměrně odolné nemocem. Občas se ale u tohoto plemene mohou vyskytnout geneticky dědičné choroby.

Prvním je Hyperkeratoza (digital hyperkeratosis, corny feet, CF,dry pads).

- velmi zjednodušeně řečeno, jedná se o extrémní rozpraskání polštářků tlapek. Tohle onemocnění je dnes u irčanů poměrně eliminováno a riziko je malé. Pokud pes tohle onemocnění má, tak je neléčitelné, dá se jen zmírnit. V dnešní době jsou na tohle geneticky dědičné onemocnění testy, které tohle onemocnění zjistí. Každý může požadovat od chovatele.

Druhým je Cystinurie.

- je to nemoc poruchy močového ústrojí. Je to geneticky dědičná nemoc, u které se zatím nedá zjistit přenašeč. Uvolňování cystinových kamenů ucpe močovou trubici, což způsobí, že pes se nemůže vymočit. Většinou tohle onemocnění postihuje pouze psy, protože mají delší močovou trubici. Proto je je dobré tohle onemocnění konzultovat s chovatelem při výběru štěněte, zdali se tato nemoc u předchozích spojení a předků nevyskytla. Momentálně není na tuhle nemoc test, pro určení přenašeče. Každý slušný chovatel zná rizikové psy a proto na nich nechová. Proto je je vhodné si zjistit informace u chovatele o rodičích a předcích štěněte. Každopádně Irčani jsou zdravé plemeno, tohle je jen takové zjednodušené info čemu se vyvarovat při výběru nového parťáka.

Irský teriér je plemeno psa vyšlechtěné, jak název napovídá, v Irsku v 19. století jako univerzální pes místních rolníků. Byl používán především k lovu, k hlídáni usedlostí, hubení hlodavců a drobných šelem v hlídaném objektu. Uplatňoval se i jako pastevecký pes. Dnes je chován především jako rodinný a společenský pes.

Le Terrier irlandais ou Irish Terrier est une race de chien terrier originaire d'Irlande. À partir d'un type rustique et utilitaire, la race a été stabilisée puis sélectionnée sur des critères esthétiques. La paysannerie irlandaise, utilisatrice pragmatique de la race, a cédé le pas aux cynophiles anglais du début du, et l'Irish Terrier s'est progressivement détaché de ses origines. Symboliquement, l'abolition de la coupe d'oreilles, dont l'Irish Terrier fut le premier bénéficiaire, marque ce passage du chien d'utilité au chien d'agrément. Très tôt dans l'histoire de l'Irish Terrier, la race s'est scindée en deux blocs géographiques : le Royaume-Uni et l'Amérique du Nord. Suivant l'immigration irlandaise, la race, pour s'installer aux États-Unis et au Canada, a eu recours à des importations massives qui ont privé le berceau de la race de ses meilleurs sujets.


Dějiny.

Dávná historie.

Na území dnešní Kosovské Mitrovice se nacházejí pozůstatky již z dob neolitu, dále pak z časů římské správy. V 6. století byzantský císař Justinián I. nařídil vybudovat pevnost Zvečan. K roku 1303 se připomíná hornické město Trepča. Hrad postupem času vystřídal několik pánů, těsně před obsazením celé oblasti osmanskými Turky spadal pod srbský stát, kterému vládla dynastie Nemanjićů.

Středověk.

Dnešní město se připomíná jako Dmitrovica v polovině 14. století. Jeho jméno pochází od svatého Dimitrije. Během osmanské nadvlády patřila Mitrovica k typickým malým městům orientálního charakteru. Po první balkánské válce se stala součástí královského Srbska, které se rozšířilo až k Řecku do dnešní Makedonie. Po druhé světové válce bylo v rámci tehdejší politiky rozhodnuto, že každá z republik tehdejší Jugoslávie by měla jedno z měst pojmenovat po prezidentovi Titovi; pro autonomní oblast Kosovo byla vybrána právě Kosovska Mitrovica. Název Titova Mitrovica byl zrušen teprve až s počátkem 90. let, kdy se upevnil srbský vliv a situace se začala značně komplikovat.

Současná situace.

Na rozdíl od mnohých ostatních měst v Kosovu, která jsou etnicky převážně albánská, je Kosovska Mitrovica jako mnohá města na severu Kosova etnicky promíchanější; vedle sebe zde žijí Srbové i Albánci. Po dlouholetých nepokojích, které následovaly po válce došlo k etnickému rozdělení města podle řeky Ibar. Zatímco sever Mitrovice obývají Srbové, jih Albánci. Doprava mezi oběma částmi města je ostře sledována, aby nedošlo k případným potyčkám; most, který obě části spojuje, je vybaven bezpečnostními stanovišti. Přestože se po zásahu mezinárodních sil podařilo situaci etnických násilností do velké míry stabilizovat, v březnu 2004 došlo opět k útokům mezi Srby a Albánci. Po vyhlášení kosovského státu v únoru 2008 místní Srbové tento akt neuznali a i nadále považují celou oblast za součást Srbska; v Kosovské Mitrovici se volilo stejně jako v Srbsku, silné pozice tu mají radikální politické strany. V současné době (rok 2015) je mitrovický most zatarasen sutí a kus vozovky na srbské straně je nahrazen trávníkem a keři. Srbská menšina tak reagovala na časté albánské výpady. U mostu je i nadále možné vidět obrněný transportér. Pěšky se dá přejít, žádná kontrola tam neprobíhá. Autem je neprůjezdný, mezi jednotlivými částmi se však dá projet po jiném mostě. V Mitrovici, resp.v srbské části je platidlem uznaný především dinár, eurem platit lze, ale Srbové tím dávají najevo svůj nesouhlas s oddělením země. Autobusová doprava mezi Mitrovicí (srbskou částí) a Bělehradem je zajišťována srbským dopravcem. Mezi Mitrovicí (albánskou částí) a Prištinou jezdí řada autobusů. Na nádraží v Prištině tyto autobusy však nezajíždí a zaměstnanci nejsou ochotni o nich mluvit.

Administrativní postavení.

V původní srbské správě, kterou Bělehrad stále uznává, nicméně jednostranně vyhlášená republika Kosova ji opustila, tvořila Kosovska Mitrovica opčinu (s rozlohou 350 km2), podobně jako jinde v tehdejší Jugoslávii, kde se kromě hlavního města nacházelo ještě dalších 49 vesnic. Kromě toho byla také centrem okruhu, jednoho ze šesti, které se v tehdejším Kosovu nacházely.

Demografie.

Před Kosovskou krizí, válečnými událostmi a bombardováním NATO měla Kosovska Mitrovica s okolní opštinou 116 500 obyvatel. To byl drobný nárůst oproti poslednímu jugoslávskému sčítání lidu, které v roce 1991 zaznamenalo 104 022 osob. Z těch 78 % tvořili Albánci, 10,2 % Srbové, 4,63 % Romové a 0,41 % Turci. Většina nealbánského obyvatelstva byla soustředěna v samotném městě, které tehdy mělo 84 736 obyvatel – kolem 71 % kosovských Albánců, 9 000 Srbů a 10 141 příslušníků dalších národů. Většina Srbů žila v severní části města, podobně jako dnes, Albánci naopak obývali jih města.

Ekonomika.

Rychlý rozvoj Mitrovice začal ještě za vlády Turků. V 19. století jedna anglická společnost začala rozvíjet moderní těžbu olova a zinku v dolech Trepča. Tím se navázalo na středověkou těžbu rud, která zde probíhala ještě v dobách před nástupem turecké správy. Po vzniku Jugoslávie došlo k pomalému zprůmyslňování oblasti a rozvíjení těžebních závodů. Vznikla továrna na výrobu akumulátorů a zpracování olova. Po vypuknutí kosovské krize a války došlo k poničení tehdejšího průmyslu, který navíc mohl být jen velmi těžko konkurenceschopný vzhledem k rozpadu jugoslávského hospodářství.

Kosovska Mitrovica (dříve jen Mitrovica, v srbské cyrilici Косовска Митровица, albánsky Mitrovicë) je město a stejnojmenná obština v severním Kosovu. Podle sčítání obyvatel z roku 2011 zde žilo asi 71 tisíc obyvatel. Město bylo nicméně v roce 2013 rozděleno, a proto je počet obyvatel mnohem nižší. Albánci tvoří většinu obyvatel města (96,6 %), následované menšími etnickými skupinami jako jsou Bosňáci, Turci, Romové, Aškalové a balkánští Egypťané a další. Město bylo silně zasaženo kosovskou válkou v roce 1999, kdy zde působila Kosovská osvobozenecká armáda, po válce se Mitrovica stala symbolem etnického rozdělení.

La ville de Mitrovica est située dans le nord du Kosovo. Ville d'environ ( en 2003 selon l'European Stability Initiative - ESI), elle est devenue l'archétype de la ville divisée entre Serbes et Albanais.


Historie.

Palác nechal postavit rakouský diplomat hrabě Humprecht Jan Černín z Chudenic po roce 1664 (kde také zde později přesunul svou rodovou sbírku) – odtud pak jeho název. Jedná se o jednu z největších barokních budov v Praze vůbec. Stavba byla poničena během války o rakouské dědictví ve 40. letech 18. století, znovu pak v roce 1757, kdy jej poškodila pruská dělostřelba. Palác také díky tomu prošel řadou pozdně barokních přestaveb a dodatečných rekonstrukcí. Během druhé světové války jej přebudovali i nacisté.  Od roku 1777 palác již nesloužil svému původnímu určení (r. 1778 byla významná obrazárna rodu Černínů vydražena) a byl užíván k různým jiným účelům, mimo jiné jako lazaret s lékárnou, útulek pro chudé, nájemní dům, dílny, kasárna či výtvarná galerie.  V letech 1928 až 1934 byl částečně přestavěn pod vedením architekta Pavla Janáka. V letech 1933 až 1939 pak došlo k novodobému rozšíření paláce o tzv. Janákovu přístavbu, kde dodnes sídlí převážná většina administrativních útvarů Ministerstva zahraničních věcí ČR.  Palác sám má z hlediska novodobých českých dějin dosti pochmurnou historii, v období tzv. Protektorátu Čechy a Morava v letech 1939 až 1945 zde bylo umístěno sídlo úřadujícího Protektora pro Čechy a Moravu, dne 10. března 1948 zde za dodnes ne zcela jasných okolností zahynul někdejší ministr zahraničních věcí Československé republiky Jan Masaryk, který zde měl po mnoho let také svůj byt; byl ráno nalezen na nynějším Nádvoří Jana Masaryka.  Na počátku devadesátých let 20. století byla v Černínském paláci podepsána smlouva o rozpuštění Varšavské smlouvy.

Zajímavosti.

Do dnešní doby se v Janákově přístavbě zachoval funkční výtah páternoster.

Černínský palác je velká palácová původně raně barokní budova nacházející se v Praze 1 na Hradčanech na Loretánském náměstí (naproti Loretě). Od roku 1934 slouží coby sídlo Ministerstva zahraničních věcí jak někdejšího Československa, tak i České republiky. Palác je společně s Černínskou zahradou chráněn jako kulturní památka.

Le palais Černín (en ) est un palais baroque situé à Prague, en République tchèque. Le bâtiment s'élève à environ quatre cents mètres de l’entrée du château de Prague, sur la place Notre-Dame de Lorette dans le quartier de Hradcany.


Historie.

Historie nynější konžské metropole se datuje od konce 19. století. V roce 1880 založil italský objevitel Pierre Savorgnan de Brazza na území tehdejší vesnice Nkuna nové město, které později získalo jeho jméno.  Jako většina afrických měst, i Brazzaville má svou historii formovánu zejména koloniálními mocnostmi. Město bylo na začátku své historie ovládáno Portugalci. Po Berlínské konferenci v roce 1884 připadlo území Francii a v roce 1898 se Brazzaville stalo správním centrem Francouzského Konga, od roku 1910 Francouzské rovníkové Afriky. V roce 1924 bylo město spojeno železnicí s přístavem Pointe-Noire. V období francouzské nadvlády uzavírá Pierre Savorgnan de Brazza smlouvu s místním králem Tekem a město dostává definitivně své nynější pojmenování. V roce 1944 se v Brazzaville konala konference Svobodné Francie, jejímž výsledkem byla Brazzavillská deklarace upravující vztah Francie k francouzským koloniím po druhé světové válce.  V roce 1959 získává Francouzské Kongo autonomii a o rok později se stává nezávislým státem. Do roku 1968 je v zemi demokratická vláda, avšak v roce 1968 se země začíná orientovat na marxisticko-leninistický způsob vlády. Konžská vláda je v této době mohutně podporována SSSR. V roce 1965 se v Brazzaville konaly první Africké hry.  V roce 1990 byl obnoven multipartijní systém, avšak v roce 1993 po volbách dochází k sérii občanských válek, které měly na Brazzaville velmi neblahý dopad. Ozbrojenci bojovali zejména o železniční spoj Brazzaville – Ponte Noire, který je stěžejní pro celou zem. Občanskou válkou byla země sužována až do roku 2003, avšak ani dnes není v zemi úplný klid.

Hospodářství.

Hlavními průmyslovými odvětvími v Brazzaville jsou strojírenství, textilní, kožedělný a zpracovatelský průmysl. Přes říční přístav na řece Kongo se exportuje kaučuk, dřevo a zemědělské produkty dále železnicí do přístavu Pointe-Noire na pobřeží Atlantského oceánu.

Budovy a instituce.

Významnou budovou ve městě je bazilika svaté Anny, postavená v roce 1949, která je známa svou zelenou střechou. Další turistické atrakce jsou 106 metrů vysoká Tour Nabemba, mauzoleum Mariena Ngouabiho, zoologická zahrada a malířská škola ve čtvrti Poto-Poto. Světová zdravotnická organizace má ve městě sídlo Regionálního úřadu pro Afriku.

Doprava.

Ve městě je mezinárodní letiště Maya-Maya Airport a železniční stanice. Důležitý je říční přístav s přívozem do měst Kinshasa a Bangui. Ve městě neexistuje hromadná doprava. Doporučuje se použít taxíky (mají tmavě zelenou barvu).

Současnost.

V současné době patří Brazzaville k nejhorším možným místům k životu. V žebříčku nejhorších měst pro obyvatelstvo se Brazzaville umístilo na posledním 215. místě. Pro lepší představu lze uvést, že válkou donedávna zmítaný Bagdád je na 212. místě. Kolem poloviny domů v konžském hlavním městě jsou jen ruiny po mnohaletých bojích.  Problémem Brazzaville je nejenom zločinnost, ale také zcela nedostatečná infrastruktura, město se po četných občanských válkách není schopno samotné ekonomicky postavit na vlastní nohy. Kriminální činnost v oblasti (nejnebezpečnější oblast se nachází na jihu města) jsou organizovány ozbrojenými bojůvkami. Místní policie nemá prostředky, jak současné situaci zabránit.  Dalším velkým problémem Brazzaville, stejně jako celého Konga, je přelidnění. V červnu 2004 představila vláda projekt „Jedno dítě, jedna rodina“, který má za cíl alespoň trochu snížit počet bezprizorných dětí, kterých jsou ulice Brazzaville plné.

Brazzaville je hlavním městem Republiky Kongo. Leží na pravém břehu řeky Kongo a žije zde asi 1 200 000 obyvatel. S městem Kinshasa na druhém břehu řeky tvoří souměstí čítající 9 mil. obyvatel.

Brazzaville est la capitale politique et administrative, ainsi que la ville la plus peuplée de la République du Congo. Elle fut également la capitale de la France libre de 1940 à 1942. Elle compte 1 838 348 habitants en 2017. Les habitants de Brazzaville sont appelés les Brazzavillois.


Championnat de Couronne de Bohême de hockey sur glace

1. ročník 1909.

Soutěž vypsal SK Slavia Praha. Turnaj se konal 13. a 14. února 1909, zúčastnila se ho 7 mužstev, zvítězil SK Slavia Praha.  1 kolo. "Český spolek pro zimní sporty II" – "AFK Union Žižkov" – 1:0 (1:0, 0:0), "Český spolek pro zimní sporty I" – "SK Smíchov" – 3:1 (1:1, 2:0). "SK Slavia Praha II" – "Novoměstský SK" – wo.  2 kolo. "SK Slavia Praha I" – "Český spolek pro zimní sporty II" – 7:1 (3:1, 4:0), "Český spolek pro zimní sporty I" – "SK Slavia Praha II" – 2:1 (0:1, 2:0).  Zápas o 3 místo. "SK Slavia Praha II" – "Český spolek pro zimní sporty II" – 2:1 (1:1, 1:0).  Finálový zápas. "SK Slavia Praha I" – "Český spolek pro zimní sporty I" – 8:1 (5:0, 3:1).  Branky: 1-0 J. Jarkovský (8), 2-0 J. Jarkovský (12), 3-0 J. Jarkovský (19), 4-0 O. Vindyš, 5-0 J. Jarkovský (20), 6-0 J. Jarkovský (24), 7-0 J. Jirkovský (25), 7-1? (32), 8-1 O. Vindyš (38).  Sestava mistra: Jenik – Brunclik, Fleischmann – Malý – Jirkovský, Jarkovský, Vindyš.

2. ročník 1911.

Turnaj se hrál ve dnech 14. a 15. ledna 1911. Zúčastnilo se ho 10 mužstev z Prahy, zvítězil SK Slavia Praha.  1 kolo. "Studentský Hockeyový Cercle Karlín" – "Hockeyový kroužek Akademikú Praha VII" -3:0 (0:0, 3:0). "Česká sportovní společnost II" – "SK Smíchov" – 3:2 (3:1, 0:1).  2 kolo. "SK Slavia Praha I" – "SK Slavia Praha II" – 6:1 (4:0, 2:1). "Česká sportovní společnost I" – "AFK Vyšehrad 1907" – 8:0 (5:0, 3:0). "Studentský Hockeyový Cercle Karlín" – "Bruslařský závodní klub" – 3:2 (0:2, 2:0, 1:0). "Česká sportovní společnost II" – "AFK Union Žižkov" – 13:0 (5:0, 8:0).  Semifinálové zápasy. "SK Slavia Praha I" – "Česká sportovní společnost II" – 5:0 (2:0, 3:0). "Česká sportovní společnost I" – "Studentský Hockeyový Cercle Karlín" – 7:0 (4:0, 3:0).  Finálový zápas. "SK Slavia Praha I" – "Česká sportovní společnost I" – 3:0 (2:0, 1:0).  Branky: 1-0 J. Jarkovský (2), 2-0 J. Jarkovský (18), 3-0 J. Jirkovský (27).  Sestava mistra: Hamáček – Krumr, Fleischmann – Vindyš – Jarkovský, Jirkovský, Bury.

3. ročník 1912.

Turnaj se hrál ve dnech 22. a 23. ledna 1912. Zúčastnilo se ho 10 mužstev – 9 českých a německý DEHG Prag, zvítězil SK Slavia Praha.  Finálový zápas: SK Slavia Praha – Spolek pro zimní sporty - 1. mužstvo 8:0  Sestava mistra: Wälzer – Palouš, Fleischmann – Vindyš – Jarkovský, Jirkovský, Šroubek.

Zajímavost.

SK Slavia Praha, jediný vítěz všech uskutečněných ročníků Mistrovství zemí Koruny české, se zúčastnil i prvního ročníku Československé hokejové ligy, ale sestoupil a do nejvyšší soutěže se vrátil až v roce 1994.

Zdroj.

GUT Karel, PACINA Václav – Malá encyklopedie ledního hokeje, Olympia 1985

Mistrovství zemí Koruny české byla první soutěž v ledním hokeji konaná v Rakousku-Uhersku na území spadajících ke Koruně české. Byly sehrány pouze 3 ročníky, další pokračování zhatila první světová válka.

La Championnat de Couronne de Bohême est le nom du premier championnat de hockey sur glace se déroulant dans l'actuelle République tchèque. Cette compétition a été créée alors que la Bohême faisait encore partie de l'Empire austro-hongrois.


Politická situace v Maďarsku.

Když byla v bitvě u Stalingradu ztracena 2. maďarská armáda, pokleslo nadšení Maďarů z účasti jejich vojsk na východním tažení a v průběhu pokračujících bojů byly postupně stahovány i další jednotky. Od začátku roku 1944 vyjednávali tajně vůdcové hortyovského Maďarska se spojenci o přechodu na jejich stranu. Němci však o tomto věděli, což vyvrcholilo 16. října 1944, kdy zvláštní jednotka pod vedením Otta Skorzenyho zajala syna maďarského regenta Miklosa Horthyho a přinutila tím říšského správce k abdikaci. Horthy a jeho vláda byli vystřídáni radikální fašistickou Stranou šípových křížů, kterou vedl Ferenc Szálasi, a byl vyhlášen Maďarský stát.

Situace před operací.

V té době stál proti německým a maďarským jednotkám 2. ukrajinský front Rodiona Malinovského, který byl hlavní silou připravované ofenzívy a ten se skládal z 5 sovětských a 2 rumunských vševojskových armád, 1 tankové a 1 letecké armády. Měl dohromady 40 střeleckých divizí, 3 tankové, 2 mechanizované, 3 jezdecké sbory a 1 tankovou brigádu. Dohromady asi 470 – 500 tisíc mužů, 11 tisíc děl a minometů, 710 tanků a samohybných děl a 925 letadel. Všechny tyto jednotky prošly nedávno těžkou debrecínskou operací, kde měly velké ztráty. Jednotky sa nacházely na čáře Čop – východní břeh řeky Tisy – město Beiuş. Vojska 3. ukrajinského frontu Fjodora Tolbuchina, které právě dokončily Bělehradskou operaci, začaly vstupovat na maďarské území z jihu. Cílem obou frontů bylo rychlé obsazení Budapešti, čímž by bylo Maďarsko vyřazené z války a byl umožněn následný postup na území Rakouska a Československa. Těmto jednotkám vzdorovala německá Skupina armád Jih, které velel generálplukovník Johannes Frießner. Jeho síly se skládaly z 35 německých divizí, z kterých bylo 9 tankových. Většina z nich byla podobně jako sovětské jednotky poznamenaná předcházejícími boji a neměla plné stavy. Jejich síly doplňovaly zbytky maďarské armády. Celkově měli Němci k dispozici asi 190 000 mužů, kteří měli bránit pevnost Budapešť ve třech liníích obrany.

Průběh operace.

Rudá armáda zahájila útok 29. října 1944 a postupovala do maďarského vnitrozemí ve dvou směrech. Jeden byl vedený 46. armádou s 2. a 4. gardovým mechanizovaným sborem, 7. gardová armáda měla za úkol vést pomocný odlehčující útok severovýchodně od města Szolnoku a získat předmostí na druhém břehu Tisy. Ostatní síly frontu měly postupovat na Miskolc a svým rychlým postupem nedovolit Němcům vybudovat si další linii. 3. ukrajinský front měl zatím soustředit své síly v Banátě a následně proniknout do vnitrozemí přes Dunaj. 2. a 4. gardový mechanizovaný sbor se už 2. listopadu dostal z jihu do blízkosti Budapešti, ale cestu se jim nepodařilo prorazit kvůli posile, kterou sem z okolí Miskolce přesunuli Němci. 7. listopadu dosáhly první sovětské jednotky východní části Budapešti a 11. listopadu zaútočila i další sovětská vojska, která vytlačila Němce od Tisy až k Dunaji. Obrana Budapešti však byla úporná a Rudé armádě se nepodařilo město dobýt z chodu. Začátkem listopadu vyrazil i 3. ukrajinský front, který překročil Dunaj a po měsíci bojů dosáhl Balaton a přiblížil se k městu z jihu. Německé jednotky se ocitly ve výběžku frontu, který byl ze severu, východu i z jihu obklíčen sovětskými jednotkami. Ty však byly probíhajícími těžkými boji vyčerpány a jejich bojová činnost na 10 dnů do 19. prosince ustala. Následujícího dne začal útok, který 26. prosince přerušil spojení Budapešti s Vídní a hlavní město Maďarska s 80 tisíci německými a maďarskými vojáky se dostalo do obklíčení. V téže době probíhaly těžké boje i na jižním Slovensku, zejména mezi městy Šahy, Levice a Štúrovo.

Německé protiútoky.

V těžké situaci, ve které se ocitla německá vojska, se Hitler rozhodl vyslat na pomoc městu IV. tankový sbor SS, jehož první útok začal 1. ledna 1945. 20 km před Budapeští však byl tento útok zastaven a Němci byli přinuceni ustoupit. Jiné útoky proběhly 7. ledna, avšak ani ty nebyly úspěšné. Další útok učinil IV. tankový sbor SS 17. ledna, ale ani ten nebyl úspěšný. 20. ledna provedli Němci útok, při kterém se dostali opět na vzdálenost 20 km od Budapešti, ovšem i ten byl zastavený a 28. ledna byli nuceni ustoupit.

Boje ve městě.

29. prosince 1944 vyslaly sovětské jednotky posádce Budapešti parlamentáře (Ostapenko), kteří měli vyjednat kapitulaci města. Ti však byli Němci zajati, mučeni a popraveni. Část sovětských a rumunských vojsk následně za intenzívní letecké a dělostřelecké podpory zaútočila na město. Němcům začaly brzy docházet zásoby a proto se pokoušeli o letecké zásobování prostřednictvím provizorních letišť ve městě. Ta však byla v dosahu sovětského dělostřelectva a další cesta přísunu zásob – řeka Dunaj zamrzla. Civilní obyvatelstvo ve městě tak zůstalo prakticky bez zásob potravin. 17. ledna nařídit Hitler ústup z Pešti, kde se situace stávala neudržitelnou a soustředil se na obranu Budína. Při ústupu, který byl uskutečněn následujícího dne, Němci zničili pět historických mostů přes Dunaj, a to i přes protesty maďarských důstojníků. Nejdůležitější oporou obránců města se stal Budínský hrad dominující okolí. Po získání jižní železniční stanice začali Sověti postup směrem k hradu. Při útoku na něj dne 10. února se vyznamenali příslušníci sovětské námořní pěchoty, kteří pronikli do německých pozic a téměř je rozdělili na dvě skupiny. K sovětským jednotkám se přidala jednotka budapešťských dobrovolníků. 11. února padla obrana vrchu Gellérthegy. V této situaci velitel posádky města SS-Obergruppenführer Karl Pfeffer-Wildenbruch nařídil přes Hitlerovy rozkazy, dle kterých mělo být město bráněno do posledního muže, se pokusit probít z obklíčení. První protiútok z města sovětské jednotky zaskočil a asi 10 tisícům lidem včetně civilistů se podařilo dostat z města do nedalekých lesů. Brutální pouliční boje byly ukončeny 13. února 1945.

Důsledky bitvy.

Bitva o Budapešť si vyžádala obrovské oběti na obou stranách. Rudá armáda utrpěla ztráty mezi 100 000 a 160 000 vojáky. Sověti tvrdili, že v kapse zůstalo 180 000 německých a maďarských "bojovníků" a prohlásili, že zajali 110 000 těchto vojáků. Nicméně, hned po obléhání, zajali tisíce maďarských civilistů a přidali je k počtu válečných zajatců, což sovětům umožnilo potvrdit svá předem nafouklá tvrzení. Bombardování a pouliční boje si vyžádaly i další oběti mezi civilisty. Bylo znásilněno zhruba 50 tisíc budapešťských žen. Boje na západě od Budapešti však dále pokračovaly. Hitler se rozhodl, že udeří na oslabené pozice 3. ukrajinského frontu u Balatonu. Jeho tankové jednotky, které nebyly schopné prorazit v útoku přes Ardeny, byly narychlo stáhnuté na východní frontu pro nově připravovanou ofenzívu – Operaci Frühlingserwachen, která byla poslední německou útočnou operací v druhé světové válce. Po likvidaci tohoto nebezpečí pokračoval sovětský postup na Vídeň, Bratislavu, Brno a Štýrský Hradec.

Budapešťská operace nebo též Bitva o Budapešť byla sovětská útočná operace Velké vlastenecké války, v jejímž důsledku padlo hlavní město Maďarského království Budapešť a byla obsazena většina území Maďarska a část jižního Slovenska.

La bataille de Budapest (en hongrois : "Budapest ostroma") est un siège qui se déroula du au, au terme duquel les forces soviétiques et roumaines prirent la ville de Budapest aux soldats de la Wehrmacht et aux SS allemands et aux forces hongroises, lors de la Seconde Guerre mondiale. Ce fut l'un des sièges les plus sanglants de la guerre, comparable, du point de vue du nombre de morts, aux sièges de Berlin et de Stalingrad.


Život.

Otcem Hortense byl vikomt Alexandre de Beauharnais a matkou jeho manželka Joséphine roz. Tascher de la Pagerie. Po popravě otce během hrůzovlády (23. července 1794) a po druhém sňatku své matky (9. března 1796) se stala nevlastní dcerou Napoleona Bonaparteho. Vzdělání a výchovu získala v pensionátu Madame Campan, kde se seznámila s dalšími dcerami předních rodin.  Byla provdána za Napoleonova mladšího bratra Louise Bonaparte (sňatek 4. ledna 1802), který se stal roku 1806 králem holandským. Uzavření sňatku se uskutečnilo na přání Hortensiny matky, jejíž manželství s Napoleonem zůstalo bezdětné a která si slibovala od spojení své dcery s Bonapartem možnost následnictví Hortensiných potomků. Chronicky a patologicky žárlivý Louis měl u každého těhotenství Hortense pochybnosti o svém otcovství. U první gravidity roku 1802 považoval za skutečného otce Napoleona a u třetího těhotenství měl být domnělým otcem hrabě Verhuell či hrabě Charles-Joseph de Flahaut. Žádná z uvedených možností není pravděpodobná. Louisova žárlivost se časem změnila na pronásledování spojené se špiclováním, což nakonec vedlo k rozchodu manželů (1810). Poté žila Hortense se svým milencem, generálem hrabětem Flahautem, se kterým otěhotněla a porodila mu svého čtvrtého syna Charlese Auguste Louise Josepha (1811–1865) – pozdějšího vévodu de Morny a ministra vnitra druhého císařství.  Přestože se Hortensina matka Josephine rozvedla s Napoleonem (1809) a sama Hortense odešla z rodiny Bonaparte, podporovala Napoleona velmi usilovně po jeho návratu z Elby, což po druhé restauraci Bourbonů vedlo k jejímu vypovězení z Francie. Cestovala po Německu a Itálii, až nakonec koupila ve švýcarském kantonu Thurgau zámek Arenenberg, kde pak trvale bydlela až do své smrti. Dnes je v zámku Napoleonovo museum. Po Hortense de Beauharnais byla nazvána květina hortenzie, která pochází z Ameriky a kterou bývalá holandská královna milovala, šlechtila a pěstovala.

Potomci.

Hortense v manželství s Louisem porodila postupně 3 syny:

Hortense de Beauharnais (10. dubna 1783, Paříž – 5. října 1837 v zámku Arenenberg, Kanton Thurgau, Švýcarsko) byla královnou Holandska a matka císaře Napoleona III.

Hortense Eugénie Cécile de Beauharnais, reine consort de Hollande (1806-1810), duchesse de Saint-Leu (Saint-Leu-la-Forêt) (1814), née le à Paris et morte le au château d'Arenenberg dans le canton de Thurgovie en Suisse, était un membre de la famille impériale française, fille de Joséphine de Beauharnais et mère de l'empereur Napoléon III. Elle fut aussi compositrice.


Pozadí vzniku brigády.

Rozpad Osmanské říše po první světové válce a jeho nahrazení francouzskou a britskou mocí na Středním východě měl za následek obnovení sionistické snahy o vytvoření židovského státu v Palestině. Balfourova deklarace z roku 1917 se stala prvním oficiálním dokumentem schvalujícím tyto snahy a poskytla nové impulsy pro židovskou imigraci do Palestiny známou jako třetí alija. Během 20. a 30. let 20. století vzrostla židovská populace v Palestině na 400 000 lidí. 17. května 1939 vydala vláda Nevilla Chamberlaina MacDonaldovu bílou knihu, která se od ideje rozdělení Palestiny odvrátila. Ze státnického hlediska byla Bílá kniha pragmatickým gestem majícím si v době nástupu nacismu zajistit podporu arabského obyvatelstva na Blízkém východě (Bílá kniha mimo jiné slibovala založení samostatného palestinského státu do pěti let).. David Ben Gurion na začátku druhé světové války prohlásil: ""Budeme bojovat s Bílou knihou jako by žádná válka nebyla a bojovat ve válce jako by Bílá kniha neexistovala."".  Prezident Světové sionistické organizace Chajim Weizmann nabídl britské vládě plnou spolupráci židovského společenství v britské Palestině a pokusil se dohodnout vznik samostatné židovské bojové jednotky v rámci britské armády. Jeho žádost byla zamítnuta, ale mnoho palestinských Židů vstoupilo do britské armády. 15 palestinských židovských praporů se v rámci britské armády zúčastnilo bojů v Řecku v roce 1941.

Palestinský regiment.

Navzdory britskému úsilí vytvořit Palestinský regiment tak, aby v něm byli Židé a Arabové zastoupeni napůl, se Židů přihlásilo třikrát více než Arabů. Díky tomu vznikly 6. srpna 1942 tři palestinské židovské prapory a jeden palestinský arabský prapor. Regiment byl zapojen zejména do strážní služby v Egyptě a severní Africe. Vytvořením Palestinského regimentu se Britové snažili podkopávat úsilí velkého jeruzalémského muftího Amína al-Husajního, který podporoval síly Osy.

Vznik Židovské brigády.

Po prvních zprávách o nacistických zvěrstvech poslal britský premiér Winston Churchill telegram americkému prezidentovi Franklinu D. Rooseveltovi s doporučením, že ""Židé... mají ze všech ras největší právo postavit se Němcům jako výrazná skupina"." Roosevelt odpověděl: ""Neshledávám žádných námitek...""  3. července 1944 vydala britská vláda souhlas s ustavením Židovské brigády pod velením vybraných židovských a nežidovských důstojníků. 20. září 1944 v oficiálním komuniké oznámilo britské ministerstvo války vytvoření židovské brigády jako součásti britské armády. Sionistická vlajka byla formálně schválena jako standarta brigády. Ta byla tvořena 5000 dobrovolníky z Palestiny organizovaných do tří pěších praporů a několika pomocných jednotek.

Bojové nasazení.

Pod velením brigádního generála Ernesta Franka Benjamina bojovala Židovská brigáda proti wehrmachtu v Itálii od března 1945 do konce války v květnu 1945, včetně osvobození Říma. Její zástupci se zúčastnili audience u papeže v rámci delegace Spojenců. Brigáda byla umístěna v Tarvisiu poblíž hranic Itálie s Rakouskem a Jugoslávií, což hrálo důležitou roli při úsilí Brichy o organizaci pomoci evropským Židům na cestě do Palestiny.  První bojové nasazení se konalo v březnu 1945, když příslušníci roty B 3. praporu a čety D Židovské brigády zaútočili na La Giorgettu bráněnou příslušníky wehrmachtu. Základnu dobyli po celodenním boji.. Další bojové nasazení se konalo 10. dubna, když se dva prapory Židovské brigády probojovaly společně s polskými sbory přes řeku Senio a obsadily předem určené cíle. 12. dubna deset sborů Židovské brigády dobylo postavení německé armády na hoře Ghebbio.  19. dubna se příslušníci brigády dostali až na předměstí Bologně, když bylo vrchním velením britské armády nařízeno držet příslušníky Židovské brigády mimo boje. Důvodem bylo udržet křehký smír mezi britskou vládou a Židovskou agenturou, který by patrně skončil, kdyby se ukázalo, že jsou mladí Židé posíláni na smrt. Své vyřazení z dalších bojů ale příslušníci brigády brali jako urážku touhy ""hnát ty bastardy až do Německa"".  2. května 1945 německá vojska v Itálii kapitulovala.  Během července 1945 se příslušníci brigády začali dozvídat podrobnosti o osudu židovského obyvatelstva na Němci okupovaných územích, o jejich systematické likvidaci a zvěrstvech páchaných Němci. Někteří příslušníci Židovské brigády začali shromažďovat informace o příslušnících SS a Wehrmachtu, kteří se na zločinech podíleli a připravovat jejich likvidaci.

Židovská brigáda a alija.

Poté, co se ukončila činnost chulijot, zaměřili se příslušníci brigády z rozkazu evropského velení Hagany na transporty židovských uprchlíků do Palestiny. Spojenci sice, po řadě pogromů v Polsku a na Ukrajině, upustili od repatriací uprchlíků zpět do jejich vlastí, ale zároveň se snažili co nejvíce omezit imigraci do Palestiny.  V červenci 1945 se brigáda přesunula do Belgie a Nizozemska.  Prostřednictvím poloilegálních či ilegálních transportů převáželi příslušníci Židovské brigády přeživší Židy do přístavů v Itálii či ve Francii, odkud byli na lodích zajištěných Haganou přepravováni do Palestiny. Kromě toho se příslušníci brigád zabývali krádežemi výzbroje a výstroje ze spojeneckých skladů. Tuto výzbroj a výstroj poté za pomocí kurýrů Hagany pašovali do Palestiny. Zbraně později sloužily k odboji proti britským mandátním jednotkám v Palestině a po vyhlášení nezávislosti i v boji proti arabským invazním jednotkám během Války za nezávislost.  Židovská brigáda byla rozpuštěna v létě roku 1946. Část členů Židovské brigády se po jejím rozpuštění stala příslušníky IOS Státu Izrael.

Židovská brigáda (hebrejsky: הבריגדה היהודית) bylo vojenské uskupení působící v rámci armády Velké Británie, které na straně Spojenců bojovalo v průběhu druhé světové války v Evropě. Přestože brigáda byla vytvořena až v roce 1944, část vojenského personálu měla za sebou boje proti silám Osy v Řecku, na Středním východě a v Africe.Židi taky bojovaly i s osou v zimní válc e proti SSSR ve Finské armádě navzdory tomu že je měli vydat němcům kteří by je odvekli do koncentračních táborů.

La Brigade juive (nom officiel en anglais "Jewish Brigade Group of the British Army"; en hébreu חטיבה יהודית לוחמת, חי"ל "brigade juive combattante") était une unité de la 8 armée britannique composée de volontaires juifs recrutés principalement en Palestine mandataire. Elle combattit durant la Seconde Guerre mondiale aux côtés des Alliés contre les puissances de l'Axe.


Championnat du monde de hockey sur glace 2010

Výběr pořadatelské země.

O pořádání 74. ročníku MS v ledním hokeji právě v Německu bylo rozhodnuto na základě hlasování 13. května 2005 ve Vídni výrazným poměrem hlasů 89 ku 18.  Kandidující státy:

Rekordní návštěva.

Zahajovací zápas (USA-Německo, skupina D) se konal na fotbalovém stadionu Veltins-Arena, na kterém hraje své domácí zápasy tým Bundesligy FC Schalke 04 a bylo dosaženo nového diváckého rekordu, který činil 77 803 diváků. Zde také Německo dosáhlo překvapivého vítězství nad USA 2:1 v prodloužení.

Překvapení turnaje.

„Dánský hokejový zázrak“.

V základní skupině D překvapil hlavně tým Dánska, kterému se podařilo porazit Finy 4:1, Američany 2:1 a první prohru měli Dánové až s Němci. V osmifinále se však jejich výkon postupně zhoršoval, sice porazili Slováky viditelným výsledkem 6:0, ale nestačili na Rusy (1:6) a Bělorusy (1:2), přesto se jim podařilo postoupit poprvé v historii do čtvrtfinále, kde Dánové turnaj pro sebe zakončili prohrou se Švédy 2:4.

Úspěch německého týmu.

Německo postoupilo do čtvrtfinále a tam porazilo Švýcarsko 1:0. V semifinále se utkalo s Ruskem, kde bylo rozhodnuto o ruské výhře teprve gólem skoro na konci zápasu, který vstřelil Pavel Dacjuk. Němci se utkali se Švédy o bronz, kde prohráli 1:3.

Propadák USA.

Americký tým se překvapivě dostal do skupiny o udržení, kterou vyhrál.

Osmifinále.

Nejlepší tři týmy z každé základní skupiny postoupily do kvalifikační skupiny. Tam hrály ve dvou skupinách: týmy ze skupin A a D byly umístěny do skupiny E a týmy ze skupin B a C do skupiny F.

Skupina o udržení.

Poslední týmy ze základních skupin bojovaly o udržení.

Statistiky a hodnocení hráčů.

Pořadí podle bodů.

Toto je pořadí hráčů podle dosažených bodů, za jeden vstřelený gól nebo přihrávku na gól hráč získává jeden bod. "Záp. = Odehrané zápasy; G = Góly; P = Přihrávky; Body = Body; +/− = Plus/Minus; PTM = Počet trestných minut; Poz. = Pozice" Zdroj: IIHF.com

Hodnocení brankářů.

Pořadí nejlepších pěti brankářů na mistrovství podle úspěšnosti zásahů v procentech, brankář musí mít odehráno minimálně 40 % hrací doby za svůj tým. "Čas = Čas na ledě (minuty:sekundy); SNB = Střely na branku; OG = Obdržené góly; PGZ = Průměr gólů na zápas; Úsp% = Procento úspěšných zásahů; Prod. = Prodloužení" Zdroj: IIHF.com

Rozhodčí.

IIHF vybralo pro tento turnaj 16 hlavních a 16 čárových rozhodčích.

74. ročník Mistrovství světa v ledním hokeji probíhal ve dnech 7.–23. května 2010 v německých městech Kolín nad Rýnem (stadion Lanxess Arena) a Mannheim (stadion SAP-Arena). Zahajovací zápas (USA – Německo, skupina D) se konal na fotbalovém stadionu Veltins-Arena, na kterém hraje své domácí zápasy tým bundesligy FC Schalke 04 a bylo dosaženo nového diváckého rekordu, který činil 77 803 diváků. Ve finále zvítězili reprezentanti České republiky nad Ruskem 2:1 a stali se po 5 letech mistry světa, zároveň zabránili Rusku získat zlatý hattrick.

Le <dfn>championnat du monde de hockey sur glace</dfn> s'est joué en Allemagne entre le 7 mai et le 23 mai 2010 dans les villes de Cologne et Mannheim.


Hráčská kariéra.

Kotalík začínal s hokejem v rodném Jindřichově Hradci. Teprve v dorostu přestoupil do Českých Budějovic. Zde také již poprvé nastoupil za mužstvo mužů. Na konci první sezony nasbíral 16 kanadských bodů. Na mistrovství světa v ledním hokeji hráčů do 20 let hraném v roce 1998 ve Finsku patřil v českém mužstvu se třemi vstřelenými góly ke dvěma jeho nejlepším střelcům, ale na zisk medaile to nestačilo. Na základě zde předvedených výkonů ho draftovalo Buffalo Sabres na celkově 164. místě. Avšak za Buffalo si zahrál až v sezoně 2001–2002. V NHL odehrál 9 sezón, 542 zápasů, v nichž si připsal 136 gólů a 148 přihrávek a v playoff přidal 34 zápasů, 6 branek a 9 asistencí, z toho za Buffalo Sabres odehrál sedm sezón, 456 zápasů, ve kterých nasbíral 255 bodů. V roce 2006 přišla nominace na olympijské hry a roku 2008 na mistrovství světa. Dne 4. března 2009 byl vyměněn do týmu Edmonton Oilers za druhé kolo draftu v roce 2009. V Edmontonu dohrál sezónu s 19 zápasy, ve kterých nasbíral 11 bodů, ale tým se neprobojoval do playoff. Dne 9. července 2009 podepsal tříletou smlouvu s týmem New York Rangers, kde si vydělal 3 milióny dolarů. V Rangers odehrál 45 zápasů, poté byl společně s Chrisem Higginsem vyměněn do týmu Calgary Flames za Olliho Jokinena a Brandona Prusta. V Calgary dohrál sezónu, ve které se mu moc nedařilo − ve 26 zápasech nasbíral jenom 5 bodů. V následující sezóně vynechal začátek kvůli zraněnému kolenu a do sestavy Flames se vrátil až v prosinci, ale opět se mu nedařilo a nezískal žádný bod za sedm odehraných zápasů. Na konci prosince ho trenér Brent Sutter nejprve poslal na tribunu a později ho poslal na farmu American Hockey League do týmu Abbotsford Heat. V létě 2011 přestoupil z Calgary do Buffala, kde měl na sezonu kontrakt na tři miliony dolarů, ale po přípravném kempu ho Sabres zařadili na listinu volných hráčů, neboť se potřebovali dostat s platovým stropem pod povolenou hranici. Jelikož si ho nikdo nevybral, byl poslán spolu s obráncem Shaonem Morrisonnem na farmu. To Kotalík odmítl a začal dojednávat svůj návrat do českobudějovického Mountfieldu, za nějž poprvé nastoupil 7. října 2011 a hostoval zde do konce sezóny. V létě 2012 s Buffalem předčasně ukončil tříletou smlouvu a uzavřel kontrakt s českobudějovickým klubem na jeden rok. Po odchodu extraligového Mountfieldu z Českých Budějovic do Hradce Králové v červnu 2013 začal pomáhat skupině odchovanců, kteří nakonec získali licenci na 1. ligu. Za nově vzniklý tým HC Motor České Budějovice nastupoval v 1. lize v ročníku 2013/2104 jako kapitán. Po této sezóně ukončil aktivní sportovní kariéru.

Reprezentace.

Statistiky reprezentace:

Vzdělání, rodina.

Aleš Kotalík je synem Viktora Kotalíka, jindřichohradeckého stomatologa, a má tři bratry – Adama, Václava a Viktora. Vystudoval gymnázium J. V Jirsíka. Jeho přítelkyní je od roku 2010 Barbora Zapletalová (* 30. září 1987 v Brně), modelka a finalistka Miss ČR 2005. V roce 2011 se s přítelkyní přestěhovali do nového rodinného domu v Šindlových Dvorech na předměstí Českých Budějovic, jehož stavbě se věnoval několik let. Dne 27. července 2013 měli Kotalík se Zapletalovou svatbu na zámku Hluboká.

Aleš Kotalík (* 23. prosince 1978, Jindřichův Hradec) je bývalý český lední hokejista, odchovanec Jindřichova Hradce. Naposledy hrál za HC Motor České Budějovice, sportovní kariéru ukončil po sezóně 2013/2014.

Aleš Kotalík (né le à Jindřichův Hradec en Tchécoslovaquie aujourd'hui ville de la République tchèque) est un joueur professionnel de hockey sur glace qui évolue en tant qu'ailier droit.


Znění úloh.

Znění úloh je následující.

Problém P versus NP.

P versus NP je jediný ze sedmi problémů tisíciletí, který se týká počítačů. Otázka zní, zda je třída složitosti NP rovna třídě složitosti P. Jinými slovy, zda problémy, pro něž lze jejich řešení "ověřit" v polynomiálním čase, lze též v polynomiálním čase "vyřešit". Všeobecně se soudí, že nikoliv, tedy že existují „těžké“ problémy, jejichž řešení nelze nalézt v polynomiálním čase.

Hodgeova domněnka.

Hodgeova domněnka se týká topologie a tvrdí, že pro projektivní algebraické variety jsou Hodgeovy cykly racionální lineární kombinací algebraických cyklů.

Poincarého domněnka.

Poincarého domněnka se rovněž týká topologie a jako jediná z problémů tisíciletí byla již vyřešena. Důkaz podal roku 2003 Grigorij Perelman; jeho správnost byla potvrzena v srpnu 2006.  Domněnka tvrdí, že každý jednoduše souvislý trojrozměrný povrch je ekvivalentní povrchu čtyřrozměrné koule.

Riemannova hypotéza.

Riemannova hypotéza je jediným dosud nevyřešeným problémem z Hilbertova seznamu. Formuloval ji již v roce 1859 Bernhard Riemann. Hypotéza spojuje elegantním způsobem matematickou analýzu a teorii čísel a má hluboký význam pro rozložení prvočísel. Tvrdí, že všechny netriviální nulové body Riemannovy funkce zeta mají reálnou část rovnu 1/2.

Yangova-Millsova teorie a hypotéza hmotnostních rozdílů.

Yangovy-Millsovy rovnice popisující chování elementárních částic jsou zobecněnou verzí Maxwellových rovnic. Nejsou však formulovány jako rigorózní matematická teorie, což je právě požadavek tohoto problému tisíciletí. Důležitou součástí této teorie je tzv. "hypotéza hmotnostních rozdílů", která se týká předpokládaných řešení Yangových-Millsových rovnic a vysvětlila by mimo jiné, proč mají elektrony hmotnost.

Navierovy-Stokesovy rovnice.

Navierovy-Stokesovy rovnice jsou parciální diferenciální rovnice, které popisují proudění kapalin a plynů. Byly formulovány již v 19. století, dosud však není jasné, zda pro dané počáteční podmínky existuje jejich řešení. Úspěšné vyřešení tohoto problému by například přispělo k porozumění turbulencím.

Birchova a Swinnertonova-Dyerova domněnka.

Tato domněnka tvrdí, že pro jistý typ rovnic existuje relativně jednoduchý způsob, jak určit, zda má daná rovnice konečný, nebo nekonečný počet řešení v racionálních číslech. Pro obecné diofantické rovnice bylo důkazem Matijasevičovy věty prokázáno, že nelze dokonce ani určit, zda rovnice má vůbec nějaké řešení.

Problémy tisíciletí (anglicky "Millenium Prize Problems") je označení pro sedm matematických problémů, které v roce 2000 vyhlásil Clayův matematický institut jako nejdůležitější otevřené problémy soudobé matematiky. Jsou tak jakousi obdobou Hilbertových problémů ze začátku dvacátého století. Na vyřešení každého z nich vypsal institut odměnu jednoho milionu dolarů. Do této chvíle byla vyřešena pouze Poincarého domněnka.

Les problèmes du prix du millénaire sont un ensemble de sept défis mathématiques réputés insurmontables, posés par l'Institut de mathématiques Clay en 2000.


Život.

Když jeho otec Bohemund zemřel, byl Bohemund II. ještě dítě a žil s matkou v Apulii. Vládu nad Antiochií zatím převzal jeho bratranec Tankred Galilejský. Když regent Tankred roku 1112 zemřel, vlády se ujal jeho krajan Roger ze Salerna, který roku 1119 padl v bitvě na Ager Sanguinis, kde byla celá antiochijská normanská armáda zničena. Zbylí antiochijští rytíři si za nového regenta zvolili jeruzalémského krále Balduina II.  Bohemund II. dosáhl dospělosti roku 1124, ve věku šestnácti let. Následující dva roky ještě strávil v jižní Itálii a teprve v říjnu roku 1126 připlul do Levanty, aby se ujal svého dědictví v Antiochii.  Po svém příjezdu se oženil s dcerou krále Balduina Alicí, která se ukázala být velice energickou a ctižádostivou kněžnou.  Roku 1127 Bohemund oblehl a dobyl město Kafartab a jeho vojáci následně povraždili všechno obyvatelstvo. Poté Normané zaútočili na pevnost Šajzar, kterou bránil Usáma Ibn Munkiz, jeden z nejvýznamnějších arabských historiků a kronikářů, se kterým se Bohemund nejspíše setkal v bitvě. Následujícího roku se antiochijský kníže soustředil na konflikty se svým severním sousedem, křižáckým hrabstvím Edessou a jeho vládcem Joscelinem z Courtenay. Nicméně později oba dva zaútočili na muslimské mocenské centrum Aleppo, avšak při útoku odmítali spolupracovat a koordinovat obléhání. Předchozí antiochijský vládce Roger ze Salerna ztratil mnohá území ve prospěch Edessy, ale Bohemund měl nyní ambice je získat zpět. Konflikt mezi Antiochií a Edessou se vyostřil natolik, že se Joscelin z Courtenay spojil proti Bohemundovi s muslimy. Následně poté latinský patriarcha v Antiochii vyhlásil nad Edessou interdikt. V roce 1128 se Bohemundův bratranec, sicilský král Roger II. vylodil na italské pevnině a dobyl Bohemundovo panství Tarento. Bohemund proti tomu nemohl udělat vůbec nic. Toho roku do severní Sýrie vpochodoval jeruzalémský král Balduin II., aby zprostředkoval mír mezi oběma znepřátelenými křižáckými panovníky. Jeho agitace měla úspěch a Joscelin se vzdal svých územních nároků vůči Antiochijskému knížectví. Mezitím turecký atabeg Zengí sjednotil muslimská centra Aleppo a Mosul v Džezíře a křižáci již nikdy neměli dostat šanci dobýt Aleppo.  Poté, co byl spor králem urovnán, Bohemund podpořil Balduinův plán útoku na Damašek a připojil se k němu. Avšak v bitvě u Mardž es-Súffár byli křižáci poraženi. Bohemund se poté obrátil zpět na sever, aby znovudobyl město Anazarbus, které obsadili Arméni. Arménský král Lev I. se proti křižákům spojil s danišmendonským emírem Gází Gümüshtiginem a společně v lednu 1131 vlákali Bohemundovu armádu do léčky. Bohemund II. v bitvě padl, stejně jako většina jeho vojáků. Emír nařídil Bohemundovu tělu useknout jeho plavou hlavu, která byla ve stříbrné skříňce poslána abbásovskému chalífovi do Bagdádu.  V Antiochii se poté chopila vlády kněžna-vdova Alice za dvouletou dědičku knížectví Konstancii a odrazila pokus normanských rytířů o palácový převrat. Antiochii držela, dokud nepřitáhl král Balduin a své dceři vykázal vyhnanství v Latakii. Antiochijským regentem se stal samotný Balduin II., ten však o několik měsíců později zemřel. Novým knížetem se stal Raimond z Poitiers, kterého do Antiochie dosadil nový jeruzalémský král Fulko z Anjou.

Bohemund II. z Antiochie (1108–1131) byl normanský válečník, kníže z Tarentu a Antiochie. Byl synem zakladatele obou států, Bohemunda z Tarentu a Konstancie, dcery francouzského krále Filipa I. Titul tarentského knížete Bohemund II. ztratil roku 1128, kdy bylo knížectví dobyto sicilským králem Rogerem II.

Bohémond II d'Antioche (né vers 1108 - février 1130) est un prince normand d'Italie, prince de Tarente et prince d'Antioche (1111-1130).


Stavba.

Třída "Brooklyn" byla ovlivněna podpisem Londýnské námořní smlouvy mezi Velkou Británií, USA, Japonskem, Francií a Itálií. Smlouva pozastavila stavbu těžkých křižníků, což byly křižníky s kanóny ráže větší než 152 mm a menší než nejvyšších povolených 203 mm. Americké námořnictvo požadovalo pro službu v Pacifiku více právě takových lodí a rozhodlo se získat alespoň sérií smlouvou povolených lehkých křižníků.  Projekční práce na první americké třídě moderních lehkých křižníků začaly v roce 1930. První čtveřice lodí byla objednána v roce 1933 a další trojice v roce 1934. Základním požadavkem amerického námořnictva byla rychlost a akční rádius, které by byly srovnatelné s těžkými křižníky. Když Japonské císařské námořnictvo začalo stavět nové lehké křižníky třídy "Mogami", vyzbrojené 15 kanóny ráže 155 mm, měla se třída "Brooklyn" stát jejich protiváhou. U lodi byly použity nové 152mm kanóny Mk.16, které mohly střílet 130liberní projektily až na vzdálenost 23 900 metrů. Naopak požadavek na instalaci protiletadlových kanónů ráže 28 mm nebyl plně realizován.  Celkem bylo v letech 1935–1939 postaveno sedm křižníků této třídy. Na stavbě se podílely loděnice New York Navy Yard v Brooklynu, Philadelphia Navy Yard ve Filadelfii, New York Shipbuilding v Camdenu a Newport News Shipbuilding v Newport News.  Jednotky třídy "Brooklyn":

Konstrukce.

Základní výzbroj tvořilo patnáct 152mm kanónů Mk.16 ve třídělových věžích, osm 127mm kanónů a osm 12,7mm kulometů. Křižníky byly vybaveny dvěma katapulty a čtyřmi průzkumnými hydroplány (Vought O2U Corsair, Curtiss SOC Seagull). Pohonný systém tvořilo osm kotlů Babcock & Wilcox a čtyři turbíny Westinghouse o výkonu 100 000 shp, pohánějící čtyři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 32,5 uzlu. Dosah byl 10 000 námořních mil při rychlosti 15 uzlů.

Modifikace.

Od roku 1942 byl u všech lodí snížen stožár a byl na ně instalován radar. Pro protiletadlovou obranu bylo námořnictvem požadováno 24 hlavní kanónů ráže 40 mm (v kombinaci 4×4, 4×2), v praxi se však protiletadlová výzbroj jednotlivých lodí lišila. Jednalo se o různé kombinace 20mm a 40mm kanónů, nejčastěji to bylo 26 hlavní ráže 40 mm (4×4, 6×2) a 20 hlavní ráže 20 mm (10×2).

Operační služba.

Za druhé světové války nebyl ztracen ani jeden z křižníků této třídy a do roku 1947 byly vyřazeny z amerického námořnictva.  USS "Nashville" se účastnil Doolittlova náletu na Tokio. Křižník USS "Boise" utrpěl závažné poškození dne 11. října 1942 v bitvě u mysu Esperance. Střela, která zasáhla muniční skladiště pod jednou z předních věží však zabila řadu členů posádky, ale nevybuchla a nedošlo tak ke zničení celé lodi. "Honolulu" se účastnil 30. listopadu 1942 bitvy u Tassafarongy.  Dne 13. prosince 1944 zasáhl "Nashville" u ostrova Mindoro japonský letoun kamikaze, který zabil či zranil 310 členů posádky. USS "Honolulu" se účastnil bitvy u ostrova Kolombangara kde ho 13. července 1943, stejně jako lehký křižník USS "St. Louis", zasáhlo torpédo. Loď musela pro opravu odplout do USA a poté co se po více než roce vrátila do Pacifiku, ji 20. října 1944, během invaze na Leyte, zasáhlo torpédo z japonského bombardéru, jež ji vyřadilo až do konce války. "Boise" se účastnil zničení japonského "Jižního svazu" v bitvě v průlivu Surigao.  USS "Savannah" byl v září 1943 poblíž Salerna v Itálii zasažen německou dálkově řízenou kluzákovou pumou Fritz X, která způsobila odlomení zádi lodi i s poslední dělovou věží. Jen kvalitně vedené záchranné práce zabránily potopení lodi. Loď byla v USA opravena a zůstaly jí jen čtyři dělové věže.

Zahraniční uživatelé.

Po válce byly dvě lodě sešrotovány a zbytek byl, společně se "St. Louis", postupně prodán do Jižní Ameriky. Chile zakoupilo "Brooklyn" ("O'Higgins") a "Nashville" ("Capitan Pratt"), Brazílie zakoupila "Philadelphia" ("Barrosso") a "St. Louis" ("Tamandare"). Argentina zakoupila lodě "USS Boise" ("Neuve de Julio", sešrotován 1960) a USS "Phoenix" ("17. de Octubre", později "General Belgrano").  Asi nejznámější z těchto lodí se stal argentinský USS "Phoenix", který byl přejmenován na ARA "General Belgrano". Během války o Falklandy byl křižník dne 3. května 1982 torpédován a potopen britskou jadernou ponorkou HMS "Conqueror" (S48), přičemž 323 členů jeho posádky zahynulo. Ostatní lodě byly vyřazeny nejpozději v na prahu 90. let.

Třída Brooklyn byla první třída moderních lehkých křižníků sloužících v americkém námořnictvu v době druhé světové války. Stavba všech sedmi lodí této třídy začala ve druhé polovině 30. let a lodě byly dokončeny v letech 1937–1938, tedy v době mezi vypuknutím války v Asii a invazí do Polska. Pro lodě byla typická silná výzbroj 15 děl ráže 152 mm, umístěných v pěti třídělových věžích.

La classe Brooklyn est une classe de neuf croiseurs légers, la dernière mise en service dans l"United States Navy" avant la Seconde Guerre mondiale. Armés de cinq tourelles triples (trois à l'avant, deux à l'arrière) de, ces croiseurs, à leur mise en service, délivraient la plus lourde bordée des croiseurs de l"US Navy". Ils ont été livrés entre le début de la Guerre sino-japonaise (1937-1945) et la campagne de Pologne (1939). Ils ont participé à de nombreuses opérations navales dans le Pacifique mais aussi sur les côtes marocaines et en Méditerranée. Plusieurs d'entre eux y ont été endommagés, parfois gravement, mais un seul (l') y a été détruit au combat. Ils ont été désarmés après la fin de la guerre et six d'entre eux ont été transférés à des marines sud-américaines (Argentine, Brésil, Chili) dans lesquelles ils ont été opérationnels pendant plusieurs décennies. L'ancien devenu le "General Belgrano" argentin a été torpillé et coulé pendant la guerre des Malouines, le, par un sous-marin nucléaire d'attaque britannique.


Životopis.

Hayden se narodila a vyrostla v Rochesteru v New Yorku. Má italské a německé kořeny. Je dcerou herečky Lesley R. Vogelové a Alana Leeho „Skipa“ Panettierea, kapitána hasičského oddílu. Má mladšího bratra, herce Jansena. Navštěvovala South Orangetown Middle School v New York, od deváté třídy byla vyučována doma.

Kariéra.

Televize.

Před kamerami se poprvé objevila jako 11měsíční miminko v reklamě pro Playskool vláček. Během let 1994–1997 se objevovala jako Sarah Roberts v telenovele stanice ABC "One Life to Live". Během let 1996 až 2000 se objevovala jako Lizzie Spaulding v CBS telenovele "U nás ve Springfield". Její postava zápasila s leukémií. Za roli Lizzie byla oceněna speciální cenou od Leukemia & Lymphoma Society.  Za jej roli v televizním filmu stanice Lifetime "Pokud věříš" byla v roce 1999 nominována na cenu Young Artist Award v kategorii Nejlepší mladá herečka – 10 let a Nejlepší výkon v TV filmu nebo pilotu. Objevila se v seriálu stanice FOX Ally McBeal. Získala také vedlejší role v seriálech "Malcolm v nesnázích" a "". Nejvíce se proslavila rolí Claire Bennetové v seriálu stanice NBC "Hrdinové". Tvůrcem seriálu byl Tim Kring. V roce 2007 se objevila v MTV show "Napálené celebrity". V dubnu roku 2012 byl jeden z dílů pod jejím vedením.  V březnu 2012 bylo oznámeno, že Hayden získala roli Juliette Barnesové v seriálu ABC "Nashville". V květnu 2012 ABC vybralo seriál do své vysílací sezony. Seriál byl zrušen v roce 2018.

Film.

V roce 1999 se objevila ve filmu "Vzkaz v láhvi". V roce 2000 se objevila v Disney filmu "Vzpomínka na Titány", také se objevila ve filmu "." Vedlejší roli získala v nezávislém filmu "Šanghajský polibek". V roce 2004 se objevila v Disney Channel filmu "Dobrodružství na letadlové lodi" a ve filmu Život s Helenou jako neteř Heleny, kterou hrála Kate Hudson. V roce 2005 získala roli ve filmu z krasobruslařského prostředí "Princezna ledu" a ten samý rok získala roli Channing Wals ve filmu "Rychlý Stripes".  V roce 2007 podepsala smlouvu s William Morris Agency. V roce 2008 se objevila ve filmu "Světlušky na zahradě". V září 2008 se objevila ve videu na funnyordie.com nazvané "Hayden Panattiere PSA: Your Vote, Your Choice". V říjnu se objevila ve videu "Vote for McCain: He's just like George Bush, except older and with a worse temper."  V roce 2009 se objevila v komedii "Miluju tě, Beth Cooperová". V září 2010 se objevila ve filmu "" a propůjčila svůj hlas do animovaného filmu "Alfa a Omega". V roce 2011 získala roli ve filmu "Vřískot 4", kde hrála Kirby Readovou. Za svou roli obdržela pozitivní ohlas od kritiků. Ten samý rok nahradila Anne Hathawayovou a propůjčila svůj hlas Červené Karkulce v animovaném filmu "Hoodwinked Too! Hood vs. Evil". V roce 2012 měl premiéru film "The Forger", který Hayden natáčela v roce 2009.  Roku 2015 si zahrála po boku Violy Davisové ve filmu "Custody."

Zpěv.

V roce 1999 byla nominovaná na cenu Grammy za písničku k animovanému filmu "Život brouka". V roce 2004 nahrála píseň „My Hero Is a You“ pro film "Dobrodružství na letadlové lodi". Pro film "Čarovná země" nahrála duet s Wattem Whitem s názvem „Someone Like You“. Další rok nahrála písničku pro společnost Hollywood Records „Girl Next“ (2006) a „Got to Girl“ pro film "Girl Next 2" (2007). V roce 2007 také nahrála cover verzi písničky „Cruella De Vill“ pro DisneyMania 5, písničku „Try“ pro film "Most do země Terabithia" a „I Still Believe“ pro "".  Její prvním singlem byla písnička „Wake Up Call“, zveřejněná 5. srpna 2008. Pro seriál "Nashville" nahrála několik písniček, které byly vydány jako singly a objevily se na soundtrackových albech. V roce 2013 nahrála píseň „The Fabric of My Life“ pro kampaň značky Cotton Incorporated.

Modeling.

V roce 2006 se stala tváří kosmetické společnosti Neutrogena. V září 2007 se objevila v reklamě Got Milk? a únoru 2008 se stala tváří značky Candie.

Hry.

V roce 2015 se objevila jako postava Sam v hororové hře Until Dawn.

Osobní život.

Od prosince 2007 do února 2009 chodila s kolegou ze seriálu Hrdinové Milou Ventimigliou. Od roku 2009 chodila se světovým šampionem v boxu, Ukrajincem Vladimirem Kličkem. V květnu 2011 Hayden oznámila, že se dvojice rozešla. Od června 2011 do prosince 2012 chodila s hráčem NFL Scottym McKinghtem. Od dubna 2013 se Hayden dala znovu dohromady s Vladimirem Kličkem. V říjnu 2013 bylo oznámeno zasnoubení. V roce 2014 se jim narodila dcera Kaya Evdokia. V srpnu 2018 se pár znovu rozešel.

Hayden Panettiere, celým jménem Hayden Lesley Panettiere (* 21. srpna 1989, Palisades, New York, USA), je americká herečka a zpěvačka nominovaná na cenu Grammy. Nejvíce se proslavila rolí Claire Bennetové v televizním seriálu "Hrdinové" (2006–2010) a rolí Juliette Barnesové v televizním seriálu Nashville (2012–2018). Za roli Juliette získala dvě nominace na cenu Zlatý glóbus v kategorii nejlepší herečka ve vedlejší roli.

Hayden Panettiere est une actrice, mannequin et chanteuse américaine, née le à Palisades (État de New York). Elle se fait connaître grâce à son interprétation de Claire Bennet dans la série télévisée fantastique "Heroes" (2006-2010), un rôle qui lui vaut quelques récompenses.


Životopis.

Dětství.

V dětství hrál na klavír a violoncello, na saxofon začal hrát v devíti letech a velmi záhy se z něj stal profesionální hráč. Současně se střední školou "Topeka High School" studoval také harmonii na "Washburn Collage".

20. a 30. léta.

Během 20. spolupracoval s lidmi jako Mamie Smith, Herb Flemming, Fletcher Henderson, Louis Armstrong nebo Benny Goodman a stal se saxofonovou hvězdou. Na začátku 30. let přijal pozvání do orchestru Jacka Hyltona a několik let s nimi objížděl Evropu jako sólista. V této době se v Americe obrátila pozornost k ostatním tenorovým saxofonistům, jako Lester Young, Chu Berry a další. Hawkins se však rychle vrátil do světel reflektorů, obohacením svého dřívějšího stylu. V tomto období vznikla mimo jiné například slavná nahrávka "Body and Soul."

40. a 50. léta.

Na začátku 40. let krátce vedl svůj vlastní big band, ale brzy se uchýlil k menším tělesům. Vedl například soubor, jehož nahrávka z roku 1944 je považována za bebop, ve kterém účinkoval mimo jiné například Dizzy Gillspie. Krátce nato vznikla řada dalších bopových nahrávek s různými soubory, na nichž spolupracoval mimo jiné Theonius Monk, Sir Charles Thompson, Billy Taylor a mnoho dalších. Jistou dobu spolupracoval také s "Jazz at the Philharmonic". V 50. letech se odchýlil od své moderně se vyvíjející dráhy a vrátil se k „mainstreamovému“ jazzu. Objevoval se v tradičních souborech s hudebníky jako Roy Eldridge, Ben Webster... K modernímu se jazzu se vrátil nahrávkou "Monk’s Music" s Theloniousem Monkem a Johnem Coltranem v roce 1957.

1960-1969.

V 60. letech se hojně objevoval v klubu "Village Vanguard" v Manhattanu. Participoval v klíčovém dokumentu Maxe Roache "We Insist!", který odrážel vazby mezi jazzem a hnutím za občanská práva, které probíhalo v tomto desetiletí. Dostal dlouho žádanou příležitost spolupracovat s Dukem Ellingtonem, konkrétně na albu "Duke Ellington meets Coleman Hawkins", po boku Johnyho Hodgese, Lawarence Browna a dalších. Dále pak vzniklo album se Sonnym Rollinsem "Sonny Meets Hawk." Krátce po této rušné epizodě jeho života začal Hawkins trpět depresemi, propadl alkoholu a nahrávání začalo ubývat. Jeho poslední nahrávka je z roku 1967. Zemřel roku 1969 v "Wickersham Hospital" v Manhattanu na onemocnění jater. Zanechal po sobě ženu Dolores a tři děti.

Coleman Randolph Hawkins (21. listopadu 1904 – 19. května 1969) byl jazzový tenorsaxofonista. Je považován za průkopníka hry na tenor saxofon, ne proto, že by byl první, ale pro jeho signifikantní způsob a styl improvizace. Byl prvním, kdo se nesnažil „pouze“ imitovat hru na klarinet. Přestože je známý především jako swingový hráč, přispěl výrazně i k rozvoji bebopu ve 40. letech. Jeho styl se vyznačoval plným tónem a rychlým vibratem. Byl věhlasný „baladista“. Jeho typické „arpeggiové“ intimní pasáže kontrastovali s agresivní energií v rychlejších tempech.

Coleman “Bean” Hawkins ("le haricot") ( - ) est un musicien afro-américain saxophoniste ténor de jazz. Il fut l’un des solistes majeurs du middle jazz et considéré comme le père du saxophone dans le jazz. Il est une des figures musicales de la Renaissance de Harlem.


Druhy pozlacování a zlacení.

V odborném použití se rozlišuje mezi Jiné techniky jsou zlacení skla, porcelánu a keramiky.

Pozlacování.

Pozlacování čili plátkové zlacení znamená mechanické nanášení zlaté fólie (tzv. pozlátko) na kovový nebo nekovový povrch. V předhistorických dobách se tenký zlatý plech na zdrsněné kovové povrchy upevňoval někdy jen tlakem hladítka (viz např. disk z Nebry). Jinak se pozlátko na podklad lepí, a to v knihařství vaječným bílkem, který se pak vytvrdí nahřátým razidlem, jinak nějakým (často lihovým) lakem na připravenou a vyhlazenou podložku ("bolus"). Pozlátko je mimořádně tenké (proti světlu průsvitné) a zacházení s ním vyžaduje zvláštní techniku: pozlacovač je krájí na koženém polštářku, nanáší na místo navlhčeným štětcem a připevňuje hladítkem. Pozlacený povrch lze ještě zdobit vytlačováním a podobně, jak to bylo běžné na středověkých obrazech.  Pozlacování fólií se dnes užívá ve výtvarném umění, v rámařství, v knihařství a podobně, zpravidla se však užívají barvené fólie ze slitin mědi nebo eloxované fólie z hliníku. Od pozlacování je třeba odlišit natírání "zlatou" barvou, většinou obsahující eloxovaný hliníkový prášek.

Zlacení kovových předmětů.

Nejstarší technika zlacení barevných kovů je zlacení v ohni: předmět se natře zlatým amalgámem (roztokem zlata ve rtuti), pak se nad ohněm vypálí a vzniklá vrstvička zlata vyleští hladítkem. V ohni se zlatily například bohoslužebné nádoby, kalichy, pateny a podobně. Různými přísadami lze dosáhnout různých barev zlata. Zlatá vrstvička na podkladu dokonale drží, manipulace se rtutí je však zdraví škodlivá a proto se tento postup v současnosti nepoužívá.  Jiný starší způsob je zlacení plátováním ("doublé"): na silný mosazný nebo tombakový plech se navaří tenčí zlatý plech a vzniklý sendvič se pak válcuje na potřebnou tloušťku. Z takto vzniklého materiálu se pak vyráběly šperky, kterým se někdy také říká doublé. Vrstvička zlata na podkladu dokonale drží a je obvykle silnější než při následujícím postupu. Používá se dnes ještě na hodinková pouzdra.  Dnes nejběžnější technikou je galvanické zlacení, při němž se zlacený předmět zavěsí jako katoda do zlaticí lázně (obvykle obsahující kyanid zlatitý) a průchodem proudu se na něm usazuje vrstvička ryzího zlata. Předměty z železných kovů se často napřed poměďují, někdy ještě niklují a podobně, aby se dosáhlo správné barvy. Vrstvička zlata může být téměř libovolně slabá, proto je i zlacení méně odolné než předchozí postupy.  Zcela moderní technikou je zlacení napařováním ve vakuu: v nádrži s vyčerpaným vzduchem se elektricky odpaří zlato, které se usazuje na chladných površích. Tím lze dosáhnout extrémně tenké vrstvy na libovolném podkladu, proto se používá například v mikroskopii na zvýraznění preparátu, ale i pro zdobení módních doplňků a podobně.

Zlacení skla a porcelánu.

Sklo a keramiku lze pozlacovat pozlátkem, trvalejší a také levnější je zlacení vpalováním. Dekor se nanese zlatou pastou, která se pak vypálí a při některých postupech ještě dodatečně leští hladítky. Vpalované zlacení je poměrně trvanlivé, je však také nákladné a dnes se obvykle nahrazuje jinými materiály.

Zlacení a pozlacování jsou různé techniky nanášení tenké vrstvy zlata na povrch jiných materiálů. Obojí je známo již od starověku, zmiňuje se ve Starém zákoně i u Herodota. Tradičně je jeho smyslem docílit dekorativní a luxusně vyhlížející povrch, který zároveň lépe vzdoruje korozi a vlivům povětrnosti. Již od antiky se často pozlacují zejména kultovní a rituální předměty. V současnosti se zlacení navíc využívá v elektronice a elektrotechnice, zejména pro lepší vlastnosti pozlacených kontaktů.

La dorure est une technique visant à rehausser les objets d'art, de culte ou précieux, en les recouvrant d'or. Elle est connue depuis l'Antiquité, notamment en Égypte antique. Ce métal, le seul à l'époque à avoir la particularité de ne pas s'oxyder, était symbole d'immortalité, et donc du divin.


Etnogeneze.

Skotové vznikli smíšením Piktů a keltských kmenů Skottů a Gaelů, které přišly v 5. a 6. století z Irska a založili zde království Alba. Později byli do skotské etnogeneze asimilovány sousední kmeny britských Keltů i germánské kmeny Anglů a Sasů a skandinávských Norů. Podle genetické studie lidé na severu Skotska mají také podíl norského původu, někde i přes 20%. Skotská národnost vznikala od 11. století společně se vznikem skotského státu.

Osobnosti.

Svou úpravou parního mechanismu rozpoutal průmyslovou revoluci James Watt. Dějiny fyziky, obzvlášť výzkumu elektromagnetismu, jsou nepředstavitelné bez Jamese Clerka Maxwella. I vynálezce telefonu Alexander Graham Bell se narodil ve Skotsku. Alexander Fleming objevil penicilin. Za Skota lze považovat i fyzika Williama Thomsona (Kelvina). John Logie Baird je jedním z vynálezců televize. John Napier objevil logaritmy a zavedl desetinnou čárku. Charles Lyell byl jedním ze zakladatelů moderní geologie. James Dewar vynalezl termosku. Robert Brown definoval tzv. Brownův pohyb. Zakladatelem termodynamiky byli Joseph Black či William John Macquorn Rankine. Významným matematikem byl Colin Maclaurin. John Boyd Dunlop vynalezl pneumatiku. David Brewster byl průkopníkem optiky. James Gregory patří ke spolutvůrcům dalekohledu. Daniel Rutherford dokázal jako první izolovat dusík. Vynálezcem procesu dialýzy byl Thomas Graham. Na vynálezu radaru se podílel Robert Watson-Watt. William Ramsay a Charles Thomson Rees Wilson získali Nobelovu cenu za fyziku, za chemii Alexander Robertus Todd, za fyziologii John James Rickard Macleod a James W. Black.  Skotové napsali veledůležitou kapitolu v dějinách filozofie, potažmo politického a ekonomického myšlení. Největší explozi kreativity ve skotských dějinách se dnes říká Skotské osvícenství. K jeho pilířům patřili David Hume, Adam Smith a Thomas Reid. Klasickým ekonomem byl i James Mill. John Law je považován za vynálezce papírových bankovek. Jan Duns Scotus byl klíčovou postavou pozdní scholastiky. James Frazer sepsal proslavenou knihu "Zlatá ratolest", základní práci moderní antropologie, religionistiky a etnografie. Ronald David Laing byl představitelem tzv. antipsychiatrie, filozof Alasdair MacIntyre komunitarismu, John Muir byl průkopníkem environmentalismu. Hnutí free school v 60. letech inspiroval filozof Alexander Sutherland Neill. Angus Deaton a James Mirrlees získali Nobelovu cenu za ekonomii.  Nejslavnějším skotským spisovatelem je Walter Scott. Skotským národním básníkem je Robert Burns. Thomas Carlyle se proslavil průkopnickými prozaickými pokusy, ale i řadou kontroverzních názorů. Sociálními romány proslul Archibald Joseph Cronin, „drogovým“ románem "Trainspotting" Irvine Welsh. James Macpherson způsobil aféru, nikoli nepodobnou českým rukopisným sporům, svým „objevem“ Ossianových zpěvů. V oblasti populární literatury celosvětovou proslulost získal Arthur Conan Doyle, tvůrce Sherlocka Holmese. Robert Louis Stevenson vytvořil narativní svět, jež je dnes synonymem dobrodružství. Spolužákem obou zmíněných, Doyla i Stevensona, byl James Matthew Barrie, který vytvořil postavu Petra Pana. Iain M. Banks se prosadil v žánru sci-fi, Alistair MacLean proslul jako autor thrillerů, Ian Rankin krimi-románů. V žánru dětské literatury se prosadil Kenneth Grahame.  Architekt a dyzajnér Charles Rennie Mackintosh byl významným představitelem secese, Robert Adam neoklasicismu. Proslulým stavitelem kanálů byl Thomas Telford.  V populární hudbě prorazila nejvíce Annie Lennoxová. Folkové prvky užil Donovan. Jako rockový kytarista proslul Jack Bruce. V současnosti se prosazují například Amy MacDonaldová, Calvin Harris či Brian Molko, lídr skupiny Placebo.  Skotem byl i první představitel Jamese Bonda a herecká legenda Sean Connery. Série o Harry Potterovi proslavila Robbie Coltranea, série "Pán prstenů" Billy Boyda, seriál "Doctor Who" Karen Gillanovou a Petera Capaldiho.  Skotským národním hrdinou je vzbouřenec William Wallace. Britským premiérem se stal Gordon Brown, Ramsay MacDonald, Arthur Balfour, Henry Campbell-Bannerman, George Hamilton-Gordon a John Stuart. Alexander Mackenzie se stal premiérem Kanady. Shakespearova hra proslavila skotského krále Macbetha I. Legendárním prvním králem Skotů měl být Kenneth I. Bojovníkem za odtržení Skotska od Británie je v posledních letech zejména Alex Salmond. John Boyd Orr získal Nobelovu cenu míru.  John Knox založil presbytariánskou církev.  Slavnými cestovateli byli David Livingstone, Mungo Park, Alexander Mackenzie, James Bruce. Pirátem William Kidd. Osud Alexandera Selkirka pravděpodobně inspiroval Daniela Defoea k příběhu o Robinsonu Crusoe. Admirál John Paul Jones výrazně zasáhl do průběhu Americké války o nezávislost. Robert Roy MacGregor se stal „skotským Robinem Hoodem“.  Trenérskou fotbalovou legendou je Alex Ferguson. Jeho slavným předchůdcem v Manchesteru United byl Matt Busby. Držitelem Zlatého míče je Denis Law. Nejúspěšnějším skotským tenistou je vítěz Wimbledonu Andy Murray. Trojnásobným mistrem světa ve Formuli 1 se stal Jackie Stewart, dvojnásobným Jim Clark. V závodech rally se proslavil Colin McRae. Šest zlatých olympijských medailí má rychlostní cyklista Chris Hoy.

Skotové (vlastním jménem ve skotské gaelštině "Albannaich") jsou národ, žijící především ve Spojeném království a Spojených státech. Jejich celkový počet se odhaduje na přibližně 30 milionů osob, z toho ve Skotsku, zemi jejich původu, jich žije přibližně 4,5 milionu.

Les Écossais correspondent au peuple et à la nation qui occupent l'Écosse. Ils sont les descendants des anciens Pictes, Gaëls, avec des apports de Bretons insulaires, d'Angles, de Saxons et de Normands (Vikings norrois, danois et plus tard les Normands de France).