Varianty a vzhled.

Elektronický občanský průkaz v ČR od roku 2012 existuje ve dvou variantách: Bezkontaktní čip není použit z důvodu bezpečnosti. Čip nese informaci o čísle občanského průkazu a o dalších údajích - například elektronický podpis. Do budoucna se uvažuje o možnosti zápisu dat (informací) o řidičském průkazu (jeho skupinách, omezení, platnosti aj.), zbrojním průkazu apod. Správní poplatek v případě nového vydání průkazu činí 500,- Kč. Varianta bez čipu je běžnou formou OP. Vydání nového průkazu je bezplatné. Správní poplatek v případě poškození, zničení, ztráty a odcizení e-OP činí 100,- Kč.  Grafické vyobrazení vzorů se nachází ve vyhlášce 400/2011 Sb.  Od července roku 2018 jsou elektronické občanské průkazy kromě aplikace elektronického podepisování vybaveny (volitelnou) identifikační aplikací (IAS Classic V4.4). Oba tyto druhy (podepisování a identifikace) lze v e-OP aktivovat dodatečně. Nový kontaktní čip M7892 G12 je od německé firmy Infineon Technologies.  Ke většině služeb je však k elektronickému občanskému průkazu potřeba i datová schránka.

Údaje.

Zákon stanoví údaje zapisované do e-OP: Rodinný stav a titul již nejsou povinným údajem a zapisují se na žádost občana. Do e-OP již nelze zapsat děti do 18 let, manžela, manželku (popřípadě partnera, partnerku).  Na čipu občanských průkazů vydávaných od roku 2018 je z výroby kromě informací vytištěných textově na občanském průkazu ještě identifikační certifikát.<ref name="mesec.cz/clanky/elektronicke-obcanky-startuji-projdete-si-pruvodce-jsou-povinne-a-co-umi"></ref> Veřejné klíče nejsou zveřejněny.

Vydání a doplňky průkazu.

E-OP je vydáván ve velikosti ID karty, neliší se tedy velikostně od běžné platební karty. Elektronický občanský průkaz vydávají úřady obcí s rozšířenou působností (seznam viz zákon č. 314/2002 Sb., o stanovení obcí s pověřeným obecním úřadem a stanovení obcí s rozšířenou působností) dle místa trvalého pobytu žadatele o průkaz. O průkaz již nelze žádat na matričních úřadech. Žádost o e-OP bude pořizována na místě elektronicky, odpadá tedy ruční vypisování tiskopisů. Stále je však vyžadován vlastnoruční podpis k jeho dalšímu digitalizovanému zpracování. Při podání žádosti o e-OP bude pořízena digitální fotografie; je také možné zaslat vlastní digitálně pořízenou fotografii, splňující předepsané parametry, do zvláštní zřízené datové schránky MVČR.  Úřady měsíčně vydají na 100 tisíc nových občanských průkazů. Pokud si ho bude chtít majitel aktivovat pro elektronickou komunikaci, musí si zakoupit čtečku čipových karet. Čtečka by měla splňovat ISO/IEC 7816, CCID (Chip Card Interface Device) a standard PC/SC (Personal Computer/Smart Card).<ref name="http://www.mvcr.cz/clanek/podminky-pouziti-obcanskeho-prukazu-se-strojove-citelnymi-udaji-a-s-kontaktnim-elektronickym-cipem-pro-ucely-elektronicke-identifikace-a-doporucena-bezpecnostni-opatreni.aspx">http://www.mvcr.cz/clanek/podminky-pouziti-obcanskeho-prukazu-se-strojove-citelnymi-udaji-a-s-kontaktnim-elektronickym-cipem-pro-ucely-elektronicke-identifikace-a-doporucena-bezpecnostni-opatreni.aspx - Podmínky použití občanského průkazu se strojově čitelnými údaji a s kontaktním elektronickým čipem pro účely elektronické identifikace a doporučená bezpečnostní opatření</ref> Uživatel si také musí stáhnout aplikaci eObčanka. Používat elektronické funkce s pomocí jiného než originálního softwaru eObčanka není dovoleno.

Platnosti.

E-OP je nově možné pořídit pro osoby mladší 15 let (například jako cestovní doklad po EU) - prostřednictvím zákonného zástupce. Takový doklad bude mít platnost 5 let a podléhá správnímu poplatku 50,- Kč. Nově je také e-OP k dispozici pro občany, kteří nemají trvalý pobyt na území České republiky. Správní poplatek činí 100,- Kč. V případě, že občan nemá trvalý pobyt v ČR nebo jej nelze zjistit, vydává e-OP Magistrát města Brna.  Stávající občanské průkazy zůstávají nadále v platnosti do doby v nich uvedené, pokud nenastane změna jakéhokoliv údaje v OP. Občan je povinen požádat o nový OP - například z důvodu změny stavu, pobytu, skončení platnosti apod., do 15 pracovních dnů od data změny.

Autentizační kódy.

Autentizační kódy spjaté s e-OP:

Zablokování čipu.

Čip elektronického občanského průkazu je možné zablokovat na telefonní lince 225 514 777, zablokovaný čip není možné znovu aktivovat. Po zablokování je tak nutné požádat o vydání nového občanského průkazu za poplatek.

Elektronický občanský průkaz (také „e-OP” či „eOP”) je v České republice vydávaný od roku 2012. Legislativní rámec tvoří novela zákona č. 328/1999 Sb., o občanských průkazech, podrobnosti (požadavky na technické provedení fotografie, vzory OP, tiskopisů a žádostí) stanoví vyhláška č. 400/2011 Sb., kterou se provádí zákon o občanských průkazech a zákon o cestovních dokladech. V roce 2018 začal být vydáván e-OP splňující podmínky nařízení eIDAS s novým typem čipu.

La carte d'identité électronique, parfois désignée par l'anglicisme "electronic IDentity" ("eID"), est un type de carte d'identité mise en place dans de nombreux pays. Celle-ci est constituée d’une carte à puce qui contient toutes les informations nécessaires et apparentes sur les anciennes.


Conquête musulmane de la péninsule Ibérique

711.

Po bitvě pustošíce zemi pronásledoval Tárik Vizigóty až k městu Écija, kde je v nastávající bitvě definitivně rozdrtil, poté táhl dál, obsadil a s pomocí Židů zpacifikoval Cordóbu. Těžké údery muslimů a jejich spojenců prozatím vyrazily vizigótské moci dech, odpor byl pouze sporadický až výjimečný.  Ještě tohoto roku byla obsazena Málaka (Malaga) na jižním pobřeží poloostrova, která později proslula výstavbou mohutné pevnosti Alcazaba.

712.

Tárik během svého separátního tažení dosáhl úspěchu severně od Toleda, když protáhl Leónem a Asturií (pronikl až k Astorze).  Červen – Sám Músa ibn Nusair dorazil do Algericasu s posilami v podobě 18 000 vojáků, z nichž bylo pouze 5 000 Arabů. Zamířil do vnitrozemí, kde dobyl Medinu-Sidonii (jižně od Jerez de la Frontera) a krátce poté i Sevillu, která se vzdala po delším obléhání. Ve městě byla ponechána židovská posádka. Poté, co se setkal s Tárikem, nechal ho uvěznit, přičemž nešetřil políčky (patrně závist z úspěchu podřízeného), protože neuposlechl rozkazu a nezastavil výboje v Cordóbě. Věznil ho však jen krátce, vynikající velitel byl na zásah jiných důstojníků propuštěn a opět postaven do čela muslimských vojsk.  Nastala postupná pacifikace hispánského území. Nadvláda muslimů způsobila masové přeběhlictví obyvatelstva k novému náboženství. Islamizovaní muladíové (muwalladové, pod správou muslimů) nemuseli platit daně, a byli – li předtím otroky, získali svobodu. V důsledku toho došlo v mnoha oblastech k zániku biskupství, neboť po přeběhnutí obyvatelstva k islámu byly tyto církevní funkce k ničemu. Mozárabové, kteří trvali na křesťanství, naopak museli daně platit, stejně tak tomu bylo i u Židů. Křesťané proto odcházeli na sever do hornatých Asturských krajin, ale ne všichni, významné menšiny Mozárabů odolávající islamizaci zůstaly například v Seville, Toledu, Méridě i dalších velkých městech pod muslimskou vládou, přičemž mnohdy zastávali vysoké státní funkce.  Ovládnutí rozsáhlých území mělo dvě formy – „sulh“ byl výsledek násilného záboru území, kdy křesťané byli považováni za chráněnce; a „ahd“, jenž nastal po vyjednávání a uznával vlastnictví půdy, chránil obyvatele, svobodu vyznání a politickou autonomii a křesťané byli považováni za chráněné spojence. V obou případech však křesťané museli platit již zmíněné daně.

713.

30. červen – Músa ibn Nusair dobyl silně opevněnou Méridu, drženou prorodrigovskou stranou, po dlouhém obléhání.

714 - 719.

Músa ibn Nusair se vrátil zpět do syrského Damašku a v jižní části země ponechal jako prvního emíra svého syna Abd – al – Azíze (? – 716). Abd – al – Azíz dobyl oblast Jaénu a Granady, uzavřel mír s vizigótským princem Theodemirem (kterého porazil u Cartageny), vládcem sedmi malých měst na jihovýchodě poloostrova (patrně v oblasti dnešní Murcie) a poskytl mu určitou politickou i náboženskou nezávislost výměnou za tribut a spolupráci. Poté pronikl až k Tarragoně, kterou následně dobyl a obsadil. Do Damašku byl odeslán i Tárik ibn Zijád, kde jeho stopy mizí.  Pretendent trůnu Aquila i jeho bratr Ardobast se vzdali svých práv na vizigótský trůn ve prospěch damašského chalífy al – Walída I. (vládl 705 – 715). Chalífa al – Walíd I. se tak stal právoplatným nástupcem posledních vizigótských králů, což znamenalo radikální zlom v dějinách Pyrenejského poloostrova.  Před postupujícími Abd – al – Azízovými vojsky se podrobila severohispánská baskická města (Pamplona, atd., patrně stejnou cestou jako Theodemir?), Kantabrové a Baskové poté užívali značné autonomie v rámci muslimského panství, přesto však docházelo k četným vojenským výpravám muslimů do oblasti. Dále bylo podrobeno území dnešního Katalánska.  Po odvolání svého otce a nástupu nového chalífy v Damašku, nechtěl Abd – al – Azíz uznat jeho vrchní vládu. Byl proto prohlášen za odbojníka a z nařízení chalífy pak při modlitbě v mešitě přepaden a na útěku zavražděn. Již odtud lze sledovat separatistické tendence andaluského území.  Arabsko – berberská správa poté, co byla zlikvidována vizigótská měna (nezachovala se ani v Asturských horách, kde obyvatelstvo přešlo k primitivnímu směnnému obchodu), začala na území Pyrenejského poloostrova razit místní mince. Měna byla zpočátku ražena s islámským vyznáním víry v latině. Zlatý dínár damašských umajjovských chalífů vážil zhruba 4,25 gramu.  Celý poloostrov byl již v rukou muslimů, pouze v Asturských horách bojoval berberský guvernér Monúsa proti synovi jistého Kantabrijského vévody (?) Pelayovi (? – 737?). Dokonce se mu ho podařilo i zajmout a odeslat do Cordóby. Pelayo však utekl do hornaté Asturie a opět se postavil do čela revolty křesťanů, když vedl výpravy proti muslimům.  Al – Hurrův nástupce as – Samah (? – 721) se tohoto roku usídlil v Cordóbě, zřejmě proto, že zde bylo málo křesťanů, od nichž muslimové postupně odkoupili kostel sv. Vincence a přebudovali ho na mešitu pro několik tisíc lidí. Cordóba tak začala nabývat na svém významu.

721.

Květen – Hispánsko – berberská vojska, jimž velel správce poloostrova Al-Samh ibn Malik, napadla a oblehla Toulouse, centrum Aquitánie. Euda (Eudes, Odo, 688 – 735), vévoda akvitánský je porazil, když jeho těžká pěchota vyrazila proti koním i mužům se sekerami a meči. Zbytky muslimského vojska byly zahnány do Hispánie a Septimánie. Po Al – Samhovi, který v bitvě zahynul, se stal přechodně (téhož roku byl povolán do severní Afriky) správcem muslimských území Abd – ar – Rahmán, jenž se vyznamenal u Toulouse a poté vedl opakované vpády do jižní Francie a Aquitánie. Za jeho správy došlo k největšímu rozšíření Arabské říše v jihozápadní Evropě.

722.

(?) Tímto datem (některé prameny uvádějí již rok 718) se traduje počátek reconquisty, neboť došlo k odražení arabsko – berberského oddílu z vojenské posádky Gijónu v bitvě u Covadonga v Asturii vizigótským šlechticem Pelayem. Šlo o velice malé střetnutí při němž počet vojáků obou stran nepřesáhl dvě stě. Odražení nepřátel dopřálo zbylým křesťanům oddech, během kterého konsolidovali svou moc a opevnili svá území kastely (opevněnými hradišti) – odtud například název Kastilie. Naopak muslimští kronikáři toto střetnutí spíše zlehčovali (""prý střet s třiceti splašenými osly""). Během dvacátých let se pak zrodil Asturský stát.

Muslimské dobytí Španělska v letech 711 – 718/722. Po ovládnutí celého Maghrebu a islamizaci tamějších berberských obyvatel stanuli muslimové na pobřeží Gibraltarského průlivu. Na protějším břehu se rozkládala Evropa; Pyrenejský poloostrov, kde existovala upadající říše germánských Vizigótů. Odtud pravděpodobně přišel první signál, který přiměl muslimská vojska překročit úžinu a vpadnout do země. Za pár let byla již tamější část území muslimy pokořena a v čele provincie stál guvernér podřízený umajjovskému chalífovi v Damašku.

La conquête musulmane de la péninsule Ibérique est l'expansion initiale du califat omeyyade sur l'Hispanie, s'étendant en grande partie de 711 à 726. La conquête aboutit à la destruction du royaume wisigoth et l'établissement de la wilaya d'al-Andalus et marque l'expansion la plus occidentale du califat omeyyade et de la domination musulmane en Europe.


Jak praktikovat cosplay.

Cosplay kostýmy se značně liší, od velmi jednoduchého tematického oblečení až po velice detailně vyrobené kostýmy. Cosplay je obecně považován za odlišný od stylu halloweenských kostýmů. Cílem je totiž napodobit určitý charakter, nikoliv jen odrážet kulturu a symboliku určité akce. Cosplayeři se snaží v kostýmech napodobit chování, pohyb a řeč postavy, za kterou aktuálně vystupují. Cosplay může pocházet z filmů, seriálů, knihy, komiksu, her, hudební kapely, anime nebo manga. Někteří cosplayeři se snaží vybrat si charakter a vlastnoručně jej přepracovat do různých stylů.

Kostýmy.

Cosplayeři mají velmi mnoho druhů oblečení a metod jak postupovat při výrobě. Výrobci vyrábějí a prodávají balené oblečení pro použití cosplay v různé kvalitě. Tyto kostýmy jsou často prodávány on-line, ale je možné je i zakoupit u prodejců na akcích. Japonští výrobci cosplay dosáhli v roce 2008 cca 35 miliard jenů zisku. Existuje řada jednotlivců, kteří pracují na zakázku a vytvářejí kostýmy, rekvizity či paruky dle zákazníkových požadavků. Některé weby jsou dokonce založeny na inzerci cosplayů. Cosplayeři, kteří si kostým raději vyrábí sami, mohou tvořit trh s jednotlivými prvky, jako jsou nestylované paruky, barvy na vlasy, látky, tekutý latex, lak, boty, šperky, zbraně a mnoho dalšího.  Většina cosplayerů průběh vzniku kostýmu fotí. Při jeho vytváření tráví mnoho času nad detaily, aby dokázali svou zručnost, protože některé postavy mají zbraně a jiné příslušenství, které je velmi těžké napodobit. I přesto většina cosplayerů díky zapojení různých výrobních kombinací a metod pro svůj kostým požadovaný vzhled získá. Například zakoupí běžnou věc (hračku, boty...), kterou pak předělají podle vlastních potřeb. Vzhledem k tomu, že některé detaily a materiály lze obtížné replikovat, cosplayeři se často musí učit nové postupy při používání textilií, v sochařství, použití barev na obličej, zpracovávání dřeva a mnoha dalších materiálů, které případně pro své účely potřebují.  Aby se ještě více podobali charakteru, který napodobují, nosí cosplayeři jako součást kostýmu paruky. To je nezbytné zejména u anime, mangy a herních postav, které mají velmi často nepřirozené barvy a styly účesů, proto se používají barevné spreje na vlasy a extrémní stylingové produkty.  Žádnou výjimkou nejsou ani kontaktní čočky, zejména u postav s unikátníma očima, pro co nejvěrnější ztvárnění vybrané postavy cosplayeři také používají dočasné tetování a barvy na tělo. Existují však i vzácné případy, kdy se cosplayer natolik sžil se svou postavou, že změnil svůj vzhled natrvalo.

Zastoupení v Česku.

V České republice není komunita cosplayerů tak velká jako např. ve Spojených státech, ale i tak se jí povedlo dosáhnout poměrně solidních výsledků. Zdejší komunita se člení podle typu cosplaye, záleží jestli je jedná o cosplayery filmů, počítačových her, japonské animované tvorby nebo zaměřující se především na fantasy. Mezi nejznámější české cosplayery se řadí Roman Pivec, Alžběta Trojanová, která vystupovala jako Geralt ze hry Zaklínač na Pax Prime 2015, GrumpyCait či Madlenka Moozová známá jako Germia, která vyhrála EuroCosplay 2016 v Londýně. Za zmínku také stojí cosplayeři s širokou základnou fanoušků, např. Baty Alquawen, Tawii, Sho, Mary & Feinobi cosplay, Toph, Kuromaru nebo Juriet a mnozí další.  Podobně jako v ostatních státech se v Česku každoročně pořádají soutěže o nejlepší cosplay. Nejznámější z nich probíhají na festivalech Advik, Animefest, Akicon, Natsucon nebo LanCraft. Odměny za vítězství v takové soutěži se pohybují v řádech tisíců korun. Z Animefestu probíhá kvalifikace na Eurocosplay.

Cosplay ( コスプレ, v přepisu "kosupure") je zkratka z anglických slov „costume play“, což v překladu znamená "kostýmová hra". Cosplay je tedy nejen kostým, ale i herecký výkon. Jako cosplay označujeme kostým, v němž se daný člověk snaží vypadat jako nějaká postava, ať už z fantasy nebo sci-fi obecně, hodně rozšířené pak jsou kostýmy a cosplay postav z anime, mangy nebo videoher. Takový člověk, který krom kostýmu má propracovaný i charakter postavy, může být nazýván cosplayer.

Le, mot-valise composé des mots anglais «'» et «'» (« jouer »), est un loisir qui consiste à jouer le rôle de ses personnages en imitant leur costume, leurs cheveux — à l'aide d'une perruque ou en réalisant la même coupe de cheveux que celle du personnage — et leur maquillage. On appelle les pratiquants des cosplayers.


Stavba.

Postavila je v letech 1981–1986 francouzská loděnice Arsenal de Marine v Lorientu. První dvě jednotky, "Al Madinah" (702) a "Hofouf" (704), byly do služby zařazeny v roce 1985. Druhý pár, "Abha" (706) a "Taif" (708), následoval v roce 1986.  Jednotky třídy "Al Madinah":

Konstrukce.

V dělové věži na přídi je umístěn jeden 100mm kanón Creusot-Loire, který doplňují dva 40mm obranné komplety OTO Melara DARDO. Protilodní výzbroj tvoří dva čtyřnásobné vypouštěcí kontejnery protilodních střel Otomat Mk2. K protivdušné obraně fregaty nesou jedno osminásobné vypouštěcí zařízení řízených střel Crotale EDIR s celkovou zásobou 26 střel. Protiponorkovou výzbroj představují dva dvojité 533mm torpédomety, ze kterých jsou vypouštěna těžká protiponorková torpéda F17P. Na zádi se nachází přistávací plošina a hangár pro jeden vrtulník SA365F Dauphin 2. Ten například slouží pro navádění střel Exocet za radiolokačním horizontem samotné lodě.  Pohonný systém je typu CODAD. Lodě mají čtyři diesely SEMT Pielstick 16PA 6BTC. Lodní šrouby jsou dva. Nejvyšší rychlost dosahuje 30 uzlů.

Modernizace.

V 90. letech všechny jednotky prošly komplexní modernizací v loděnicí DCN Toulon. Dostaly bojový informační systém Thomson-CSF TAVITAC, manipulační systém pro vrtulníky, trupový sonar Diodon TSM 2630 a sonar s regulovatelnou hloubnou ponoru Sorel.  V roce 2013 získaly evropské společnosti DCNS, Thales a MBDA kontrakt na další komplexní modernizaci všech fregat třídy "Al Madinah" a obou tankerů třídy "Boraida". Modernizace se mimo jiné dotkne bojového řídícího syszému, výzbroje, senzorů i další elektroniky plavidel.

Operační služba.

Fregaty této třídy se podílejí na vojenské intervenci v Jemenu. Fregata "Al Madinah" (702) byla 30. ledna 2017 u jemenského pobřeží napadena třemi „sebevražendými čluny“. Jemenští Hútíové po útoku zveřejnili video zachycující výbuch na zádi plavidla, který nárokovali jako zásah protilodní střelou. Posádce fregaty se podařilo oheň uhasit. Dva námořníci zemřeli a tři byli zraněni. Poškozené plavidlo se 5. února 2017 vrátilo na základnu v Džiddě. Později bylo uvedeno, že výbušné čluny byly dálkově řízené drony.

Třída Al Madinah je třída fregat Saúdského královského námořnictva. Ve své době technologicky velmi moderní třída neměla mezi námořnictvy zemí Perského zálivu obdobu. Tvoří ji celkem čtyři jednotky, které jsou všechny stále v aktivní službě.

La classe "Al Madinah" est une série de quatre frégates construites pour la marine royale saoudienne. Les navires portent les noms de villes saoudiennes. Le premier, "Al Madinah, a" été mis en service en 1985 et le quatrième, "Taif", en 1986. Les quatre frégates de la classe "Al Madinah" sont basées dans un port ouvrant sur la mer Rouge.


Město.

Poperinge se nachází několik kilometrů západně od Yper. Region je známý pěstováním chmele, přičemž se zde vypěstuje cca 80 % jeho belgické produkce. Ve městě sídlí národní muzeum chmele a v holandštině se mu říká hlavní město chmele: "hoofd stad", což znamená hlavní město, bylo přetvořeno na "hoppe stad". V září se zde jednou za tři roky koná slavnost a přehlídka chmele. Naposledy se konala v roce 2011. Místní pivo se nazývá "Hommel", což je v západoflanderském dialektu chmel.  Zvonkohra na věži Sint-Bertinuskerk, nejstaršího kostela ve městě, byla od středověku považována za jednu z nejkrásnějších ve Flandrách. Během válečné vřavy v roce 1677 byla zničena, k jejímu obnovení došlo v roce 1781.  Partnerským městem Poperinge je i Žatec od roku 1964. Na počest partnerství bylo v Žatci jedno z nejnovějších náměstí pojmenováno náměstí Poperinge.  Poperinge je rodištěm Dirka Frimouta, prvního belgického astronauta, po kterém je pojmenován městský park.

Administrativa.

Vedle města Poperinge obec Poperinge rovněž zahrnuje několik přilehlých vesnic (tzv. "deelgemeenten" – tzn. obcí nižší úrovně), a to Krombeke, Proven, Reningelst, Roesbrugge-Haringe and Watou. V okolí města Poperinge se také nachází osady Abele a Sint-Jan-Ter-Biezen, ale ty nemají status ani "deelgemeente", neboť nebyly před sjednocením obcí v Belgii v 70. letech 20. století samostatnými obcemi.  Roesbrugge-Haringe se ve skutečnosti skládá ze dvou samostatných vesnic: Roesbrugge a Haringe.  Osada Abele se nachází u hranic s Francií a její část leží na francouzském území.  Obec sousedí s velkým počtem venkovských vesnic a vzhledem k vzhledem k tomu, že její hranice jsou dlouhé, i s velkým počtem francouzských obcí.

Historie.

Archeologické vykopávky v oblasti odhalily osídlení již v neolitu. V době Římského impéria se místo stalo dostupné z cesty mezi Casselem a Aardenburgem. V době Franků se město objevuje pod názvem "Pupurningahem" a v polovině 7. století se stalo místem církevních oslav Svatého Omera. Flanderský hrabě Dětřich Alsaský udělil městu v roce 1147 na žádost opata městská privilegia. Od této doby začalo vzkvétat jako centrum výroby oděvů a z důvodu rostoucí populace byly v roce 1290 k již existujícímu kostelu Sint-Bertinuskerk přidány ještě kostely svatého Jana ("Sint-Janskerk") a Panny Marie.  V roce 1322 Louis z Nevers zakázal výrobu oděvů mimo Ypry, což vedlo ke vzpouře obyvatel proti němu v následujícím roce. Nikdy se tomuto omezení jejich zdroje obživy nepodřídili a soustavně hledali způsoby, jak se zákazu vyhnout. Jejich odpor během tohoto období jim vysloužil přízvisko "keikoppen" (tzn. "umíněnci", resp. "dubové palice"), tento výraz byl poprvé zaznamenán v roce 1341, kdy Yperská milice město napadla.  Během nepokojů za stoleté války Poperinge trpělo z důvodu měnícího se politického spojenectví flanderských hrabat a jejich obchodních následků. V době, kdy podporovali Francouze, byl přerušen obchod s vlnou s Anglií. V průběhu následné vřavy bylo město obsazeno a vypáleno francouzskými jednotkami v roce 1382. V roce 1436 jej postihl stejný osud ze strany anglické armády. V roce 1513 v době úpadku prosperity byla velká část města poničena požárem a v roce 1563 znovu. V této době Poperinge zburcováno k podpoře protestantů a zúčastnilo se povstání v roce 1566. V důsledku bojů a perzekucí došlo nakonec k tomu, že město a jeho obchod byly zcela zničeny.  Situace se ještě zhoršila z důvodu válek mezi Francouzi a Holanďany o to, komu bude region náležet. Dohodou z Nijmegen z roku 1678 město přešlo do francouzských rukou a poté se vrátilo Španělům smlouvou z Riswijku v roce 1697, v roce 1713 bylo utrechtskou dohodou postoupeno Rakušanům. V roce 1794 bylo připojeno k revoluční Francii do departementu Lys.  Po porážce Napoleona se stalo součástí Spojeného nizozemského království, od kterého se Belgie odtrhla v roce 1830. Od té doby Poperinge znovu nalezlo klid a soustředilo se na pěstování chmele, který zde začal být poprvé pěstován již v 15. století.  Během 1. světové války bylo město jedním z pouhých dvou měst v Belgii (druhým bylo Furnes), které nebyly okupovány Němci, proto v něm byly zřízeny ubytovny pro britské jednotky a také poskytovalo bezpečnou zónu pro polní nemocnice. Bylo za frontovou linií, mezi britskými vojáky bylo familiárně nazýváno „Pop“ a představovalo pro ně důležité spojení s jejich rodinami, zvláště prostřednictvím Talbot House. Smutná připomínka na tuto dobu zůstává patrná na radnici, kde byly zachovány dvě cely smrti, a venku na dvoře, kde se konaly veřejné popravy před popravčí četou. Další připomínkou je řada vojenských hřbitovů, které se nachází v okolí, s hroby anglických, australských, francouzských, německých, amerických a čínských vojáků.

Literární zmínky.

Město je spojováno s několika novolatinskými básníky. Jacques May (Jacobus Majus) se narodil v Poperinge a vytvořil latinsky psanou veršovanou epištolu v sapfické strofě, která se datuje do roku 1563.  Koncem 16. století Maximilian de Vriendt napsal báseň, která chválí město a jeho kostely:  Vlámský básník Gislain de Coninck, který se ve městě narodil, přeložil latinské verše Charlese Wynkiuse v "Himni, Quorum Usus Est In Ecclesiastico Dei Cultu" a společně byly vydány v roce 1573. V 17. století působili ve městě další dva latinsky píšící básníci, Joannes Bartholomaeus Roens a Petrus Wenis (1648-1726). Wenis vydal "Gheestelycken nachtegael" (Duchovní slavík, 1698) o zázraku z roku 1479, kdy se dítě narozené mrtvé probudilo k životu, přičemž tato událost se spojuje se sochou Panny Marie v kostele svatého Jana a dodnes se uctívá.  Poperinge zmiňuje také anglický básník Geoffrey Chaucer, který z něj učinil rodiště jeho vlámského rytíře v "Příběhu sira Thopase" ("The Tale of Sir Thopas") z "Povídek z Canterbury" ("Canterbury Tales"). 150 let poté anglický básník John Skelton uvádí zmínku o Poperinge ("In Popering grew pears when parrot was an egg") ve své dvousmyslné básni "Speak Parrot". Báseň byla útokem na kardinála Wolseyho pro jeho ambici stát se papežem.  V moderní době se město spojuje s jedním z epigramů Charlese Baudelaira ze sbírky "Amœnitates Belgicæ", nazvaném "Une Béotie belge", v němž se sofistikovaní francouzsky mluvící Bruselané dívají spatra na venkovské Popeginge a vlámské krajany. V následujícím století o městu pojednává dílo "Poperinghe 1917" od kanadského básníka W. W. E.Rosse.

Poperinge (dříve také uváděno jako "Poperinghe") je město v belgické provincii Západní Flandry ve vlámském regionu s bohatou historií. Oblast je známá pěstováním chmele a výrobou krajek.

Poperinge (Poperinghe en français) est une ville flamande de Belgique située en Région flamande dans la province de Flandre-Occidentale.<br>Poperinge est, pour la superficie, la septième commune de la Région flamande sur trois-cent-huit et la quarantième de la Belgique. Pour le nombre d’habitants ( en 2008), elle est la quatre-vingt-septième d’après les chiffres de 2004.


Život.

Do rakouské armády vstoupil již v patnácti letech, kdy se stal kadetem 30. pěšího pluku. V letech 1788 až 1790 velel v hodnosti hejtmana jednotce z Limburku při potlačení tamějšího povstání. Za své služby obdržel Vojenský řád Marie Terezie a byl povýšen na majora. Za francouzských revolučních válek velel jedné koloně v armádě generála Clerfayta při vítězné bitvě u Lille. Po povýšení na podplukovníka stál v čele dobrovolnického pluku Grün-Laudon, se kterým v roce 1796 bránil les Hollertal. Poté byl převelen k dobrovolnickému Německému mysliveckému praporu, v jehož čele bojoval pod podmaršálkem Krayem v bitvách u Verony 5. dubna 1799 a Cassana 27. dubna 1799.  Jako velitel předvoje armády generála von Klenau se účastnil dobytí Livorna a obležení Mantovy v roce 1799. V březnu 1800 se střetl v bitvě u Janova s francouzským generálem Suchetem, kterého porazil. V dubnu téhož roku byl zajat při obraně průsmyku Brochetta. Po svém propuštění byl povýšen na generálmajora. Dne 9. října 1805 padl opět do zajetí, tentokráte u Günzburku. V roce 1809 mu bylo svěřeno velení nad záložní granátnickou divizí, s níž v květnu bojoval u Aspern. V bitvě u Wagramu mu francouzská dělová koule 6. července 1809 utrhla ruku, následkům těžkého zranění podlehl 7. července 1809 cestou z Mikulova do Brna, kde je pohřben. Jeho synem byl rakouský generál baron Konstantin d’Aspre von Hoobreuck (18. prosince 1789 v Bruselu; † 24. května 1850 v Padově), mimo jiné 1848-1849 velitel sboru ve Radeckého vítězné armádě v Itálii, kde se bil též v bitvě u Novary.

Constantin Karl svobodný pán d'Aspre von Hoobreuck (1767 Gent, Rakouské Nizozemí – 7. července 1809) byl rakouský podmaršálek původem z dnešní Belgie.

Konstantin Ghilian Karl d'Aspré von Hoobreuk, né le à Gand dans les Pays-Bas autrichiens et mort le à Mikulov sur le territoire de l'actuelle République tchèque, est un général autrichien au service de la monarchie de Habsbourg.


Popis výstavy očima návštěvníka.

Této světové výstavy se jako návštěvník účastnil tehdejší ředitel a prokurista Ringhofferových závodů na Smíchově Ing. František Adolf Hering. O své cestě do Ameriky napsal po návratu knihu „Cestovní upomínky z Ameriky“, kterou vydal v nakladatelství J.Otto v roce 1896. Se skupinou svých šesti smíchovských přátel (mezi nimiž byl i mladý baron František Ringhoffer) procestoval významná americká města té doby, navštívil řadu podniků, prohlédl si některé přírodní pamětihodnosti a setkal se s krajany. Část své knihy věnoval i návštěvě Světové výstavy, o které kromě osobních dojmů získal i řadu obecných informací.  O pořádání výstavy mělo zájem několik velkých amerických měst. Skutečnost, že bylo nakonec vybráno Chicago (s ohledem na jeho geografické umístění a na podporu státu Illinois), se do určité míry na vlastní výstavě projevilo na nižším zájmu amerických vystavovatelů, působících v „neúspěšných“ městech. Výstava měla základní kapitál 20 milionů dolarů, rozprostírala se na ploše 4 čtverečních mílí. Svým rozsahem a pojetím daleko předčila předchozí pařížskou výstavu z roku 1889. Američtí pořadatelé pojali výstavu spíše jako světový jarmark (Worlds-fair). Výstaviště velmi dobře využívalo sousedství s Michiganským jezerem, které umožnilo vytvořit laguny mezi výstavními objekty a oživit prostor o pohled na plovoucí motorové čluny a benátské gondoly.  Výstava byla vnějškově koncipována velmi velkoryse, ale vlastní exposice dělaly poněkud chudší dojem. Jak říká autor, Evropan, toužící po divech, které tam očekával, byl velice zklamán. Většina exposic, kde samozřejmě převažovaly američtí vystavovatelé neukázaly (až na malé výjimky) žádné novinky. Vystavené byly pouze výrobky, které již byly patentovány a proto se již nebylo třeba bát kopírování a krádeže technických nápadů. Takže prakticky nebyly k vidění žádné významné technické novinky.  Výstavu navštívilo celkem 27,5 mil. osob. Výstavní pavilony byly vnějškově pojaty velmi pohledně, ale byly to jenom provizorní, většinou dřevěné stavby. Pavilony byly bíle natřeny, takže se výstavišti říkalo „město bílých paláců“. Z evropských států se nejvíce prezentovalo Německo (společnosti Krupp, Siemens a Halske, Vulkan a další). Anglická část působila spíše jednotvárně, na rozdíl od Francouzů, kteří uplatnili svůj vkus a šarm. Co do vkusu se dobře prezentovalo i Rakousko a to i díky sklárnam Harrach a Inwald, vystaveny byly české granáty a některé další drobnější výstavní exponáty. Autor velmi vysoko hodnotil úroveň převážné části strojírenských exponátů, které většinou neměly žádné významné evropské konkurenční výrobky. Vzhledem ke své profesi vysoce ocenil pavilon dopravních prostředků, ale také zemědělských strojů a stavebních mechanismů. Obdobně zaujal i Elektrický palác a exposice Hornictví a hutnictví. Nezapomnělo se ani na Palác krásných umění, kde z našich malířů vystavovali Brožík, Hynais, Čermák a Sochor. Svůj pavilon měly i americké ženy. Velká plocha výstaviště byla věnována zábavě, kolotočům, obrovské kolové houpačce, cirkusům, zvěřincům a podobným lidovým atrakcím. Osvětlení výstaviště bylo převážně elektrické, takže to umožnilo i instalaci světelné fontány. Autor ovšem neopomněl připomenout, že jídlo bylo drahé a vesměs špatné. Během výstavy docházelo se strany evropských vystavovatelů k mnoha reklamacím, bylo mnoho stížností na úplatnost porotců a řada cen vůbec nebyla předána.

World’s Columbian Exposition 1893 (také The Chicago World’s Fair) byla světová výstava konaná v době 1. květen – 30. říjen 1893 v Chicagu, devatenáctá svého druhu. Výstava se konala při příležitosti 400. výročí objevení Ameriky Kryštofem Kolumbem. Stavební práce začaly v září 1891 a k datu slavnostního otevření 21. října 1892 nebyly zdaleka dokončeny. K oficiálnímu zahájení výstavy proto došlo až v následujícím roce

L'Exposition universelle de 1893, officiellement Columbian World’s Fair ou World's Columbian Exposition, aussi connue comme la foire mondiale de Chicago, est une exposition qui se tient du au à Chicago dans l'Illinois. Elle a lieu pour célébrer le de l’arrivée de l’explorateur Christophe Colomb dans le Nouveau Monde. L'Exposition attire 27 millions de visiteurs en 1893.


Předchůdci západnictví.

Svého druhu předchůdci západnického světového názoru v popetrovském Rusku byly takové politické a státnické postavy 17. století jako moskevští bojaři – vychovatel a oblíbenec cara Alexeje Michajloviče B. I. Morozov, hlavy vyslaneckého úřadu, skuteční vládcové ruské vlády – A. S. Matvějev a V. V. Golicyn.  V. S. Solovjov napsal, že „složitá struktura a postupné rozvíjení evropské kultury, ovládající na Západě množství různorodých a protichůdných zájmů, idejí a snah, se nutně odrazila i v ruském poznávání a osvojení západního vzdělání.“ Jestliže pro „zakladatele ruské kultury,“ k nimž Solovjov počítal Petra I. a M. V. Lomonosova, byly všechny rozdíly zakryty všeobecným protikladem mezi „západní“ vzdělaností a domácím divošstvím, mezi „vědou“ a „nevzdělaností,“ už za Kateřiny II. panoval mezi přívrženci „západní“ vzdělanosti rozdíl mezi dvěma směry, mystickým a volnomyšlenkářským – mezi „martinisty“ a „voltairiány“. Významnější představitelé obou směrů, jako byl N. I. Novikov a A. N. Radiščev, se nicméně shodovali v lásce k osvícenství a v zájmu o obecné blaho. A. S. Puškin se sice přel s nejradikálnějším prvním západníkem Čaadajevem, neboť byl protivníkem katolické teologie a bránil pravoslavné bohosloví, ale i tak byl také předchůdcem a souputníkem skutečných západníků čtyřicátých let.

Vznik západnictví.

Zformování západnictví a slavjanofilství vzniklo na základě zostření ideových sporů po tom, co vyšly r. 1836 Čaadajevovi Filosofické listy. Kolem roku 1839 se sjednotily názory slavjanofilů, asi roku 1841 názory západníků. Společensko-politické, filosofické a historické názory západníků, i když měly u jednotlivců nesčíslné odstíny a zvláštnosti, vcelku se však v lecčem shodovaly. Západníci vystupovali s kritikou nevolnictví a navrhovali způsoby jeho zrušení, ukazovali přednosti nájemné práce. Zrušení nevolnictví se jevilo západníkům možným a užitečným jenom jako reforma provedená současně vládou a šlechtici. Západníci kritizovali feudalismus carského Ruska, jemuž předkládali jako kontrast buržoazně parlamentární konstituční systém západoevropských monarchií, především Anglie a Francie. Přimlouvali se za modernizaci Ruska po vzoru buržoazních zemí, vyzývali k rychlému rozvoji průmyslu a obchodu, nových dopravních prostředků, především železniční dopravy. Propagovali svobodný rozvoj průmyslu a obchodu. Dosáhnout těchto cílů chtěli mírnými prostředky, působením veřejného mínění na carskou vládu, šířením svých názorů ve společnosti pomocí vzdělání a vědy. Cestu revoluce a myšlenky socialismu pokládali mnozí západníci za nepřiměřené. Jakožto straníci buržoazního pokroku a obránci vzdělání a reforem si západníci vysoko cenili Petra I. a jeho snah o evropeizaci Ruska. V Petrovi I. viděli vzor smělého monarchy-reformátora, otvírajícího nové cesty historického rozvoje Ruska jako jedné z evropských mocností.

Spor o osud rolnické obščiny.

V praktické oblasti ve sféře ekonomiky se západníci a slavjanofilové rozcházeli hlavně v názoru na osud rolnických obščin. Jestliže slavjanofilové ruralisté a slavjanofilové-socialisté chápali rozdělenou obščinu jako základ svérázné historické cesty Ruska, západníci nesocialisté viděli v obščině přežitek minulosti a domnívali se, že obščinu a obščinové zemědělství je záhodno zrušit, stejně jako se to stalo s rolnickými obščinami v západních zemích. Současně slavjanofilové, stejně jako západníci-socialisté a ruralisté pokládali za nutné všemi silami podporovat rolnickou obščinu se společným vlastnictvím půdy a stejnými podíly, zatímco západníci -nesocialisté se přimlouvali za přechod k zemědělství na jednotlivých statcích, kdy rolník hospodaří na své vlastní půdě.

V. S. Solovjov o západnictví a západnících.

Tři fáze.

Jak ukázal V. S. Solovjov, k plnějšímu poznání principů „západního“ rozvoje přivedla ruské intelektuály „velká celoevropská povstání“ let 1789-1815. Solovjov vyděluje „tři hlavní fáze, které v obecném chodu západoevropského rozvoje vystupovaly postupně do popředí, třebaže se vzájemně nerušily.“ Následování těchto fází, podle mínění Solovjova mající všelidský význam, se opakovalo v v malém i při rozvíjení ruské společenské myšlenky v 19. století.  Podle jeho slov první katolický aspekt se odrazil v myšlenkách P. J. Čaadajeva, druhý, humanitární, u V. G. Bělinského a u tak zvaných lidí 1840. let a třetí, positivně sociální u N. G. Černyševského a lidí 60. let devatenáctého století. Tento proces rozvíjení ruské myšlenky byl natolik prudký, že někteří jeho zastánci ve zralém věku došli ke změně názoru.

Západníci a slavjanofilové.

Solovjov dokazoval, že uspokojivé řešení jím zformulovaných všelidských problémů neexistuje ještě ani na Západě, ani na Východě, a že proto na nich musí solidárně spolupracovat všechny činorodé síly lidstva, bez rozdílu zemí; a tak by ve výsledcích této práce, v přijetí všelidských principů v místních poměrech se projevily samy sebou všechny kladné vlastnosti kmenových a národních charakterů. Takový „západnický“ náhled nejen že nevylučuje národní svébytnost, ale naopak vyžaduje, aby se tato svébytnost co nejvíce projevila. Proti povinnosti společné kulturní práce s ostatními národy se protivníci západníků podle jeho názoru vymezovali svévolným tvrzením o „zahnívání Západu“ a nesmyslnými věštbami o nevýslovně velikém osudu Ruska. Podle názoru Solovjova přát svému národu velikost a opravdový význam (pro blaho všech) je přirozené pro každého člověka a v tom nebyl rozdíl mezi slavjanofily a západníky. Západníci jen trvali na tom, že veliká převaha se nedostává darem a že pokud jde o velikost nejen vnější, ale o tu vnitřní, duchovní a kulturní, ta se dá dosáhnout jen usilovnou kulturní prací, při níž se nedají obejít obecné základní podmínky všeobecné lidské kultury, kterých už dosáhl západní vývoj.  Podle Solovjovových slov s tím, jak idealizované představy a proroctví původního slavjanofilství zmizely beze stopy, ustoupivše bezideovému přízemnímu nacionalismu, tak se vztah dvou hlavních směrů myšlení značně zjednodušil, protože se vrátil (na vyšším stupni poznání a za jiných podmínek) k témuž kontrastu, jímž se vyznačovala doba Petra Velikého: k boji mezi divošstvím a vzdělaností, mezi temnotou a osvícenstvím.

Západnictví () vzniklo v letech 1830–1850 jako směr společenského a filosofického myšlení. Západníci, představitelé jednoho ze směrů ruského společenského uvažování 40.–začátku 60. let 19. století, se zasazovali o zrušení nevolnictví a o přiznání nutnosti rozvíjení Ruska západoevropskou cestou. Většina západníků pocházela z prostředí šlechtických statkářů, nešlechtické inteligence i bohatých kupců, z nichž se většinou stali vědci a spisovatelé. Jak napsal J. M. Lotman,

L'occidentalisme est un courant de pensée né dans l'Empire russe dans la première moitié du. Il recouvre une multitude de théories (aussi bien libérales que socialistes, ou anarchistes) dont le point commun est de considérer que la Russie est arriérée et que c'est l'Occident qui doit lui servir de modèle de développement.


Popis a ekologie.

Jedná se o bičíkaté jednobuněčné organismy, jejichž velikost je velmi rozdílná, od malých trichomonád (od 5 μm) po velké brvitky (180 μm). Velká velikost se zřejmě vyvinula kvůli schopnosti fagocytovat dřevěné zlomky v trávicím traktu dřevožravého hmyzu. V původním podobě odpovídající společnému předchůdci mají 4 bičíky, 3 přední a jeden zpětný. Ten se různě přikládá k buněčnému tělu či jeho cytoplazmatickému výběžku, takže někdy vytváří undulující membránu. V konečném výsledku mají vyvinuty od žádného po 6 bičíků u malých parabasalií, u velkých došlo k mnohonásobnému zmnožení bičíků (odtud název brvitky či Hypermastigida) až na tisíce, zřejmě aby se i přes svou velikost udržely v trávicím traktu hmyzu.  Parabasalia postrádají typické exkavátní znaky (mikrotubulární kostrou vyztužená břišní rýha). Mají vyvinut výrazný Golgiho komplex (na rozdíl od ostatních metamonád) navěšený na 2 žíhané fibrily spojující ho s bází buňky – tzv. parabazální aparát (odtud i název skupiny). Vyznačují se také hydrogenozomy namísto chybějících mitochondrií. Zvláštní je i jejich mikrotubulární cytoskelet. Ten nevyztužuje břišní rýhu typickou pro ostatní exkaváta, ale vytváří 2 zvláštní nepohyblivé cytoskeletální struktury (organely). Prvním je tzv. axostyl – mikrotubulární tyčinka z vzájemně propojených mikrotubulů procházející celou buňkou, někdy až do cytoplazmatického výběžku, a rozšířený do lžícovitého tvaru kryje jádro z jedné strany; druhou stranu kryje druhá mikrotubulární struktura – pelta. Zvláštní je i mitotické dělení: dělicí vřeténko se netvoří uvnitř jádra, ale vně.  Většina parabasalií obývá trávicí trakty živočišných hostitelů jako komenzálové, parazité nebo symbionti, volně žijící jen výjimky (méně než 10), např. "Ditrichomonas". Brvitky jsou např. nezbytnými symbionty pro termity, neboť jsou klíčoví při trávení celulózy ve střevě tohoto hmyzu.  Parabasalia často obsahují endosymbiotické bakterie účastnící se jejich metabolismu, někdy mají na povrch navázané i exosymbiotické spirochéty pomáhající při pohybu ("Mixotricha paradoxa").  Někteří bičenkovci představují z medicínského nebo veterinárního hlediska patogeny. Např. bičenka poševní ("Trichomonas vaginalis") způsobuje trichomoniázu, sexuálně přenosné onemocnění lidí.

Systém a fylogenetické vztahy.

Zařazení.

Parabasalia postrádají typické exkavátní znaky, zejména břišní rýhu vyztuženou mikrotubulární kostrou, podle které jsou exkaváti nazváni. Byla však zjištěna blízká příbuznost se skupinou Fornicata a podle ní následně určeno i zařazení parabasalií.  Parabasalia tedy tvoří jednu ze tří hlavních, s vysokou pravděpodobností monofyletických skupin metamonád (společně s Fornicata a Preaxostyla), které jsou jednou z evolučních větví exkavát. Tomu odpovídá i jejich zařazení v moderních klasifikačních systémech, přestože klasifikační úroveň (kmen, podkmen) není ustálená.

Systém.

Klasifikace parabasalií není plně ustálená. V r. 2010 předložili návrh nové moderní klasifikace, která by zohledňovala poznatky z fylogenetických analýz, vědci z Přírodovědecké fakulty Univerzity Karlovy v Praze. Vypadá následovně (v závorkách jsou uvedeny zastoupené rody):  Kmen: PARABASALIA

Fylogenetický strom.

Příbuzenské vztahy mezi jednotlivými třídami bičenkovců zobrazuje následující fylogenetický strom (aktualizovaný podle znalostí ke konci r. 2011):

Parabasalia (též Parabasala či Parabasalea, česky někdy překládáno jako bičenkovci) je monofyletická ale značně diverzifikovaná skupina z říše Excavata, řazená buď jako podkmen do kmene Metamonada nebo jako samostatný kmen exkavát.

Les parabasaliens sont des organismes vivants unicellulaires présentant un noyau. Ils appartiennent donc au taxon des "Eucaryote"s. Ils sont cependant dépourvus de plastes et de mitochondries, mais certaines cellules présentent des "hydrogénosomes", productrices d'énergie, qui seraient des mitochondries modifiées. Les flagelles peuvent être très nombreux (jusqu'à 100000 chez les "hypermastigines")


Život.

Narodil se v malém městě Wavre v regionu Brabant-Wallon v Belgii, kde jeho otec Joseph byl malíř a dekoratér na stavbách a matka Henriette Art provozovala obchod s potravinami. Jeden z jeho dědečků prodával zboží cikánským karavanám. Měl čtyři sourozence, z nichž jeden (sestra) zemřel záhy po narození a druhý (bratr) se nedožil ani prvního roku. Zůstali mu jen dva sourozenci, sestra Germaine, nar. 1901 a bratr Georges, nar. 1904.  Maurice prožil velmi šťastné dětství, ke kterému se často vracel ve svých básních. První báseň, kterou napsal ve svých 15 letech v roce 1914, byla inspirována jeho dětskou láskou jménem Bertha Detry. Ve stejném roce získal prospěchové stipendium na "École Normale" v Tirlemontu. Jeho učitel Julien Kuypers mu dodával odvahu k psaní a seznámil ho se současnou poezií.  V roce 1918 Maurice Carême opustil rodné město a stal se učitelem na základní škole na dnešním předměstí Bruselu, v Anderlechtu. V r. 1919 založil literární časopis "Naši mladí" ("Nos Jeunes"), přejmenovaný v r. 1920 na "Nezávislou revue" ("La Revue indépendante") a přispíval i do dalších literárních časopisů.  V roce 1924 se oženil se svojí kolegyní, též učitelkou, Andrée Gobron, které pak, pro její živou povahu, věnoval báseň s názvem "Caprine" (v překl. samička kozího plemene). Od té doby jí tak začali říkat všichni jejich známí. I ona sama přestala používat své křestní jméno Andrée a na veřejnosti začala vystupovat jako Caprine Carême. Krátce po svatbě vydal autor svoji první sbírku básní s názvem "63 obrázků pro husí hru" ("63 illustrations pour un jeu de l'oie") 1925 (pozn. "husí hra" je společenská hra podobná našemu Člověče, nezlob se). Po jedné návštěvě fotbalového zápasu na místním stadionu začal Maurice Carême psát svůj první román "Utrpení sportovního fanouška" ("Le Martyre d'un supporter") 1928. V manželství se začaly projevovat neshody a těžkosti, které byly způsobeny velmi rozdílnou rodinnou výchovou obou partnerů. Zklamání ze vztahu s Caprine se odrazilo ve sbírce "Písně pro Caprine" ("Chansons pour Caprine") 1930. Manželství ale úředně trvalo dále. V letech 1925 – 1930 byl básník a spisovatel ovlivněn uměleckými směry surrealismem a futurismem. Od r. 1932 však dával ve své tvorbě přednost soudobým literárním směrům a odklonil se od předchozích vlivů. Svá díla tvořil jednoduchou, ale velice propracovanou formou s důrazem na melodičnost textu. V r. 1931 se stal jedním ze zakladatelů "Časopisu básníků" ("Journal des poètes") V r. 1933 ukončil studia přednesu na bruselské konzervatoři.  V témže roce 1933 postavil na třídě Nellie Melba dům s bílou omítkou v brabantském stylu, kterému se hned začalo říkat Bílý dům (La Maison blanche), v němž manželé žili více jak 40 let. V r. 1975 se stal dům sídlem Nadace Maurice Carême (Foundation Maurice Carême) a po jeho smrti v r. 1978 Museem Maurice Carême (Musée Maurice Carême). Autor velmi miloval svoji matku, která znala francouzské spisovatele a básníky a četla svým dětem LaFontainovy bajky, což mělo jistě i určitý vliv na výběr povolání jejího syna. Věnoval jí své dílo Matka ("Mère") 1935.  Od r. 1943 se autor začal plně věnovat literatuře. S typickým baretem na hlavě, tlumokem přes rameno a zápisníkem v ruce se toulal od jara do podzimu přírodou a zapisoval si náměty, nápady a pořizoval nákresky. V zimě se pak vracel ke svým zápiskům a upravoval svá díla do konečné podoby.  Třetí důležitou ženou jeho života, která ho povzbuzovala v práci a inspirovala ho, byla jeho dlouholetá spolupracovnice a sekretářka Jeannine Burny. Spřátelil se s ní v r. 1943 a později jí věnoval svoji sbírku básní s názvem "Rozmilá" ("La bien-aimée") 1965. Jeannine Burny pak po jeho smrti napsala a vydala knihu s názvem "Den odchází vždy příliš brzy: po stopách Maurice Carême" ("Le jour s'en va toujours trop tôt: sur les pas de Maurice Carême") 2007. V současné době je předsedkyní Nadace Maurice Carême a udržuje Museum Maurice Carême.  Od r. 1954 navštěvoval autor letní pobyty v klášteře d'Orval. Tam si prohluboval znalosti děl velkých mystiků a filosofů, indických a čínských nauk a učení Zen. I tyto zkušenosti a nabyté vědomosti se pak projevily v jeho tvorbě. V květnu r. 1972 mu byl v pařížské kavárně Procope (Café Procope) udělen titul "Kníže básníků" (Prince des poètes), který směl užívat až do své smrti.  Důležitou součástí autorovy tvorby se stala literatura pro děti, do které patří i známá sbírka básní Kouzelná lucerna ("La lanterne magique") 1947. V autorově díle je velmi oceňována jeho láska a cit pro děti, které ho milovaly. Smutnou skutečností proto zůstal fakt, že jeho manželství bylo bezdětné.  I když byl také spisovatelem a básníkem velikosti i utrpení člověka, jeho dílo svojí jednoduchou a melodickou formou vyjadřuje především radost ze života, která ale nepostrádá i určitou vážnost. Nepřestával svou tvorbou inspirovat hudebníky, skladatele i zpěváky, mezi nimiž byli např. Darius Milhaud, Francis Poulenc, Henri Sauget, Florent Schmitt, Marcel Delannoy a další. Jeho dílo bylo přeloženo do mnoha jazyků, ilustrováno známými malíři a grafiky a oceněno mnoha cenami v Belgii i v zahraničí. Překládal též do francouzštiny díla nizozemských autorů a básníků píšících ve vlámštině.  Zemřel ve věku 78 let a je pochován ve Wavre v Belgii.  V Jardin des Poètes (Zahrada básníků) v Paříži (16. obvod) je deska s autorovými verši  v překladu Tomáše Jacka:

Dílo.

Poezie.

po autorově smrti vyšlo:

Ceny.

Za literární dílo byly autorovi uděleny ceny

Maurice Carême (12. května 1899 Wavre – 13. ledna 1978 Anderlecht-Brusel) byl belgický spisovatel a básník, píšící francouzsky, jehož jednoduchý a muzikální styl tvorby mu zajistil velký úspěch u čtenářů všech věkových kategorií.

Maurice Carême, né le à Wavre et mort le à Anderlecht, est un poète et écrivain belge de langue française.


Životopis.

Narodil se v dělnické rodině v Samaře. Během občanské války odešel jeho otec do Samarkandu, kde v roce 1922 zemřel. V letech 1922-1923 sloužil jako dobrovolník v Rudé armádě v jejích bojích proti basmačům, po demobilizaci se se svou matkou přestěhoval do města Makarev u Ivanovo-Vozněsenska, kde pracoval jako montér v papírně. Krátce nato — v roce 1925 — zemřela i jeho matka.  O dva roky později vstoupil do komunistické strany. V letech 1929-1934 studoval na polytechnikách v Ivanovo-Vozněsensku, Moskvě a Leningradu. Poté pracoval jako inženýr a později i ředitel v leningradské zbrojovce „Bolševik“.

Druhá světová válka.

Když nacistické Německo napadlo v roce 1941 Sovětský svaz, ve věku 33 let jej Stalin jmenoval do funkce lidového komisaře (ministra) pro otázky vyzbrojování. Z této pozice byl zodpovědný za masivní evakuaci obranného průmyslu z obleženého Leningradu na východ za Ural (bylo evakuováno více než 80 vojenských průmyslových podniků, jež dohromady zaměstnávaly více než 600 tisíc lidí), za což byl poprvé jmenován "Hrdinou socialistické práce". Sehrál také klíčovou roli při přenosu německého válečného raketového programu do Sovětského svazu, kde se stal základem sovětské kosmonautiky.

Poválečné období.

V roce 1952 se stal členem Ústředního výboru KSSS. Po Stalinově smrti v březnu 1953 bylo Ministerstvo vyzbrojování sloučeno s Ministerstvem leteckého průmyslu do Ministerstva obranného průmyslu, on sám zůstal v jeho v čele. Nikita Chruščov si jeho řídících schopností vysoce cenil a proto jej v roce 1957 jmenoval místopředsedou vlády SSSR a v roce 1963 i do čela Nejvyšší rady národního hospodářství, řídícího orgánu rozhodující části sovětské ekonomiky. U příležitosti Gagarinova historického letu v roce 1961 byl podruhé oceněn titulem Hrdina socialistické práce.

Brežněvova éra.

Po pádu Chruščova a převzetí moci Leonidem Brežněvem se vrátil do obranného průmyslu. V roce 1965 se stal kandidátem Politbyra a tajemníkem ÚV KSSS pro dohled nad ozbrojenými silami, obranným průmyslem, a některými bezpečnostními složkami. Měl také na starosti vývoj letectva pro strategické bombardování a systému mezikontinentálních balistických raket. Všechna tato jmenování posilovala jeho moc a když v roce 1967 zemřel ministr obrany maršál Rodion Malinovskij, všeobecně se předpokládalo, že jeho místo zaujme právě on. Místo něj se však novým ministrem obrany stal maršál Andrej Grečko.

Ministrem obrany.

Ministrem obrany se stal až po Grečkově smrti v roce 1976. Dne 30. července téhož roku byl — bez ohledu na svou minimální předchozí vojenskou kariéru — povýšen do hodnosti maršála Sovětského svazu. Rostoucí vliv sovětské armády mu dal roli rozhodující postavy Kremlu; jeho podpora zajistila Andropovovi nástupnictví po Brežněvovi a on sám si udržoval svůj vliv i za Černěnka.

KAL 007.

V roce 1992 ruský prezident Boris Jelcin nechal zveřejnit pět přísně tajných dokumentů z konce roku 1983 pocházejících z týdnů následujících po sestřelení letu Korean Air 007. Podle nich se Sovětskému svazu podařilo najít černou skříňku sestřeleného letadla a dešifrovat její záznamy. Následně pak, společně se šéfem KGB Čebrikovem, Ustinov doporučil Andropovovi, aby tyto skutečnosti nezveřejňoval, protože obsah nahrávky nepodporoval sovětské tvrzení, že let KAL 007 byl na americké špionážní misi.

Úmrtí.

Koncem října 1984 onemocněl zápalem plic. Nezúčastnil se tradiční vojenské přehlídky u příležitosti výročí VŘSR dne 7. listopadu, kde jej zastoupil první náměstek ministra obrany maršál Sergej Leonidovič Sokolov. Podrobil se operaci k nápravě aneurysmatu v aortální chlopni, došlo však ke zhoršení funkce jater a ledvin a nakonec zemřel na zástavu srdce. Dne 24. prosince byl pohřben u kremelské zdi.  Po jeho smrti bylo město Iževsk přejmenováno po něm, za Gorbačova se však vrátilo zpět ke svému původnímu jménu.  Je po něm pojmenován ruský křižník "Maršál Ustinov".

Dmitrij Fjodorovič Ustinov (; 30. října 1908 Samara — 20. prosince 1984 Moskva) byl sovětským politikem, maršálem SSSR a od roku 1976 do své smrti ministrem obrany Sovětského svazu. V této pozici patřil k nejbližším Brežněvovým spolupracovníkům a nejmocnějším osobnostem SSSR. Byl nositelem titulů Hrdina SSSR, Hrdina ČSSR a řady vysokých sovětských i zahraničních vyznamenání.

Dmitri Fiodorovitch Oustinov (en ), né le à Samara (Empire russe) et mort Le à Moscou (Union soviétique), est un ingénieur, homme politique et militaire soviétique. Il fut ministre de la Défense et maréchal de l'Union soviétique.


Historie.

Neobydlený, lesy a křovisky porostlý ostrov Lošinj, v dávných dobách nazývaný Osor, sloužil v římské době k pastvě koz, ovcí a vepřů. Stáda patřila bohaté smetánce z města Osor, které bývalo správném střediskem protilehlého ostrova Cres, jehož historie je mnohem bohatší a starobylejší. Poté co v novověku sláva města Osor upadla, byly ostrov i lošinjské pastviny opuštěny. Když na začátku 7. století přišli do západní části Balkánského poloostrova Chorvati, zabírali postupně pobřeží, i jaderské ostrovy. Město Osor na ostrově Cres zůstalo posledním útočištěm římských obyvatel. Pokud jde o protilehlý stejnojmenný ostrov na druhé straně úžiny, přistěhovalci ho shledali natolik nehostinným (Chorvatsky loš), že ho přejmenovali. Z Osoru se tak stal Lošinj. Tedy něco jako „nedobrý ostrov“. Pod tímto novým názvem byl poprvé zmíněn roku 812 ve smlouvě o příměří mezi Karlem Velikým a byzantskou říší.  První zmínka o městě Mali Lošinj pochází z roku 1398 pod názvem Malo Selo (Malá Vesnička). V roce 1868 město zažilo svůj „zlatý rok“. Během něho se rozšířilo tak, že zde nakonec bylo na jedenáct loděnic. Bylo zde již tak rozvinuté obchodní loďstvo, že se mohlo měřit s takovými městy jako Rijeka, Dubrovník, Terst či Benátky.  Mali Lošinj spadal pod Rakousko-Uhersko až do roku 1918. Po první světové válce město připadlo na základě Rapallské smlouvy Itálii. V roce 1947 bylo město včleněno do Jugoslávie. Jeho připojení do komunistické Jugoslávie vedlo k masové emigraci obyvatel. Po druhé světové válce zde žilo pouze 2200 obyvatel. V roce 1990 se Mali Lošinj stává součástí dnešního Chorvatska.

Turismus.

Příznivé klimatické podmínky, výstavba hotelů, letovisek, lesů a pláží mají společně silný vliv na rozvoj cestovního ruchu. Nejvíce areálů se nachází na jihozápad od města v chráněných zátokách. Z jihovýchodní části zátoky vede do města jediná silnice. Zde se dělí na cesty do města, a hlavní silnice pokračuje dále do městečka Veli Lošinj.

Podnebí.

Podnebí je zde mírné. Léta bývají horká a suchá, a zimy teplé a vlhké. Průměrná teplota vzduchu v lednu dosahuje 7,3 °C a v červenci 24,7 °C. Průměrná roční teplota je 15 °C.

Mali Lošinj (, ) je město na ostrově Lošinj v západním Chorvatsku v Primorsko-goranske župě náležící k historické zemi Střední Chorvatsko, 60 km jihovýchodně od Puly. Spadá též do Kvarnerského zálivu nazývaného jednoduše Kvarner. V roce 2001 zde žilo téměř 8 400 obyvatel a bylo největším ostrovním městem v Chorvatsku. 83 % obyvatel bylo Chorvatů.

Mali Lošinj (en italien : "Lussinpiccolo", en vénitien : "Lusinpiccolo") est une ville et une municipalité située sur l'île de Lošinj, dans le comitat de Primorje-Gorski Kotar, en Croatie. Au recensement de 2001, la municipalité comptait habitants, dont 83,14 % de Croates et la ville seule comptait habitants. En juillet et août, la population grimpe jusqu'à 30 000 personnes. Un afflux qui a eu au moins une heureuse conséquence : la découverte de l'Apoxyomène. Unique au monde, cette statue de bronze datant du et représentant un athlète d'1,92 mètre a été repérée par hasard, en 1996, par un estivant belge amateur de plongée sous-marine.


Život.

Pocházel z rodiny Salmů, jejíž kořeny sahaly do roku 997. Narodil se v roce 1459 a celý život byl vojákem. Nejprve bojoval za Karla Smělého, v r. 1483 přešel do služeb Habsburků, konkrétně nového burgundského vévody Maxmiliána, budoucího císaře. V l. 1487, 1490 a 1502 se zúčastnil tažení do Uher, kde bojoval po boku Albrechta Saského proti králi Matyáši Korvínovi a posléze proti jeho stoupencům. V r. 1488 se zúčastnil trestné výpravy proti flanderským městům, která se Habsburkům vzbouřila. V roce 1499 potlačoval povstání odbojných Švýcarů a roku 1504 se účastnil císařova tažení do Bavorska. V roce 1506 doprovázel syna císaře Maxmiliána I., Filipa Sličného, na jeho cestě do Španělska. V letech 1508-1516 bojoval proti Benátské republice, přičemž se mu r. 1509 podařilo dobýt Istrii. Vyznamenal se v Bitvě u Pavie, kde se podílel na zajetí francouzského krále Františka I. Odtud odešel do Uher, kde bojoval proti Turkům, ale zejména proti jejich vazalovi Janu Zápolskému, který upíral králi Ferdinandovi I. Svatoštěpánskou korunu. Hrabě Salm se velmi zasloužil o Zápolského útěk ze země. Byl též v Uhrách jmenován nejvyšším polním hejtmanem.  Nejslavnější činem Mikuláše hraběte Salma byla ale hrdinská obrana Vídně proti Turkům v roce 1529. Díky jeho organizačním a vůdcovským schopnostem utrpěl sultán Sulejman I. před Vídní jednu z největších porážek svého života. Hrabě Salm, v té době již jedenasedmdesátiletý, řídil boj na hradbách osobně. Rozhodující útok, 14. října 1529, se mu stal osudným. Utrpěl těžké zranění, které lékaři nedokázali vyléčit. Mikuláš hrabě Salm na ně zemřel 30. května 1530.  Oženil se r. 1502 s Elisabethou z Rogendorfu († 1550). V Rakousku nejprve v r. 1502 získal sňatkem panství Marchegg. V roce 1510 obdržel od císaře Maxmilána I. panství Orth an der Donau a v roce 1523 si zakoupil panství Kreuzenstein. Všechno panství v Dolních Rakousích. V roce 1526 mu arcivévoda Ferdinand věnoval palác ve Vídni (dnešní Pallaviciniovský). Mikulášův syn Mikuláš II. (někdy počítán jako Mikuláš III.), nejvyšší komoří krále Ferdinanda, obdržel r. 1528, ještě za života otce, říšské hrabství Neuburg na Innu, po kterém se Mikuláš II. i jeho potomci psali "ze Salm-Neuburku".  Císař Karel V. mu z vděčnosti nechal ve Vídni vybudovat pomník od sochaře Loye Heringa, na němž byly zachyceny všechny jeho bitvy a panovníci, jimž sloužil. Pomník se nacházel v klášteře Svaté Doroty. Ten byl ovšem za Josefa II. zrušen, a tak byl pomník v roce 1790 přenesen na salmovské panství v Rájci nad Svitavou na Moravě, resp. do zámeckého parku. Když však byl r. 1879 ve Vídni dostavěn tzv. Votivní kostel, byl pomník roku 1877 přemístěn zpět do Vídně do tohoto kostela, kde se nachází i v současnosti (2016).  Salm má rovněž svou sochu v "Hale vojevůdců" (německy "Feldherrenhalle") ve vídeňském Vojenském historickém muzeu. Socha pochází z r. 1871, jejím autorem je Franz Erler a je vytesána z cararského mramoru.

Mikuláš ze Salmu, "Niklas "der Ältere," Graf von Salm", (1459, hrad Vielsalm, Belgie – 4. května 1530, zámek v Marcheggu, Rakousko) byl rakouský vojevůdce.

Nicolas de Salm (né à Vielsalm en Belgique en et mort à en Basse Autriche le ) était un membre de la maison de Salm, comte de Neubourg et officier supérieur du Saint Empire. Il est célèbre pour sa défense de Vienne pendant le siège de la ville par les Ottomans en.


Redéfinition du Système international d'unités de 2018-2019

Motivace ke změně.

Kilogram je jako poslední z jednotek SI definován fyzickým etalonem, mezinárodním prototypem kilogramu, se kterým je třeba porovnávat hmotnosti všech ostatních těles. Nelze ovšem zaručit, že hmotnost prototypu je absolutně stálá. Porovnávání s kanonickými kopiemi spíše naznačuje, že relativní nejistota měření je v řádu 10, tedy že hmotnost prototypu se přes veškerou snahu časem mění řádově o desítky mikrogramů. Přitom na definici kilogramu v současnosti závisí i jednotky ampér, mol a kandela, takže i jejich hodnoty mohou být považovány za časově ne zcela stabilní. Z těchto důvodů vznikla iniciativa definovat všechny jednotky pouze slovně, na základě neměnných vlastností přírody, k jejichž realizaci není potřeba konkrétní etalon.  Současná definice kelvinu, jednotky termodynamické teploty, je vázána na pevnou vlastnost přírody: teplotu trojného bodu vody. To se zdá být principiálně správné, ale praktická realizace naráží na problémy. Přesná teplota trojného bodu až příliš závisí na chemické čistotě a izotopovém složení použité vody. Navíc je technicky obtížné tuto definici používat při velmi nízkých teplotách, blízkých absolutní nule. Proto i kelvin má být definován novým způsobem.  Současná definice ampéru (a všech jednotek od něj odvozených) na základě magnetické síly působící mezi nekonečně dlouhými vodiči s elektrickým proudem rovněž naráží na problémy při praktické realizaci. Z toho důvodu už mnoho národních standardizačních úřadů používá etalony elektrických veličin založené na kvantovém Hallově jevu resp. Josephsonově jevu, jejichž elektrický odpor resp. elektrické napětí má fyzikálně jednoznačný vztah k hodnotě Planckovy konstanty a elementárního náboje. Navržené definice se přizpůsobily této praxi.

Základní idea nových definic.

V minulosti se velmi osvědčily stávající definice jednotek sekunda a metr. Pouze tyto dvě jednotky zůstanou v novém systému absolutně stejně velké jako dříve. Sekunda je definována na základě vlastností atomu cesia, které jsou považovány za zcela stabilní, a v praxi je úspěšně realizována atomovými hodinami (tzv. cesiový standard). Metr je definován s využitím předchozí definice sekundy na základě pevné hodnoty rychlosti světla ve vakuu, která patří mezi základní fyzikální konstanty. Praktičnost těchto definic motivuje snahu formulovat definice ostatních jednotek stejným způsobem: "stanovením přesné číselné hodnoty určité fyzikální konstanty".  Pro snazší pochopení nového systému a zdůraznění této základní myšlenky jsou definice všech 7 základních jednotek přeformulovány tak, aby byla explicitně uvedena konstanta, jejíž číselná hodnota je definicí fixována. Jde o principiálně stejný způsob, jakým se ve fyzice běžně definují přirozené jednotky.

Volba konstant.

Definice sedmi základních jednotek vyžaduje stanovit číselné hodnoty vybraných sedmi fyzikálních veličin, které jsou obecně považovány za konstantní. CIPM ve svém návrhu, aktualizovaném začátkem roku 2018, zvolil tyto konstanty (návrh již respektuje novou speciální adjustaci konstant CODATA 2017):

Znění definic.

Nové definic jednotek jsou uvedeny v takovém pořadí, aby každá závisela pouze na definicích uvedených výše. Z toho je zřejmé, že nenastává definice kruhem. Pro srovnání jsou uvedeny i definice platné do května 2019.  Později bylo upřesněno, že atom cesia musí být v klidu a teplota pozadí blízká 0 K. Ze třetího zákona termodynamiky plyne, že teplota absolutní nuly je nedosažitelná. Lze se k ní však libovolně přiblížit. Podmínku nulové termodynamické teploty je třeba chápat tak, že cesiové hodiny musí provádět korekce s ohledem na teplotu pozadí.

Sekunda.

Nová formulace je obsahově zcela shodná se stávající, včetně podmínek pro emisi záření. Neporušeným stavem se rozumí stav izolovaného atomu cesia nenarušený žádným vnějším polem, tedy ani zářením černého tělesa odpovídajícího teplotě okolního prostředí. Časem se rozumí vlastní čas z pohledu obecné teorie relativity. Nově definované podmínky jsou tak totožné s podmínkami předchozí definice (v klidu při teplotě 0 K). Liší se jen formálně, aby měla stejný formát jako ostatní navrhované definice, čímž vynikne idea, že každá jednotka je svázána s určitou neměnnou vlastností přírody.  Až na formální znění tedy zůstala definice sekundy nezměněna. Vzhledem k pokroku v metrologii času a frekvence se však uvažuje o budoucí faktické redefinici i u sekundy, která by měla vstoupit v platnost ještě před rokem 2030, podle předběžných předpokladů nejspíše v roce 2026. Precizní definice a realizace sekundy je velmi důležitá, protože v novém systému jsou definice všech jednotek kromě molu od sekundy odvozené.

Metr.

Také zde jsou obě formulace ekvivalentní. Definicí metru je přesně stanovena vlnová délka mikrovlnného záření, které je uvedeno v definici sekundy, vztahem Porovnání neznámé vzdálenosti s touto vlnovou délkou lze provádět interferometricky.

Kilogram.

Toto byla nejpodstatnější z přijatých změn. Definice založená na prototypu byla v platnosti již od první konference CGPM v roce 1889 a bylo zřejmé, že má své meze. Spojení se základní fyzikální konstantou nově umožnilo, aby velikost kilogramu a všech jednotek od něj odvozených byla spolehlivě časově stabilní. Planckova konstanta "h" je základní konstantou kvantové teorie, kde určuje mimo jiné vztah mezi energií a frekvencí fotonu: "E"="hf". Speciální teorie relativity poskytuje vztah mezi energií a hmotností, kde konstantou úměrnosti je rychlost světla ve vakuu: "E"="mc"2. Tyto dva fyzikální zákony umožňují odvodit definici kilogramu od číselné hodnoty Planckovy konstanty. Měření hmotnosti podle nových definic prakticky umožňují wattové váhy, přičemž se využije i nová definice ampéru.  Vyjádřeno jinými slovy: „Permeabilita vakua formula_2 má hodnotu přesně formula_3 H/m.“

Ampér.

Zafixování elementárního náboje a Planckovy konstanty stanovuje přesně také hodnotu Josephsonovy konstanty formula_4 a von Klitzingovy konstanty formula_5, které se vyskytují ve vztazích pro Josephsonův jev resp. kvantový Hallův jev. Tímto způsobem lze vytvořit etalony elektrického napětí "U" a elektrického odporu "R". Realizace ampéru je pak založena na aplikaci Ohmova zákona formula_6. Druhou možností je využití jednoelektronové pumpy s přesným taktováním, čímž by byl uzavřen tzv. metrologický trojúhelník.

Kelvin.

Boltzmannova konstanta formula_7 je základní konstantou statistické fyziky, kde spojuje entropii s rozdělením pravděpodobnosti mikrostavů systému. Jako konstanta úměrnosti se objevuje ve stavové rovnici ideálního plynu. Určuje také vztah mezi teplotou plynu a pohybovou energií jeho molekul (ekvipartiční teorém). Nová definice kelvinu umožňuje převést měření teploty na měření energie částic, což je v mnoha případech jednodušší, zejména při teplotách extrémně vysokých nebo nízkých.  Tato definice svazuje látkové množství s hmotností. Lze ji vyjádřit slovy: „Relativní atomová hmotnost uhlíku 12 je přesně 12.“

Mol.

Z nové definice je více zřejmé, že látkové množství formula_8 je veličina zcela nezávislá na ostatních šesti základních veličinách a jednoduše odpovídá počtu formula_9 částic vybraného typu ve vzorku látky formula_10.

Kandela.

Rozdíl mezi těmito definicemi je pouze ve formulacích. Přesto v novém systému není jednotka kandela absolutně stejně velká, protože závisí na definici kilogramu.

Vztahy mezi jednotkami.

Jednotka mol, která ve stávajícím systému závisí na definici kilogramu, je v novém systému zcela nezávislá na ostatních jednotkách. Tím je zvýrazněna odlišnost veličin hmotnost a látkové množství. Všechny ostatní jednotky naopak odkazují na definici sekundy, která je i nadále určena osvědčeným cesiovým standardem, nezávisle na ostatních základních jednotkách. Definice metru nadále vychází z definice sekundy a de facto určuje vlnovou délku zmíněného záření cesiového atomu podle vztahu formula_11. Nová definice kilogramu je vedle Planckovy konstanty založena na definicích metru a sekundy.  Ostatní závislosti jsou graficky vyznačeny v obrázku. Každé ze sedmi základních jednotek odpovídá hodnota jedné fyzikální konstanty. Srovnání s grafem v úvodu tohoto textu ukazuje, že ampér ani mol v novém systému nepoužívají definici kilogramu, ale nově na ní závisí kelvin.

Některé důsledky návrhu.

Normativní určení hodnot vybraných fundamentálních konstant má vliv na další důležité fyzikální konstanty. Některé konstanty a převodní faktory původně zatížené nejistotami měření jsou v novém systému jednotek známy zcela přesně. Mezi ně patří:  U jiných konstant je situace opačná, původně byly stanoveny přesně a nově jsou zatíženy nejistotou. Zejména jde o vlastnosti fyzikálního vakua:  Konstanta formula_23 je bezrozměrná veličina, takže její hodnotu nelze ovlivnit volbou systému jednotek, je nutné ji změřit. Tabulky CODATA 2014 uvádějí, že je známa s relativní nejistotou 3,2×10. Stejnou nejistotou budou v novém systému zatíženy i konstanty "μ", "ε", "Z".  Newtonova gravitační konstanta, ačkoli patří mezi fundamentální fyzikální konstanty, není užita v žádné z definic. Dosud totiž nikdo neobjevil způsob, jak určit její jednoznačnou hodnotu s dostatečnou přesností srovnatelnou s jinými konstantami. V poslední době byla změřena v několika nezávislých experimentech, naměřené hodnoty se však neshodují a rozcházejí se o více, než je relativní nejistota měření v jednotlivých experimentech. Proto zůstává relativní nejistota při posledních adjustacích (CODATA 2006, 2010 a 2014) vysoká, o několik řádů vyšší než u jiných fundamentálních konstant.

Dalton.

"Dalton", jiným názvem "atomová hmotnostní jednotka", (značka Da nebo u) je jednotka hmotnosti často užívaná v chemii i v atomové a jaderné fyzice. Velikost jednotky přibližně odpovídá hmotnosti nukleonů, formula_24. Je to jedna ze tří jednotek závislých na experimentálně určované hodnotě, které Mezinárodní úřad pro míry a váhy (BIPM) povoluje užívat zároveň s SI (také elektronvolt a astronomickou jednotku). Dalton je definován jako 1/12 klidové hmotnosti atomu uhlíku C v základním stavu. V současném systému SI to znamená, že platí přesný vztah mezi daltonem a Avogadrovou konstantou: Nová definice molu fixuje Avogadrovu konstantu nezávisle na atomech uhlíku, čímž do výše uvedeného vztahu principiálně zasahuje.  Při připravované redefinici se z důvodů kontinuity hodnot relativních atomových hmotností zachovala stávající definice atomové hmotnostní konstanty a tedy i daltonu pomocí experimentálně určené hmotnosti atomu uhlíku 12. Přestala však platit přesná hodnota molární hmotnostní konstanty; ta bude mít nyní stejnou relativní nejistotu jako atomová hmotnostní konstanta resp. dalton (čili atomová hmotnostní jednotka), třebaže některé metrologické studie se dříve klonily k fixaci hodnoty "M" spojené však s nepatrnými změnami relativních atomových hmotností.

Průběh přípravy definic a jejich experimentální podpory.

V roce 1999 konstatovala 21. konference CGPM, že snaha o předefinování kilogramu je opodstatněná a národní laboratoře mají pokračovat v úsilí, které povede k jeho spojení s některou přírodní konstantou. V roce 2007 stanovila 23. konference CGPM podmínky, které musí být splněny před přijetím nových definic kilogramu, ampéru, kelvinu a molu. Na podzim roku 2011 konstatovala 24. konference CGPM, že podmínky sice ještě nejsou zcela splněny, ale došlo k významnému pokroku. Aby všechny zúčastněné strany získaly podrobnější představu o chystaných změnách, byl zároveň vydán návrh nového znění brožury BIPM, která obsahuje definice jednotek a doporučuje způsoby zacházení s nimi. Jak ukazuje aktualizované znění, nové definice se od návrhu podstatně neliší, kromě upřesnění několika posledních platných číslic v hodnotách konstant a případných drobných formulačních změn, vycházejících z připomínek odborné obce k formulační korektnosti.  Rezoluce CGPM jsou připravovány Mezinárodním výborem pro míry a váhy (CIMP), jemuž poskytují odborné poradenství jeho Poradní výbory.  Poradní výbor pro hmotnost a související veličiny (CCM – Consultative Committee for Mass and Related Quantities) při projednávání redefinice kilogramu pomocí univerzálních konstant doporučil, aby byly před redefinicí splněny mimo jiné následující podmínky:  V doporučení G1 (2013) ze svého 14. zasedání CCM přeformuloval první podmínku tak, že musí zahrnovat jak experimenty založené na wattových váhách, tak na XRCD (X-ray Crystal Density, tedy určení početní hustoty částic v krystalové mřížce pomocí rentgenového záření). Byly doplněny podmínky co nejpřímějšího porovnání s mezinárodním prototypem kilogramu a validace procedury budoucí realizace kilogramu v souladu se zásadami BIPM MRA.  První podmínku dosud splnily výsledky wattových vah NIST (2007), projektu Avogadro (2011) a wattové váhy kanadského NRC. Ty dosáhly v roce 2014 nejistoty 2×10 a jako první tak splnily druhou podmínku.  Porovnání posledních výsledků jednotlivých experimentů, kterým bylo věnováno samostatné číslo 2 svazku 51 časopisu Metrologia (2014), ukázalo velmi dobrou vzájemnou konzistenci výsledků. Pokrok tak již v r. 2014 naznačil, že redefinice (z pohledu podmínek pro nový kilogram a mol) mohla proběhnout v roce 2018, Generální konference pro míry a váhy schválila změnu definice na svém 26. zasedání ve Versailles 16. listopadu 2018.  U redefinice ampéru byla situace ještě příznivější. Pro 3 ohmicky vzájemně závislé veličiny – elektrický proud, napětí a odpor – existují principiálně vhodné realizace etalonů kvantovaných hodnot závislých pouze na univerzálních konstantách – pro proud jednoelektronová pumpa (proud závisí pouze na elementárním náboji "e" a taktovací frekvenci), pro napětí Josephsonův přechod (napětí závisí pouze na taktovací frekvenci a Josephsonově konstantě, tedy jen na univerzálních konstantách "h", "e") a pro odpor zařízení pro kvantový Hallův jev (odpor je realizován jako násobek von Klitzingovy konstanty, závislé též jen na univerzálních konstantách "h", "e"). Praktické realizace však mohou být zatížené sice malými, ale pro velmi přesnou metrologii nezanedbatelnými nejistotami (ať už reálně zjištěnými, jako elektronický šum u zařízení pro kvantový Hallův jev, nebo způsobenými hypotetickými dalšími vlivy). Proto je snaha nejen o zvyšování přesnosti takových etalonů, ale i o hledání nezávislých způsobů realizace, umožňujících s obdobnou přesností vyloučit vliv skrytých systematických chyb.  V roce 2012 se podařilo vytvořit polovodičový obvod, který může sloužit jako standardizovaný etalon kvantovaných hodnot elektrického napětí, realizovaný na principu odlišném od Josephsonova jevu. Vzájemné provázání prvků pro kvantový etalon proudu a odporu (sériové zapojení jednoelektronové pumpy a zařízení pro kvantový Hallův jev) v jednom polovodičovém obvodu představuje fyzikálně nezávislou realizaci napětí a umožňuje vyloučit případné systematické nejistoty josephsonovsky realizovaných napětí vyplývající z hypotetických (i když prokazatelně velmi malých) korekcí dalších vlivů daných fyzikou polovodičů.  V roce 2013 se britským vědcům podařilo vytvořit jednoelektronovou pumpu na bázi grafenu, u které může být dosaženo taktovací frekvence řádu gigahertzů, požadované pro proudový etalon. Stala se tak (vedle nepřímého stanovení přes kvantované napětí a odpor) nejvýznamnějším současným kandidátem na přímou realizaci nově definovaného ampéru.  Vědcům německé Physikalisch-Technische Bundesanstalt se v roce 2013 podařilo vyvinout kvantový proudový standard, který sériovým zapojením jednoelektronových pump omezuje nepřesnosti stochastického charakteru způsobené tunelovým jevem. Navíc nejen generuje taktovaný jednoelektronový proud, ale současně a nezávisle tento proud měří. V roce 2016 se jim podařilo zvýšit přesnost tohoto měření a dosáhnout relativní chyby pouhých 1,6×10.  Pro novou definici kelvinu doporučil Poradní výbor BIPM pro termometrii (CCT) na svém 25. zasedání v roce 2010, aby před uskutečněním redefinice byla hodnota Boltzmannovy konstanty stanovena s relativní nejistotou v řádu 10 z měření založených na fundamentálně rozdílných metodách primární termometrie, v ideálním případě pomocí akustické plynové termometrie a pomocí termometrie založené na permitivitě plynů, podpořených dalšími metodami, jako termometrií pomocí Johnsonova šumu, radiační termometrií a termometrií pomocí dopplerovského rozšíření, a na základě těchto hodnot by měla být přijata adjustovaná hodnota CODATA. V roce 2013 se podařilo dosáhnout požadované přesnosti akustickou plynovou termometrií. Hodnota "k" = 1,380 651 56 (98)×10 J·K, což představuje nejistotu 0,7×10. S využitím termometrie pomocí permitivity plynů byla v roce 2017 určena hodnota Boltzmannovy konstanty "k" = 1,380 6482 ×10 J·K s relativní nejistotou 1,9×10.  Okamžik, kdy redefinice vstoupí v platnost, tedy závisel zejména na pokroku v přesnosti a konzistenci určení Planckovy a Boltzmannovy konstanty. V roce 2016 prohlásil Donald Burgess z NIST, že stávající výsledky měření fundamentálních konstant, na kterých budou nové definice SI založeny, již dosáhly přesnosti vyhovující požadavkům na zavedení redefinice.  Pro závěrečnou etapu před přijetím byl stanoven harmonogram, svazující schválení nových definic s novou adjustací fundamentálních fyzikálních konstant. Ta byla vydána v r. 2017.  Redefinice byla přijata CGPM na 26. zasedání 16. listopadu 2018 ve Versailles v Paříži. Vstoupení v mezinárodní platnost bylo stanoveno na 20. května 2019, tj. Světový den metrologie, který je výročím přijetí Metrické konvence. Český Zákon o metrologii, obsahující definice SI, nebo příloha evropské direktivy 80/181/EEC budou muset být také novelizovány a s termínem platnosti redefinice budou muset být vydány i nové revize řady dotčených odborných norem pro veličiny a jednotky, např. řada (ČSN) ISO/IEC 80000 či (ČSN) IEC 60050. Následovat by mělo vydání nové adjustace fundamentálních fyzikálních konstant již v duchu nových definic.

Uvažovaná budoucí redefinice sekundy.

Vzhledem k pokroku v metrologii času a frekvence se uvažuje o budoucí faktické redefinici i u sekundy.

Nové metody měření času a frekvence.

Stávající i nová definice vycházejí z měření času atomovými cesiovými hodinami, pracujícími na mikrovlnných frekvencích. Jako slibnější se však jeví nové typy optických atomových hodin, tedy hodin založených na kvantových přechodech s energiemi odpovídajícími frekvencím spektrálního pásma viditelného či ultrafialového záření, u kterých proběhne za 1 sekundu o zhruba 4 až 6 řádů více oscilací a potenciálně tak umožňují řádově vyšší přesnosti než nejpřesnější hodiny cesiové. Mohou to být optické atomové hodiny založené na oktupólovém přechodu v iontu ytterbia Yb, na kvadrupólovém přechodu v iontu stroncia Sr, ytterbia Yb, vápníku Ca, rtuti Hg či hodiny s iontem hliníku Al s kvantovou logikou. Kvantová logika, využívající spřažení daného iontu hliníku Al v kvadrupólové elektrické pasti s jiným iontem (např. Mg) v dodatečném vnějším magnetickém poli, umožňuje detekovat kvantový stav iontu i aplikovat laserové chlazení, které by jinak nebylo prakticky proveditelné, protože vhodný přechod by odpovídal ultrafialovému záření, a podstatně tak snížit různé příspěvky k relativní neurčitosti frekvence – v r. 2019 se ji podařilo snížit na rekordních 0,94×10.  Jinou slibnou metodou je využití přechodů v neutrálních atomech v optické mřížce, tedy zachycených v potenciálu stojaté elektromagnetické vlny ze dvou protichůdných laserových paprsků. Limitující fundamentální (neodstranitelná) kvantová nejistota tak může být zredukována zprůměrováním a zvýšena tak stabilita a přesnost. Mohou to být hodiny využívající přechodu v atomech stroncia Sr, ytterbia Yb či rtuti Hg. Rekordní relativní přesnost hodin tohoto typu, dosažená v roce 2018, je 2,5×10, ve stejném roce bylo dosaženo i rekordní stability (3,2×10) a opakovatelnosti měření.  Dalším typem jsou hodiny s kryogenickým paprskem atomů vodíku s dvoufotonovým přechodem 1S-2S.  Od roku 2011 je znám princip tzv. jaderných hodin, založených na magnetickém dipólovém přechodu mezi energetickými stavy jádra iontu thoria, který by umožňoval dosažení odchylky pouhé 1 s za 200 miliard let (1,6×10).

Příprava redefinice a její podmínky.

Případná změna standardních hodin z cesiových na jiný, přesnější typ by znamenala úpravu definice sekundy ve specifikaci přechodu a číselné hodnotě, případně i ve vymezení podmínek. Neměla by žádný vliv na definice ostatních základních jednotek, mohla by však implicitně zvýšit přesnost jejich určování (zejména u metru).  Poradní výbor CIPM pro čas a frekvenci (CCTF) ve svém „Strategickém dokumentu“ navrhuje 5 milníků, které musí být pro redefinici dosaženy. Předpokládají se optické atomové hodiny (slibných je přinejmenším 8 různých typů, založených na jiném energetickém přechodu daného iontu nebo jiném principu). Základem je dosažení takové přesnosti, že nejméně 3 různé (v různých laboratořích nebo různé konstrukce) hodiny nového typu musí mít validovanou nejistotu o zhruba 2 řády lepší než nejlepší cesiové hodiny v té době. Výsledky nezávislých měření daným typem musí být přenositelné, tedy srovnatelné v různých institucích pomocí přenosných hodin či pomocí pokročilých spojení, a to s relativními odchylkami pod 5×10, zpřesnění dané redefinicí nezmění výsledek měření nejlepšími cesiovými hodinami v té době (v rámci jejich nejistoty), sekundární reprezentace takové nově definované sekundy umožní regulárně přispívat k TAI a výsledky měření aspoň 5 jinými typy optických atomových hodin budou srovnatelné (s relativními odchylkami pod 5×10).  Dosažení stanovených milníků (budou-li takto akceptovány) se předpokládá v roce 2022. S uvážením trvání schvalovacího procesu v poradních výborech a CIPM a vzhledem ke čtyřletému cyklu CGPM by mohla redefinice sekundy proběhnout nejdříve v roce 2026; odhad vycházející ze současného stavu předpokládá nabytí platnosti ještě před rokem 2030. Datum 2026 považují za reálné i metrologové předních světových pracovišť pro měření času a frekvence (např. v NIST), a to s přihlédnutím k tomu, že některá kritéria již byla naplněna v r. 2018; někteří však pochybují, zda se najde dostatečně silný důvod pro reálné upotřebení redefinice a spekulují s oddálením až do raných třicátých let. Tímto důvodem by však mohla být gravitační astronomie, tedy přesnější a snazší detekce nedávno prokázaných gravitačních vln, nebo přesnější, centimetrová geodézie.

Mezinárodní výbor pro míry a váhy (CIPM) navrhl v roce 2011 změnu definic základních jednotek soustavy SI, která byla přijatá v roce 2018 a vstoupila v platnost v květnu 2019. Sada sedmi základních jednotek jako takových zůstala zachována: metr, kilogram, sekunda, kelvin, ampér, kandela a mol. Staré definice sekundy, metru a kandely byly považovány za vyhovující, a proto se změnily jen jejich formulace s ohledem na jednotný formát pro všechny jednotky. Definice kilogramu, ampéru, kelvinu a molu byly ale principiálně změněny tak, že každá z těchto jednotek je pevně spjata s určitou neměnnou vlastností přírody. Důležitým požadavkem na nové definice byla samozřejmě zpětná kompatibilita, tedy aby nové jednotky byly stejně velké jako stávající s maximální dosažitelnou přesností.

Un sous-comité du Comité international des poids et mesures (CIPM) a proposé une révision de la définition des unités de base du Système international.


Historie.

Základna vznikla 3. března 1943 pod tehdejším názvem Laughlinovo armádní letiště (Laughlin Army Air Field). Pojmenována byla na počest Jacka T. Laughlina, co-pilota bombardéru Boeing B-17 Flying Fortress, který 29. ledna 1942 během své první bombardovací mise spadl i s ostatními členy posádky B-17 do moře v blízkosti Makassarského průlivu. 11. listopadu téhož roku získalo zjednodušený název „Laughlin Field“, zanedlouho poté „Army Air Force Auxiliary Field“. V průběhu druhé světové války sloužilo toto letiště především k výcviku pilotů a posádek středních bombardérů Martin B-26 Marauder. Od října 1945 však bylo na poměrně dlouhou dobu uzavřeno.  Dne 1. května 1952 bylo letiště znovu otevřeno, již pod svým současným názvem. V říjnu téhož roku přesunulo někdejší Velitelství leteckého výcviku (Air Training Command) tuto základnu pod jurisdikci Letectva pro výcvik posádek (Crew Training Air Force; CREWTAF), které zde posléze zřídilo 3645. cvičné křídlo (3645th Flying Training Wing), jehož úkolem byl výcvik stíhacích pilotů potřebných pro nasazení v Korejské válce. Piloti zde měli možnost získat základní bombardovací a střelecký výcvik na letadlech Lockheed P-80 Shooting Star, Republic F-84 Thunderjet a Lockheed T-33 Shooting Star. V září 1955 přešla základna pod správu Výcvikového letectva (Flying Training Air Force) s tím, že si vyměnila role s dnes již neexistující Williamsovou leteckou základnou v Arizoně, od níž převzala program výcviku pilotů na jednomotorových letadlech.  1. dubna 1957 přešla Laughlinova základna pod Velitelství strategického letectva (Strategic Air Command), které sem nechalo přesunout 4080. křídlo strategického průzkumu (4080th Strategic Reconnaissance Wing; 4080 SRW) z někdejší Turnerovy letecké základny v Georgii. Poté, co v březnu 1957 absolvovala poslední třída studentů pilotního výcviku, nechalo Velitelství leteckého výcviku 3645. cvičné křídlo rozpustit. 4080 SRW provádělo letecký průzkum a snímkování z velkých výšek za použití letadel Lockheed U-2 a Martin B-57 Canberra. 15. června 1960 bylo přejmenováno na 4080. strategické křídlo (4080th Strategic Wing) a zároveň došlo k vyřazení letadel B-57 z jeho výzbroje.  V roce 1962 poskytla letadla U-2 z Laughlinovy základny, jako jedna z prvních, fotografické důkazy o rozmístění sovětských balistických raket na území Kuby, když pilot 4080. SW, major Steve Heyser, odstartoval z Edwardsovy letecké základny a se svým U-2C přeletěl nad Kubou a pořídil zmíněné snímky. Heyser posléze přistál na McCoyově letecké základně v Kalifornii, která se po dobu Karibské krize stala hlavní operační základnou letadel U-2. Heyserovy snímky byly vyvolány, analyzovány a následně předloženy Radě bezpečnosti OSN na jejím zasedání dne 22. října 1962. Američané tak mohli světu předložit důkaz, že sověti skutečně rozmísťují útočné rakety na Kubě. Jiný pilot 4080 SW, Rudolf Anderson, byl během přeletu se svým U-2 nad Kubou zasažen protiletadlovým raketovým kompletem S-75 Dvina sovětské výroby. Raketa sice Andersonovo letadlo přímo nezasáhla, nicméně ho zasáhly střepiny z blízkého výbuchu její hlavice a prošly trupem letadla. Střepiny poškodily Andersonovu tlakovou kombinézu natolik, že se stala zcela nefunkční. Prudká dekomprese ve značné výšce tak Andersona během okamžiku usmrtila a jeho U-2 se nekontrolovatelně zřítilo. Jeho tělo, stále oblečené do tlakové kombinézy, bylo po vyřešení krize navráceno zpět do vlasti. Anderson byl in memoriam vyznamenán medailí Air Force Cross, což je druhé nejvyšší vyznamenání amerického letectva.  Ještě během roku 1961 byla Laughlinova základna pověřena, aby obnovila svůj původní specializovaný výcvik stíhacích pilotů pod hlavičkou Velitelství leteckého výcviku (ATC). ATC tedy v říjnu 1961 reaktivovalo 3645. cvičné křídlo, aby mohl být opět zahájen příjem studentů k pilotnímu výcviku na letadlech T-37 a T-33. 4080 SW fungovala na Laughlinově základně do roku 1963 jako přidružená jednotka.  V současnosti (2012) probíhá pilotní výcvik na letadlech T-6A Texan II, T-38C Talon a T-1A Jayhawk.

Laughlinova letecká základna ( Laughlin Air Force Base; kód IATA je DLF, kód ICAO KDLF, kód FAA LID DLF) je vojenská letecká základna letectva Spojených států amerických nacházející se na území města Del Rio ve státě Texas. Jedná se o největší základnu amerického letectva zaměřenou na výcvik pilotů, především o víkendech zaznamenává velký počet vzletů a přistání.

La Laughlin Air Force Base est une base aérienne de l'United States Air Force (USAF) et census-designated place située près de Del Rio, dans le comté de Val Verde, au Texas.


Dětství a počátky kariéry.

Narodil se jako Anthony Schmaltz Conrad dne 7. března 1940 v Concordu ve státě New Hampshire. Vyrůstal ve městě Baltimore v Marylandu a v Severní Virginii. Byl prvním potomkem svých rodičů, Arthura Emila Conrada a Mary Elizabeth Parfitt. Jeho otec byl malířem, byl například autorem portrétu jihokarolinského senátora Johna C. Calhouna, který se nachází v recepci Senátu Spojených států amerických. Tony Conrad začal hrát na housle již několik let před nástupem na univerzitu. Studoval jak na Peabodyho konzervatoři v Baltimoru, tak i soukromě u Ronalda Knudsona, který později působil v Bostonském symfonickém orchestru. Je absolventem Harvardovy univerzity v oboru matematiky. I během studií zde pokračoval ve hře na housle jako člen místního studentského orchestru. Již na Harvardu se začal zajímat o avantgardní hudební myšlenky Američana Johna Cage a Němce Karlheinze Stockhausena.  Léto 1960 strávil Conrad na chemicko-fyzikálním institutu v Kodani, kde se zdokonaloval v počítačovém programování. Pracoval zde na přístroji s pamětí 8 kilobajtů, který byl v té době jediným počítačem v celém Dánsku. Následně se rozhodl, že stráví celý následující akademický rok v Evropě, převážně v Německu. Zde pokračoval ve vlastním studiu díla skladatelů, jako byli Karlheinz Stockhausen, ale také barokní skladatel a houslista Heinrich Biber. V německém Darmstadtu napsal avantgardní skladbu'(dokončená byla v dubnu 1961), kterou věnoval svému příteli, který rovněž hrál na housle, Henrymu Flyntovi. Po návratu do USA si dokončil studium na Harvardu a díky zkušenostem nabytým v Dánsku pracoval jako počítačový programátor. Skladba'se nedočkala uvedení, avšak Conradovo další dílo, nazvané ", již uvedeno bylo, a to v hudebním klubu na harvardské Radcliffe College dne 18. prosince 1961 (skladbu hrálo celkem osm hudebníků, mezi nimiž byl i sám Conrad a také Christian Wolff). Nedlouho poté se odstěhoval do New Yorku, kde se začal více zajímat o zdejší experimentální hudební scénu, jíž se brzy stal součástí.

Newyorské období.

V New Yorku Conrad brzy začal vystupovat se skladatelem a saxofonistou La Monte Youngem, jehož poprvé potkal již v roce 1959 v a rovněž si s ním dopisoval, jeho manželkou Marian Zazeelaovou a perkusionistou Angusem MacLisem. Kapela vystupovala převážně pod Youngovým jménem, ale také jako Theatre of Eternal Music. S Youngovou kapelou později vystupoval například i v ateliéru George Segala. Později se k jeho ansáblu přidal také Velšan John Cale. Ještě roku 1962 Conrad spolupracoval také s experimentálním režisérem Jackem Smithem. Ten právě v této době začal předčítat své texty za doprovodu hudebníků. Z jejich spolupráce vzešlo několik nahrávek, které v roce 1998 vyšly na kompilačním albu s názvem "Les Evening Gowns Damnées". Jiné společné nahrávky jsou součástí alba "Silent Shadows on Cinemaroc Island". Conrad rovněž obstaral zvukový doprovod ke Smithovu filmu "Flaming Creatures", v němž také vystupoval. Conrad v té době žil v bytě na Ludlow Street. Ve stejném domě žili i další lidé z newyorské avantgardní scény. V té době dále pořídil i několik nahrávek s MacLisem, které o mnoho let později vyšly na albu "". Conrad dále spolupracoval, v rámci Youngova ansáblu, s dalšími hudebníky, jako byl například Terry Jennings.  V roce 1964 začal Conrad ke svým houslím, stejně jako Cale k viole, připojovat elektrický snímač a rovněž na své nástroje namontovali kytarové struny. Do poloviny šedesátých let vznikla řada nahrávek, na nichž se Conrad podílel, velké množství však zůstalo nevydané. Koncem roku 1964, podle jiných zdrojů počátkem roku následujícího, se Conrad s Calem setkali se zpěvákem a kytaristou Lou Reedem. Kvartet, jehož součástí byl i bubeník Walter De Maria, začal brzy vystupovat pod názvem The Primitives. Conrad i Cale však nadále mimo aktivity tohoto uskupení pokračovali i ve svých vlastních projektech, stejně jako nadále zůstávali v Youngově ansáblu. Conrad například v prosinci 1964 nahrál 32minutovou skladbu „Four Violins“. Ke skladbě byly od začátku postupně do dalších stop magnetofonu přidávány další houslové party. V roce 1997 vyšla na albu "Early Minimalism Volume One". V lednu 1965 skupina The Primitives odehrála sérii koncertu, avšak již v únoru toho roku pravděpodobně neexistovala.  Conrad nadále hrál s Calem, avšak již ne s Reedem. Z dubna 1965 pochází například jejich společná nahrávka "Day of Niagara". Reed nadále zůstal s Calem v kontaktu a často spolu hráli. Název jejich společné kapely se později ustálil na The Velvet Underground. Conrad také přispěl k tomu, aby si kapela zvolila právě tento název. Dostal se totiž ke knize "The Velvet Underground", kterou našel a následně přinesl do bytu, který sdílel s Calem. Avšak existuje i možnost, že knihu skupině představil MacLise, který s ní v té době vystupoval.

Pozdější život.

Jeho prvním filmovým počinem je '. Jde o experimentální dílo tvořené pulzujícím stroboskopickým efektem, v němž se střídá černá a bílá barva. Před filmem bylo vydáno upozornění, že by některým divákům mohl způsobit epileptický záchvat a že diváci zůstávají v promítací místnosti na vlastní nebezpečí.'je považován za klíčové dílo strukturálního filmu. Na dalších snímcích pracoval se svou manželkou Beverly Grant, kterou potkal při natáčení Smithova filmu "Normal Love", v němž oba vystupovali, v roce 1963. Mezi jejich filmy patří například'(1970), který byl příběhem stárnoucího transsexuála jménem Francis Francine. Se svou manželkou Beverly se rozvedl v roce 1976. Vedle toho natočili také abstraktní filmy'(1970) a'(1971). V roce 1972 navštívil se svou manželkou Západní Německo. Zde opět spolupracoval s Youngem, později také představoval své experimentální filmy. Šlo o snímky ', ','a "". Dále zde spolu s německou krautrockovou skupinou Faust nahrál album "Outside the Dream Syndicate", jež vyšlo následujícího roku.  V roce 1973 vytvořil projekt "". Jde o kompilaci dvaceti experimentálních filmů, kterými jsou ve skutečnosti pouhé čtvercové rámy obsahující fotografický papír natřený na černo. Conrad chtěl tímto projektem zapojit diváka do dlouhých časových prostorů. Chtěl natočit film, který by trval padesát let, avšak věděl, že tehdejší dostupné materiály nic takového neumožňovaly. Kvůli tomu vytvořil zcela nový systém. V roce 1976 začal skládat rozsáhlou klavírní kompozici "Music and the Mind of the World", jejíž délka dosahuje dvou set hodin. Dílo bylo dokončeno roku 1982.  V roce 1976 se usadil v newyorském Buffalu a začal vyučovat na zdejší univerzitě. Pedagogy zde byli také další avantgardní filmaři Paul Sharits a Hollis Frampton. Na univerzitě se rovněž setkal Paige Sarlin, s níž se později oženil. Měl syna Theodora. Přednášel zde na fakultě mediálních studií, kterou spoluzaložil. Conrad se následně věnoval převážně videoinstalacím a natočil také několik filmů ve formátu super 8mm. V roce 1981 natočil válečný film ', v němž vystupovali Mike Kelley a Tony Oursler. Tento film byl později editován do dvou kratších snímků,'(1981) a "" (1983). Oursler jej později přizval ke svým videoinstalacím, hrál roli „sperma doktora“ v jeho "EVOL" (1984), přičemž větší role dostal v Ourslerových spolupracích s Joem Gibbonsem: "ONOUROWN" (1990) a "Toxic Detox" (1992), kde hrál psychiatra. Dále vystupoval v Ourslerově performanci s názvem "Keep Going" (1995), v níž hrál postavu filmového režiséra.  V roce 1988 Conrad vytvořil instalaci s názvem "Panopticion", jíž byla inspirací kniha "Dohlížet a trestat" francouzského filozofa Michela Foucaulta. Instalace byla umístěna v Muzeu umění Herberta F. Johnsona v newyorské Ithace. Roku 1993 se po mnoha letech začal věnovat veřejnému hraní hudby. Dne 28. dubna 1994 Conrad opět spolupracoval se skupinou Faust. Tentokrát spolu vůbec poprvé odehráli koncert. Konal se v newyorském klubu Knitting Factory. Další společný koncert následoval 17. února 1995 v Queen Elizabeth Hall v Londýně. Dále spolupracoval s řadou mladších avantgardních hudebníků, jako byli například Jim O'Rourke, Rhys Chatham a Genesis P-Orridge. V roce 1997 jej Oursler zařadil do svého dokumentárního seriálu "Synesthesia". Původně šlo o projekt s názvem, na němž Oursler spolupracoval s Mikem Kelleym. Dalšími umělci, kteří do seriálu poskytli rozhovory, byli Laurie Anderson, John Cale, Dan Graham, Kim Gordon, Glenn Branca, Alan Vega a Genesis P-Orridge. V roce 2005 představil své vizuální dílo na festivalu Lyon Biennial, následně na přehlídkách Whitney Biennial (2006) a Biennale di Venezia (2009).  V roce 2011 vystupoval na festivalu All Tomorrow's Parties, jehož kurátorem toho roku byli členové skupiny Animal Collective. Roku 2012 měl v New Yorku vlastní výstavu '. V dubnu 2015 hrál společně s Johnem Calem při otevření nové budovy muzea Whitney Museum of American Art. V srpnu 2015 znovu vystoupil se skupinou Faust, tentokrát v Berlíně. Na přelomu dubna a května 2016 měl se skupinou znovu vystupovat, nyní na americkém festivalu Big Ears Festival. Rovněž zde měl vystupovat se svým projektem '. Obě vystoupení se nakonec uskutečnila, avšak Conrad se jich kvůli hospitalizaci neúčastnil. Místo Conrada se skupinou Faust zahrála hudebnice Laurie Anderson.  Tony Conrad zemřel v newyorském městě Cheektowaga ve věku 76 let. Dlouhodobě bojoval s rakovinou prostaty, bezprostřední příčinou smrti byl zápal plic. Nedlouho po jeho smrti byl uveden dokumentární film "", který vznikal řadu let.

Tony Conrad, rodným jménem Anthony Schmaltz Conrad, (7. března 1940 – 9. dubna 2016) byl americký experimentální režisér, hudebník, hudební skladatel a herec. V šedesátých letech byl členem hudebních uskupení kolem minimalistického skladatele La Monte Younga, díky němuž se setkal s velšským hudebníkem Johnem Calem. Spolu s ním, kytaristou Lou Reedem a bubeníkem Walterem De Mariou byl členem skupiny The Primitives. Z ní později vzešla kapela The Velvet Underground, označovaná za jednu z nejvlivnějších skupin hudební historie. Již od šedesátých let Conrad působil také v oblasti filmu, významný je film "The Flicker", což je pouze pulzující stroboskopický efekt se střídajícími se barvami. Později se věnoval převážně videoinstalacím a pedagogické činnosti – byl spoluzakladatelem fakulty mediálních studií na Buffalské univerzitě. Nadále se věnoval hudbě, byť již ne v takovém rozsahu jako v šedesátých letech. V roce 1972 například nahrál společnou nahrávku s německou rockovou skupinou Faust nazvanou "Outside the Dream Syndicate". V sedmdesátých a osmdesátých letech pracoval na rozsáhlé klavírní kompozici ", jejíž délka dosahuje dvou set hodin.

Anthony Schmaltz Conrad dit Tony Conrad, né le à Concord (New Hampshire) et mort le à Cheektowaga (État de New York), est un réalisateur américain d'avant-garde, musicien, compositeur, professeur et écrivain.