Řízení rizik.

Disciplína zvaná řízení rizik se zabývá navzájem provázanými činnostmi, které se snaží zamezit nebo zmírnit výskyt rizik nebo nemilých překvapení. Rizika ohrožují dosažení cílů, mohou mít negativní dopad na naši činnost a s určitou pravděpodobností se u každé činnosti vyskytnou.  Řízení rizik zahrnuje široké spektrum problémů, do kterých lze zařadit:

Určení odpovědných osob.

Pro pečlivé řízení rizik musí být stanoveny odpovědné osoby.  Již zde ovšem mohou vzniknout první rizika personální – ne každý člen týmu může mít zkušenosti s projektovým řízením a nemusí být dostatečně kvalifikován.  Řízení rizik se skládá ze čtyř po sobě jdoucích činností:

Identifikace rizik.

Rizika bychom nejprve měli rozdělit na interní a externí. Interní jsou ovlivnitelná a kontrolovatelná projektovým týmem. Rizika externí nejsou ovlivnitelná a kontrolovatelná projektovým týmem. Rizik samozřejmě existuje velké množství, v tomto článku jsou popsána hlavně rizika spojená s projektem, jinak ale existuje celá řada rizik, například rizika finanční, rizika přírodní. Existuje mnoho technik na rozpoznání rizik například:  Vyhotovení kontrolního seznamu – systematická kontrola předem stanovených podmínek a opatření. Seznamy kontrolních otázek (checklists) jsou generovány na základě seznamu charakteristik sledovaného systému nebo činností, které souvisejí se systémem a potenciálními dopady, selháním prvku systému a vznikem škod.  Bezpečnostní kontrola (safety audit) – postup hledání potenciálně možné nehody či provozního problému. Je používán připravený seznam otázek a matice pro skórování rizik. Používá se především u technologických rizik.  Co se stane když – diskuse a hledání nápadů, ve které skupina zkušených lidí dobře obeznámených s procesem klade otázky nebo vyslovuje úvahy o možných nehodách.  Analýza stromu událostí – sledování průběhu procesu na základě dvou událostí – příznivé a nepříznivé. Jedná se o graficko statistickou metodu – vznik rozvětveného stromu ze kterého se stanovují rizika.  Analýza lidské spolehlivost) – posouzení vlivu lidského činitele na výskyt nehod, havárií apod. či jejich dopadů. Jde o posouzení činitelů lidského faktoru a lidské chyby. Zahrnuje přístupy mikroergonomické (vztah „člověk – stroj“) a makroergonomické (vztah „člověk – technologie“). Vztah s platnými pracovními předpisy.  Metoda IPR - Identifikace procesů a rizik.  Diskuse (odborníci, zainteresované osoby...) – diskuse je často zaměňována s what-if analýzou nebo s brainstormingem  SWOT  Brainstorming

Hodnocení rizik.

Výsledky identifikace rizik je potřeba analyzovat a určit priority jejich řešení. Toto hodnocení je činností subjektivní, proto na ni může být více pohledů. Pokud máme známá rizika, která nám vyšla z předchozí identifikace, již můžeme tato rizika hodnotit a přisuzovat jim patřičný význam. Pokud chceme hodnotit rizika musíme si určit některé skutečnosti:  Dle výsledné hodnoty rizika rozlišujeme rizika na běžná, závažná a kritická.

Strategie zvládnutí rizik.

Po důkladném zhodnocení rizik je nutné vytvořit plán rizik, ve kterém bude určena strategie zvládnutí, minimalizace nebo eliminace rizik. Detailní rozpracování všech variant řešení jednotlivých rizik a jejich hodnocení. Přiřazení řešení rizik odpovědným osobám. Nezbytná je soustavná kontrola, případně revize plánu rizik dle aktuální situace. Faktory, které ovlivňují tvorbu strategie: fáze projektu, velikost, priorita, komplexnost, časová a finanční náročnost.  Abychom se na rizika dokázali připravit a následně je řídit a dále sledovat, je potřeba vytvořit plán rizik jako součást plánu projektu. Tvorba plánu rizik není složitá, ale je prioritně důležité rozpoznat všechna závažná rizika, které mohou náš projekt ovlivnit a k těmto rizikům navrhnout účinná protiopatření. Pokud máme dvě předchozí činnosti (Identifikaci rizik a hodnocení těchto rizik) splněné, můžeme přistoupit k tvorbě tabulky plánu rizik. V tabulce musí být uvedeno: riziko, váha rizika, jeho pravděpodobnost a jeho hodnota. Dále zde musí být stanoveno preventivní opatření, pokud riziko nastane, jaké kroky podniknout k jeho odstranění nebo minimalizaci. Důležité je také určit odpovědnou osobu spojenou s provedením preventivního opatření. Určení krizového scénáře je další důležitou součástí tabulky plánu rizik. Krizový scénář se stanovuje pro případ, že se nepodaří riziko odstranit nebo je minimalizovat. Stejně jako za provedení preventivního opatření je stanovena odpovědná osoba, tak i za tvorbu krizového scénáře a jeho dodržení musí být stanoven odpovědný pracovník.

Průběžný monitoring vývoje rizikových stavů.

Pravidelná aktualizace plánu rizik je potřebná pro včasnou identifikaci případných nových rizik, přehodnocování dříve identifikovaných rizik, aktualizace strategie zvládnutí (původní strategie funguje, není potřeba nějaká změna?), aktualizace dokumentace, komunikace  Během jakéhokoli projektu se mohou objevit další rizikové události a proto musejí být rizika stále monitorována. Nikdy nemůžeme určit a rozpoznat všechna rizika a pravděpodobnost, se kterou mohou nastat, proto je důležité abychom stále identifikovali nová rizika a přehodnocovali rizika, která byla již dříve rozpoznána. To znamená, že Plán rizik a jejich řízení se bude stále měnit v čase.

Druhy rizik.

Existuje mnoho základních členění rizik. Rizika projektová, které popisuje tento článek, rizika finanční, rizika přírodní atd. Rizika týkající se přímo projektu jsou především - rizika na straně uživatele, investora, dodavatele, sem například může patřit i nedostatečná zainteresovanost koncového uživatele na cílech projektu.

Rizika okolí projektu - legislativa, trh, třetí strany.

Měnící se legislativa, podmínky na trhu (preference zákazníků apod.) a v neposlední řadě také naše partnerské a dodavatelské firmy významně ovlivňují projektovou činnost.

Rizika všeobecná projektová.

Jsou významnou skupinou všech rizik, často mívají drtivější dopad než rizika technická. Patří mezi ně: V plánu projektu jasně vymezit způsoby a techniky externí komunikace. Uživatel často dostává produkt, který vůbec nechtěl, nesplňuje jeho požadavky, očekávání bylo odlišné nebo obsahuje nepotřebnou funkcionalitu, to vše může být způsobeno zanedbávanou zpětnou vazbou od skutečných uživatelů (nesmíme opomínat, že uživatel je nejdůležitější subjekt pro závěrečné hodnocení projektu).

Risk management, česky zacházení s riziky, je oblast řízení projektů i procesů, která se zabývá zjišťováním a hodnocením jejich nebezpečí a nežádoucích důsledků. Při zahájení každého projektu je důležité stanovit rizika spojená s tímto projektem a nezapomínat, že každý projekt je jedinečný. Než se s projektem začne, je třeba vyhodnotit rizika spojená se špatně definovaným cílem. Důležité je propojení projektu s jinými projekty, včetně časových návazností. Následuji rizika spojená s lidmi, s jejich nedostatečnou kvalifikací a zkušenostmi. Závažné jsou i finanční rizika, včetně časového plánování příjmů a nákladů.

La gestion des risques, ou management du risque ("risk management"), est la discipline qui s'attache à identifier, évaluer et prioriser les risques relatifs aux activités d'une organisation, quelles que soient la nature ou l'origine de ces risques, pour les traiter méthodiquement de manière coordonnée et économique, de manière à réduire et contrôler la probabilité des événements redoutés, et réduire l'impact éventuel de ces événements. Pour la probabilité d’un danger, le magazine "Pour la science" (hors-série ) suggère que les courbes de probabilité du danger suivent des courbes de loi d’extremum généralisée ou loi de valeurs extrêmes (ou loi de Fréchet ou loi de Weibull ou loi de Gumbel (développée en 1941 pour des crues, montrée s’appliquer aux inondations par chargée d’évaluer la nouvelle hauteur des nouvelles digues des Pays-Bas dans les années 1950)... ) ; le magazine cite l’économie (krach de 1987 de l’indice S&P500)


Začátky.

Nejprve ho jeho otec poslal na učení heraldické malby do Newcastle upon Tyne, po neshodách s učiteli byl přeřazen k italskému mistrovi Bonifaciovi Mussoovi, což byl otec malíře emailů Charlese Mussa. Se svým novým mistrem se Martin přestěhoval v roce 1806 do Londýna, kde se také v devatenácti oženil. Živil se učením malby a malováním akvarelů. Ve volném čase pak studoval architekturu a perspektivu.

Malíř.

Jeho první vystavený obraz, "Sadak hledající vody zapomnění" ("Sadak in Search of the Waters of Oblivion"), visel v předsíni Královské akademie v roce 1812 a byl prodán za padesát guineí. Tento obraz byl následován "Vyhnáním", "Rájem" (oboje 1813), "Clytií" (1814) a "Josua staví slunce" (1816). V roce 1821 byl představen "Kvas Baltazarův", který se setkal s mnohem bouřlivější a kontroverznější reakcí a nakonec byl oceněn 200 librami, přičemž již dříve dostal Martin za toto dílo od Britského institutu dalších 100 liber. Na tento obraz navázala "Zkáza Herkulanea" (1822), "Stvoření" (1824), "Předvečer potopy" (1841) a řada dalších děl s biblickými či smyšlenými motivy. Například "Nebeské pláně" byly myšleny jako vzpomínkový obraz na jeho mládí v Allendalu.  Martinova velká plátna byla ovlivněna především dobovými dioramaty a panoramaty, velmi populární zábavou, která umně používala umělé světlo k vytvoření dojmu skutečnosti. Martin bývá často považován za předchůdce epického kina a není pochyb, že jeden z průkopníků filmu D. W. Griffith si byl vědom malířova významu. Následně se tvůrci dioramat dopouštěli na Martinově díle plagiátorství. V roce 1833 bylo instalována 190 m veliká reprodukce "Baltazarova kvasu" na zařízení Britské diorama. Martin se následně snažil o odstranění tohoto díla soudním příkazem, ale neuspěl. V roce 1835 bylo za stejným účelem použito stejného díla v New Yorku. Obě tato představení slavila nevídaný úspěch u diváků, ale notně pošramotila pověst Martina na poli seriozních malířů.  V roce 1840 namaloval obraz "Pád Ninive", který koupila belgická vláda a jako uznání mu byl udělen Řád Leopolda v rytířské třídě.

Rytec.

Mimo malířskou dráhu nelze u Johna Martina zapomínat na to, že byl význačný mezzotintový rytec, což mu vynášelo více po většinu života než malba. V roce 1823 byl Martin pověřen americkým vydavatelem Samuelem Prowettem k ilustrování "Ztraceného ráje" od Johna Miltona. Za tímto účelem dostal zálohu 2000 liber. Ještě nedokončil první zakázku 24 rytin a dostal novou zálohu 1500 liber na dalších 24 rytin na menší desky. Ke dvěma známějším rytinám patří vyobrazení pekelného hradu Pandemonia nebo "Satan předsedá pekelnému koncilu". Na obou rytinách jsou patrné prvky umělcovy fantazie, obzvláště pak na architektuře. Prowett publikoval rytiny mezi lety 1825 a 1827. Na základě tohoto podniku se pokusil sám Martin publikovat mezi lety 1831 a 1835 ilustrace k Starému zákonu, nicméně to se ukázalo příliš nákladným a nevýdělečným. Nakonec musel zbývající podklady odprodat Charlesi Tiltovi, který je znovu publikoval roku 1838 a v menším formátu v roce 1839.

Věhlas.

Martin si zprvu získal slušnou popularitu poté, co svoji fantaskní architekturou na Baltazarově kvasu ovlivnil umělce z rodiny Brontëových, kde především jejich smyšlená země Angria s hlavním městem Glasstownem získala podobu Martinovy imaginace. Dokonce hrdina Edward de Lisle mohl být umělcovým odrazem. Ještě větší slávu získal v roce 1829, kdy jeho starší bratr Jonathan Martin podpálil yorskou katedrálu. Tento požár nejenže způsobil značné škody, ale mnoho vnějších pozorovatelů přirovnávalo spáleniště k obrazům Johna. Dokonce se ukazuje, že John měl s incidentem více společného s přihlédnutím k tomu, že obhajoba v procesu proti Jonathanovi byla placena z Johnových peněz. Jonathan, teď už známý jako šílený Martin, se nakonec vyhnul oběšení díky nepříčetnosti.  Martin se také zabýval vytvářením schémat pro vylepšení Londýna, publikoval řadu plánů pro systém zásobování vody, kanalizace, přístavy, železnice. Jeho plány pro londýnské kanalizace z roku 1834 zohlednil v roce 1859 Joseph Bazalgette.  V posledních čtyřech letech života se věnoval velkému triptychu věnovanému poslednímu soudu, přičemž vytvořil "Poslední soud", "Velký den jeho hněvu" a "Pláně nebeské". Všechny tyto tři obrazy připadly Tate Britain v roce 1874. Ještě během prací byl stižen mozkovou příhodu a posléze zemřel.  Zemřel sám, protože se stal obětí změny vkusu a módy společnosti. Společnost již považovala jeho velkoformátové výjevy za příliš teatrální a zastaralé. Ani po smrti nebyl ušetřen určitých paradoxů všeobecného vkusu. V 30. letech 20. století nebyla Martinova plátna ceněna více jak několika librami, zatímco dnes se ceny pohybují v tisících.

Dílo.

Mezi jeho nejzásadnější díla patří především velkoformátová plátna, na kterých je zachyceno apokalyptické téma s velkou fantazií. Dá se jim vytknout jisté chyby v technice, pozorování a vkusu. Také ilustroval Bibli či Miltonův "Ztracený ráj".

John Martin (19. července 1789 v Haydon Bridge, Northumberland – 17. února 1854 v Douglasu, ostrov Man) byl vlivný anglický malíř romantismu. Původně byl vyučený řemeslným malířem a živil se malbou glazur, ale později rozvinul svoji fantazii a proslavil se malbou velkých pláten s biblickými motivy. Jeho kariéra skončila po záchvatu mrtvice.

John Martin, né le à Haydon Bridge et mort le à l'île de Man, est un peintre et graveur anglais de la première moitié du. Ses œuvres, inspirées par le romantisme, mettent le plus souvent en scène des paysages et tableaux apocalyptiques tirés de la Bible, sa principale référence.


Profesní charakteristika.

Tanec nestudovala systematickým způsobem, ale vytvořila originální, neopakovatelný styl vyjádření založený na své vlastní filozofii, opírajíc se o nové tendence moderního tance, jehož byla průkopnicí. Viděla v tanci výraz volné mysli a radikálně se vzepřela omezením, která nařizoval klasický tanec. Chtěla znovu objevit krásu pohybu lidského těla. Její vliv byl ohromný, jak na vývoj scénického umění, tak na nastupující generace tanečníků. Odhodila klasický bílý kostým i střevíčky a tančila oděná do řecké tuniky, bosá a s rozpuštěnými vlasy, což byla pro tehdejší publikum šokující novinka. Jako první se ukázala na scéně oděná pouze do přiléhavého trikotu.

Ohlas v Čechách.

Vystoupila v Čechách v sérii představení v západočeských lázních v srpnu 1902 (v Mariánských lázních, ve Františkových lázních, v Karlových Varech a neověřeně v Teplicích). V českém prostředí byla v povědomí především jako vzor a příklad, kterým bylo po roce 1904 poměřováno domácí taneční snažení.  Ve 30. letech byla v Čechách pod vlivem filosofie Isadory Duncan založena taneční škola. Založila ji Jarmila Jeřábková, která studovala u Duncaniny sestry Elizabethy. Díky ní a jejím žačkám dostávalo duncanovské hnutí v Čechách osobitý charakter a schopnost dalšího vývoje. Pravděpodobně nezávisle na ní rozvíjela vzor Isadory Duncanové v Praze také tanečnice Jarmila Kröschlová, manželka Oskara Schürera a matka Evy Kröschlové.  Zároveň byla námětem Liboru Vaculíkovi k vytvoření baletního představení "Isadora".

Soukromý život.

Měla tři děti, jedno s divadelním režisérem Gordonem Craigem, druhé s Parisem Singerem, synem majitele továrny na šicí stroje Isaaca Singera, třetí dítě – syn, zemřel při porodu. Její soukromý život nebyl chudý na skandály či tragédie. Největší z nich byla smrt jejich dětí (Deirdre a Patricka), které se utopily v Seině v roce 1913. Děti jely v autě s chůvou, zatímco ona sama zůstala doma. Když auto vyjíždělo do kopce, vysadil motor a šofér vystoupil, aby ho opravil. Zapomněl však zatáhnout brzdu; když pak motor nastartoval, automobil se rozjel a sjel do řeky. Chůva i děti se utopily.  Po ztrátě dětí se Isadora ukryla na několik týdnů v přímořských lázních spolu s herečkou Eleonorou Duseovou. V souvislosti s tím, že Duseová opustila lesbický svazek s feministickou aktivistkou Linou Polettiovou, existuje podezření, že i Duncanová měla s Duseovou milostný vztah.  Od roku 1904 se věnovala výuce tance dětí. Rok poté založila v Berlíně bezplatnou školu pro proletářské děti.  V roce 1922 odcestovala (již poněkolikáté) do Moskvy, kde plánovala založit taneční školu pro malé děti. Navíc ji přitahovalo i bolševické hnutí, přijala dokonce ruské občanství a ztratila americké. Zde poznala o 17 let mladšího ruského básníka Sergeje Jesenina a v květnu 1922 se vzali. Několik let s ním v Rusku žila. Jejich vztah byl ovšem velmi bouřlivý, nevyrovnaný, plný zvratů a manželství záhy skončilo. V roce 1925 se Jesenin oženil znovu (aniž se s Duncanovou rozvedl). Dne 28. prosince 1925 byl však Jesenin nalezen mrtvý v hotelovém pokoji – pravděpodobně spáchal sebevraždu.  Na konci 20. let se Duncanová potýkala s finančními problémy, vedla skandální milostný život. Poslední roky svého života strávila mezi Paříží a Středozemním mořem. Část jejích přátel se ji snažila podpořit v sepsání autobiografie. V knize "Intimní portrét" od Sewella Stokese byla popisována její extravagance.  Její autobiografie byla vydána v roce 1927. Australský skladatel Percy Grainger ji popsal jako "život obohacující mistrovské dílo".

Smrt.

Tragický byl i závěr jejího života – zahynula při projížďce autem, když se její dlouhý vlající šál zamotal do kola automobilu typu kabriolet, a zlomil jí vaz.

Odkaz v kultuře.

V roce 2016 ji ztvárnila Lily-Rose Depp ve filmu "Tanečnice" na motivy života Loie Fuller.

Isadora Duncanová, vlastním jménem Dora Angela Duncan, (26. května 1877 San Francisco – 14. září 1927 Nice) byla americká tanečnice.

Isadora Duncan, née le 26 ou le à San Francisco, et morte le à Nice, est une danseuse américaine qui révolutionna la pratique de la danse par un retour au modèle des figures antiques grecques. Par sa grande liberté d'expression, qui privilégiait la spontanéité, le naturel, elle apporta les premières bases de la danse moderne européenne, à l'origine de la danse contemporaine. Influencée par son frère Raymond Duncan sur un retour à l'hellénisme et le culte du corps, elle a voulu redonner toute sa place à la beauté, à l'harmonie du corps, osant s'exhiber presque nue, dissimulée seulement par quelques voiles. Par ailleurs, son travail chorégraphique accorde une place particulière à la spiritualité.


Kariéra.

Jeho první filmová role přišla když mu bylo sedm let ve filmu "Drsný holky" po boku Heleny Bonham Carterové, kde zahrál postavu malého Sama, který žije se svou svobodnou matkou. Potom přišly ještě další tři méně významné filmové role.  Jeho první velká filmová přišla v rodinném filmu "Dva bratři". Film vypráví o dvou tygrech, který se natáčel v Kambodži. Daleko větší filmová role přišla ve filmu "Hledání Země Nezemě", kde se poprvé setkal s Johnny Deppem a Kate Winsletovou. Za tento film byl čtyřikrát nominován za nejlepšího mladého herce nebo na nejlepší herecký výkon ve vedlejší roli (například na Filmovou cenu MTV a Screen Actors Guild Awards) a získal pět ocenění. Další velká filmová role přišla opět po boku Johnnyho Deppa coby Willyho Wonky ve filmu "Karlík a továrna na čokoládu" a také zazářil ve filmu "5 dětí a to", film byl opět inspirován knižním vydáním E. Nesbitt.  O rok později následovaly neméně velké úspěchy. Zahrál si ve filmu "Dobrý ročník" po boku Russella Crowea nebo hlavní roli v "Arthur a Minimojové", kde opět hrál s lidmi jako Madonna, Robert De Niro nebo David Bowie. Snímek sklidil další ocenění.  V roce 2008 následovaly filmy "Melodie mého srdce" a "Kronika rodu Spiderwicků" (hraje zde dvojčata).  Během let 2013–2017 hrál hlavní roli Normana Batese v dramatickém seriálu stanice A&E "Batesův motel". Za svůj výkon získal cenu People's Choice Awards v roce 2016 a nominace na ceny Saturn, Satellite Award a Critics' Choice Television Award. Pro seriál zrežíroval díl „The Body“ a napsal scénář k dílům „Unfaithful“ a „Inseparable“. V roce 2017 získal roli v seriálu stanice ABC "The Good Doctor", ve kterém hraje hlavní roli doktora Shauna Murphyho, začínajícího pediatrického chirurga diagnostikovaného autismem a syndromem učence.

Alfred Thomas „Freddie“ Highmore (* 14. února 1992, Londýn, Velká Británie) je anglický herec. Proslavil se rolemi ve filmech jako "Karlík a továrna na čokoládu", "Kronika rodu Spiderwicků, Arthur a Minimojové, Melodie mého srdce, Umění zapadnout" a "Toast". Od roku 2013 do roku 2017 hrál hlavní roli Normana Batese v dramatickém seriálu "Batesův motel". Za roli získal cenu People's Choice Awards. V roce 2017 začal hrát roli doktora Shauna Murphyho v seriálu stanice ABC "The Good Doctor".

Freddie Highmore, de son nom complet Alfred Thomas Highmore, né le à Londres (Camden), est un acteur britannique. Il est révélé au cinéma à l'âge de douze ans en jouant dans le film "" dirigé par Marc Forster, aux côtés de Johnny Depp et Kate Winslet. Puis, il se fait connaitre en interprétant Charlie dans "Charlie et la Chocolaterie" (2005) de Tim Burton.


Vývoj.

Od počátku 70. let ve společnosti Aermacchi probíhaly koncepční práce na nástupci cvičného letounu Aermacchi MB-326. Zpracováno bylo celkem devět různých variant. Sedm variant neslo označení MB-338 a další dvě MB-339. Jednalo se o další evoluci osvědčeného letounu MB-326K s motorem Larzac (MB-339L) a Viper série 600 (MB-339V). Hlavní odlišností byla přepracovaná přední část s pilotní kabinou. Roku 1975 italské letectvo objednalo vývoj nového cvičného letounu na základě projektu MB-339V. Letoun měl umožnit hladší přechod od základního výcviku na letouny Panavia Tornado, nebo jako náhradní typ za Lockheed F-104 Starfighter. Zároveň si zachovával schopnost provádět bitevní akce. První let prvního prototypu proběhl 12. srpna 1976. Druhý vzlétl 20. května 1977.  Na první pohled nejnápadnější změnu představuje přepracování kabiny s výraznějším stupněním sedaček pilotního žáka a instruktora, která poskytuje instruktorovi lepší výhled přes hlavu žáka. Směrovou stabilitu letounu zlepšilo zvětšení svislé ocasní plochy a zkosené dolní kýlovky. Standardní vybavení zahrnuje vystřelovací sedadlo Martin-Baker Mk.10F s parametry H=0, V=0. Modernizována byla avionika.  První sériový MB-339A byl zalétán v roce 1978. Italským vzdušným silám byl první stroj předán 8. srpna 1979, poslední 101. exemplář převzalo v roce 1987.  Akrobatické skupině Frecce Tricolori bylo dodáno 15 upravených speciálních MB-339PAN, které nemají přídavné nádrže na konci křídla a jsou vybaveny vyvíječem kouře.  Pro kalibraci elektronických zařízení byly čtyři letouny přestavěny na verzi MB-339RM.  Zdokonalená cvičná verze MB-339B s posílenou schopností bitevních akcí. Poháněl ji motor Rolls-Royce Viper Mk.680-43 o tahu 19,57 kN.  MB-339AM je varianta vyvinutá v roce 1995 z MB-339A, která byla určena pro útoky na hladinové cíle a vyzbrojená dvěma řízenými střelami Marte Mk.2A.  Typ MB-339C poprvé vzlétl 17. prosince 1985. Zahrnuje variantu MB-339CD s kabinou plně vybavenou digitální avionikou pro zdokonalovací výcvik, MB-339CB pro RNZAF, šest strojů MB-339CE bez digitálního vybavení pro Eritreu a MB-339CM na export do Malajsie. Dne 30. května 1980 proběhl první let jednomístné bitevní varianty Aermacchi MB-339K Veltro 2 (imatrikulace I-BITE). MB-339K měl novou přední část trupu, zvětšený objemem palivových nádrží, kanón a šest závěsníků pod křídly. Poháněl jej motor Viper Mk.680 o výkonu 19,57 kN. Letoun zůstal v prototypu.

Specifikace.

Údaje dle

Aermacchi MB-339 je italský cvičný letoun pro základní a pokračovací výcvik se zbraněmi s možností využití jako lehký bitevní letoun. Vznikl dalším vývojem cvičného letounu Aermacchi MB-326.

L'Aermacchi MB-339 est un avion biplace d'entraînement militaire italien, conçu dans les années 1970 pour remplacer le MB-326. Élégant et racé, il n'a connu qu’un succès mitigé face à la concurrence d’appareils plus modernes comme le BAe Hawk. Environ 200 exemplaires ont été construits, et sont utilisés par neuf pays différents.


Typ A.

Vyráběla se v letech 1988 až 1995. V září 88 byl představen sedan s 8V motory 1.6i/55 kW, 1.8i/65 kW, 2.0i/85 kW a 1.7D/42 kW. V březnu 1989 se objevil liftback. Stejného roku se pod kapotu nastěhoval i motor 2.0i 16V dosahující výkonu 110 kW. V roce 1991 se objevil nový turbodiesel 1.7TD s výkonem 60 kW, který pocházel od automobilky Isuzu, konkrétně se jedná o motor s označením TC4EE1. V roce 1992 proběhla modernizace a objevil se další nový motor – 2.5 V6/125 kW. V roce 1993 byla představena sportovní verze 4×4 Turbo s výkonem 150 kW. Starý dvoulitr byl nahrazen novým motorem 2.0i Ecotec/100 kW. Z Typu A vycházelo rovněž kupé označované jako Opel Calibra. První řady se vyrobilo okolo 2 a půl miliónu vozidel.

Motory.

!Model!Kód
motoru!Počet
válců!Počet
ventilů!Ventilový
rozvod!Vrtání × zdvih
[mm]!Zdvihový
objem
[cm]!Kompresní
poměr!Přeplňování!KAT!Max. výkon
[kW (k) při ot./min]!Max. točivý moment
[Nm při ot./min]! colspan="12" |Zážehové motory ! colspan="12" |Vznětové motory

Typ B.

Vyráběl se v letech 1995 až 2002. S výrobou kombi s označením Caravan se začalo v roce 1996. V roce 1997 získal v testech Euro-NCAP 2 hvězdičky. Po faceliftu z roku 1999 už hvězdičky 3. Dodával se s motory 1.6/55 a 74 kW, 1.8/85 kW, 2.0/100 kW a 2.5 V6/125 a 143 kW, 1,7TD/60 kW, 2.0Di/60 kW, 2.0 DTi/74 kW a 2.2 DTI/92 kW. Ještě byla motorová řada od r. 99 – 1.8/92 kW. Dále také 2.2i 108 kW. Této generace se celkem vyrobilo okolo 2 miliónů kusů.

Bezpečnost.

Poprvé prošla druhá generace Vectry nárazovými testy Euro NCAP v roce 1997, a to ve verzi liftback s motorem 1,8 l. Tehdy vůz obdržel za ochranu dospělé posádky tři hvězdičky z pěti, jedna mu však byla dodatečně odebrána. Konkrétně za ochranu při čelním nárazu získal 8 bodů, při bočním nárazu pak 10 bodů. V testu ohleduplnosti vůči chodcům byl pak ohodnocen dvěma ze čtyř možných hvězdiček.  V roce 2001 si Vectra nárazové testy jako faceliftovaný liftback se zážehovou osmnáctistovkou zopakovala. Tentokrát již za ochranu dospělé posádky při čelním nárazu obdržela 9 bodů a při bočním nárazu 15 bodů. Se 24 body to bohatě stačilo na zisk tří z pěti hvězdiček. Za ohleduplnost vůči chodcům pak zůstala se 14 body na dvou ze čtyř hvězdiček.

Motory.

Typ C.

Třetí generace byla představena v březnu 2002. V roce 2005 Typ C prodělal facelift a z nabídky byly vyřazeny vznětové motory 2.0 DTI a 2.2 DTI.  Odvozeným modelem od Vectry C se stal Opel Signum, což je hatchback vyšší střední třídy. Roku 2008 ji nahradil Opel Insignia.

Opel Vectra je automobil střední třídy, který vyráběla německá automobilka Opel. Jejím předchůdcem byl model Ascona, nástupcem se v roce 2008 stal model Insignia.

Les Vectra sont des automobiles du segment M2 produites par General Motors sous les marques : Il existe trois générations de Vectra :


Generální guvernér v britském Commonwealthu.

Britský generální guvernér je formálním zástupcem britského panovníka v zemi. Funkce byla nejprve vytvořena v souvislosti s reformou britské koloniální správy na začátku 20. století, v rámci které se z Kanady a Austrálie staly dominia. Kanada měla prvního generálního guvernéra již v roce 1867, Austrálie v roce 1901 a Nový Zéland v roce 1917. Dnes má britská Koruna celkem 15 generálních guvernérů, mezi které patří: Funkce generálního guvernéra jsou v současné době spíše formálního a reprezentativního charakteru, i když je existence monarchie například v Kanadě a v Austrálii v posledních desetiletích zpochybňována. V posledních třiceti letech tuto funkci zastávají stále častěji ženy: v Kanadě to byla Michaëlle Jeanová (od roku 2005) a v Austrálii Quentin Bryceová (od 2008). Ve většině případů je generální guvernér jmenován královnou po poradě nebo na doporučení předsedy vlády země. Výjimkou jsou Papua Nová Guinea a Šalamonouvy ostrovy, kde generálního guvernéra volí parlament.

Generální guvernér/gubernátor v carském Rusku.

V době carského Ruska byl generální gubernátor vojensko-administrativním velitelem správní oblasti (kraje), kterému administrativně podléhali další gubernátoři zahrnutí pod jeho jurisdikci. Zastával nicméně především kontrolní funkce. To se týkalo celkem šest z osmi generálních gubernií Ruské říše k roku 1914. Výjimkou byla Moskva a Petrohrad.  K roku 1914 měla Ruská říše celkem osm generálních gubernátorů (guvernérů): Finský generální gubernátor se řídil specifickým statusem a podléhal finskému právnímu systému. Moskevský a petrohradský generální gubernátor měl v jurisdikci pouze oblast Moskvy a Petrohradu a odpovídal přímo panovníkovi bez existence mezistupně gubernátora gubernie nebo oblasti.

Další použití.

Užití titulu a funkce generálního guvernéra je typická především v koloniálním nebo post-koloniálním kontextu. Například v Arubě a na Antilách existuje funkce generálního guvernéra zastupující nizozemskou královnu. Funkce nebyla cizí ani ve francouzském kontextu (např. generální guvernér francouzské Indočíny), Španělům (např. generální guvernér Filipín) nebo Belgičanům (např. generální guvernér Konga).  Titul a funkce se ale objevila také ve válečném Polsku, kde byl oficiálním zástupcem německé moci v letech 1939–1944 také generální guvernér ("Generalgouverneur für die besetzten polnischen Gebiete").

Generální guvernér (anglicky Governor-general, resp. Governor General, francouzsky gouverneur général, rusky Генера́л-губерна́тор) je právně-politický titul, který označuje úřední osobu, která plní funkci zástupce hlavy státu, resp. monarchy v určité správně-politické oblasti nebo zemi.

Un gouverneur général est aujourd'hui le représentant d'un monarque dans un royaume indépendant. Par le passé, dans les anciennes colonies et territoires étrangers sous administrations civiles ou militaires, il s'agit du représentant de l'État exerçant la souveraineté sur ce territoire.


Členění obecní jednotky.

Obecní jednotka Chairóneia od roku 2011 zahrnuje 8 komunit, z nichž každou tvoří právě jedna vesnice. Jsou to Agios Vlasios (212), Akontio (127), Afthochorio (207), Vasilika (38), Thourio (127), Proselio (33), Profetio Ilia (82) a Chairóneia (556). V závorkách je uveden počet obyvatel komunit.

Historie.

První obyvatelé se zde usadili už v době prehistorické na místě nyní známém jako Magoula Balomenou (Μαγούλα Μπαλωμένου), jeho starší název byl Arne. Na konci 5. století př. n. l. patřila Chairóneia k jednomu z 11 okresů v Bojótii spolu s Acraephnium a Copia. Nejznámějším rodákem byl spisovatel a filosof Plútarchos, který ve svých spisech několikrát o svém rodišti píše.

Bitvy.

U Chairóneie proběhly v historii dvě bitvy. První roku 338 př. n. l. mezi Makedonií a Athénami. Druhá roku 86 př. n. l. mezi Římem a pontským královstvím.

338 př. n. l..

U tohoto městečka porazil v roce 338 př. n. l. makedonský král Filip II. spojená vojska řeckých městských států vedená Athéňany a Thébany. Během bitvy byla elitní jednotka thébských vojáků známá jako Svatý oddíl úplně zničena. Tím se makedonský král zmocnil řeckého území. Thébané postavili nad hrobem svých padlých vojáků sochu lva (Lion Chaironeia), která je 5,5 m vysoká. V roce 1818 byl tento pohřební monument objeven anglickým cestovatelem. Pomník byl opraven a instalován v roce 1902 v místě svého objevu.

86 př. n. l..

Na témže bojišti porazil v roce 86 př. n. l. římský vojevůdce Sulla vojsko pontského krále Mithradata z Malé Asie. Už na jaře roku 87 př. n. l. přistál Sulla s pěti legiemi v Dyrrhachiu (dnešní Durrës). Asie byla v této době okupována Mithridatovým vojskem pod velením Archeláose a rovněž Řecko s výjimkou Makedonie stálo na straně pontského krále. Sulla si však silou svého vojska postupně podmanil města v řeckém Epeiru, Aitólií,Thesálii a hlavně Athény. Při svém pochodu na Makedonii narazil u obce Chairóneia na armádu Archeláose. Bitva se vyvíjela střídavě ve prospěch obou stran, nakonec se Archeláos spolu s asi 10 000 muži zachránil útěkem, ale jeho ztráty dosahovaly mnohem vyšších čísel. Sulla byl poté svými vojáky pozdraven jako imperátor.

Chairóneia (řecky Χαιρώνεια, latinsky Chaeronea) je vesnice v regionální jednotce Bojótie v kraji Střední Řecko. Má 556 obyvatel a nachází se 14 km severně od centra obce Livadie.

Chéronée (en / ) est une cité grecque de Béotie située entre la Phocide et l'Attique, non loin du fleuve Céphise, patrie de Plutarque.


Život.

Paul Leppin se narodil v rodině vyučeného hodináře Josefa Leppina (1850–1916), který se však živil jako zapisovatel, a vychovatelky Pauline, rozené Scharsach (1840–1913). Oba rodiče přišli do Prahy z moravského Frýdlantu. V letech 1888 až 1897 absolvoval gymnázium ve Štěpánské ulici (něm. Stefansgymnasium). V té době se také spřátelil s Camillem Hoffmannem. Vzhledem k nelehké finanční situaci rodiny nemohl pokračovat ve studiích na univerzitě, a tak roku 1897 nastoupil jako úředník Poštovního a telegrafního úřadu.  Na přelomu století začal publikovat první texty a recenze a záhy se stal nedílnou součástí pražského německého literárního života. Byl členem Spolku německých výtvarných umělců v Čechách a pravidelně se stýkal s dalšími německy hovořícími umělci, mezi nimiž nechyběli Oskar Wiener, Victor Hadwiger, Richard Teschner či Gustav Meyrink, toho času ještě používající původního příjmení Meyer. Znal se též s Jiřím Karáskem ze Lvovic.  V roce 1907 se oženil s Henriette Bogner (1885–1946), která pocházela z bohaté liberecké rodiny. V květnu 1908 se páru narodil syn Paul. Po roce 1918 zůstal Leppin v Praze, v roce 1920 se stal účetním radou. Ke svým padesátinám obdržel oficiální uznání i od kanceláře prezidenta republiky. Roku 1937 jeho jediný syn Paul zemřel.  Přestože Leppin nikdy nepatřil k německým nacionalistům, byl během okupace vnímán jako nepřítel. Zemřel krátce před koncem války na následky svého bohémského života. Jeho knihovna byla zničena během Pražského povstání. Jeho manželka byla vysídlena do Německa, kde krátce nato zemřela.

Dílo.

Roku 1899 publikoval první básně ("Spuk" a "Refrain") ve výboru "Goethe-Festschrift" vydaném Čítárnou a přednáškovou síní německých studentů ("Lese- und Redehalle der deutschen Studenten in Prag") a báseň "Gedenken" ve "Frühlingsschrift der Deutschen in Königl. Weinberge", který sám redigoval. V témže roce zveřejnil i své první recenze.  Od roku 1900 vydával Leppin sérii letáků "Frühling" (Jaro), ve kterých měli první možnost publikovat mladí pražští němečtí spisovatelé (kromě Leppina samotného např. Peter Baum, Camill Hoffmann, Rainer Maria Rilke, Oskar Wiener, Ottokar Winicky, ale též Rakušan Stefan Zweig a další). Už od roku 1899 byl Leppin členem spolku "Verein deutscher bildender Künstler in Böhmen" (Spolek německých výtvarných umělců v Čechách), kde mimo uvedené spisovatele a básníky působili např. malíř a grafik Richard Teschner, herec Alexander Moissi, básník Victor Hadwiger, bankéř Gustav Meyer (pozdější spisovatel Gustav Meyrink) nebo grafik Hugo Steiner-Prag. V roce 1902 vyšla šestnáctistránková publikace "Die Kralle, ein Höllen-Adagio", která byla manifestem tohoto spolku a kterou Paul Leppin připravil ve spolupráci s Oskarem Wienerem. V dubnu 1906 vychází časopis "Wir - Deutsche Blätter der Künste", který Leppin rovněž redigoval. Vyšla pouze dvě čísla (druhé v květnu 1906).  V roce 1901 otiskl Leppin svou první povídku "Die Türe des Lebens", v roce 1903 první básnickou sbírku "Glocken, die im Dunkel rufen" a v roce 1905 první román "Daniel Jesus". Jeho dramatické dílo nemělo větší ohlas.  Max Brod ve svých pamětech "Život plný bojů" ("Streitbares Leben") mj. uvádí, že Leppin, který na rozdíl od Broda patřil k výše zmíněnému okruhu novoromantiků, ve svém románu "Severinova cesta do temnot" zvěčnil svého spisovatelského kolegu a dobrého přítele Gustava Meyrinka. Konkrétně vtiskl Leppin Meyrinkovy rysy do postavy pana Nikolause. Tutéž tezi vyslovuje také německá germanistka Angela Reinthal ve své studii o vztahu Gustava Meyrinka ke generaci autorů kolem Leppinova letáku "Frühling".

Spisy.

Časopisecky vydané texty, texty na pokračování (výběr).

1904 1907 1909 1910 1913 1914 1917 1919

Paul Leppin (27. listopadu 1878, Praha – 10. dubna 1945, tamtéž) byl pražský německý dekadentní (novoromantický) básník, spisovatel, dramatik a redaktor, civilním povoláním byl poštovní úředník.

Paul Leppin, né le à Prague, dans l'empire austro-hongrois et mort le à Prague, est un écrivain de langue allemande.


Stavba.

Do dnešní podoby byl dostavěn v roce 1714. Vznikl přestavbou dvou renesančních domů. Palác se skládá ze dvou budov spojených úzkými bočními křídly, které vytvářejí menší nádvoří. V přízemí zadní budovy jsou dodnes dochovány renesanční klenby a pozdně renesanční trámové stropy zdobené malbami. Vchod do této budovy je z ulice Josefská 3.  Návrh je dílem Giovanniho Battisty Alliprandiho. (Dalším jeho dílem na Malostranském náměstí je Šternberský palác, čp. 7). Stavbu provedla dílna Kryštofa Dientzenhofera.  V průčelí hlavní budovy obrácené do Malostranského náměstí bývalo loubí, které bylo zazděno při přestavbě v roce 1896. Při této přestavbě byl rovněž přistavěn balkon.  Budova nemá obvyklý štít. Atika je však vyzdobena sochami Čtyř ročních období a dekorativními vázami. Sochařská výzdoba je dílem italského sochaře Ottavia Mosta.

Historie paláce.

Prvním majitelem byl vojenský velitel Prahy František Helfrýd svobodný pán z Kaisersteinu. V dalších letech palác vystřídal několik majitelů. Byla mezi nimi i rodina Radeckých z Radče. Maršálu Radeckému, považovanému za jednoho z nejlepších vojevůdců 19. století, byl v roce 1859 odhalen pomník na Malostranském náměstí, které v té době také neslo jeho jméno.  Palác od Radeckých získal hoteliér Václav Petzold, který zde zřídil restauraci. Paláci se tak dalších sto let říkalo „U Petzoldů“. Petzoldova manželka, operní pěvkyně Marie Petzoldová-Sittová, se stala první představitelkou Smetanovy Prodané nevěsty.  Ve 40. letech 19. století získala budovu Česká spořitelna. Pro účely České spořitelny byl podle návrhu architekta Kašpara Předáka v roce 1845 upraven slavnostní sál v prvním patře ve slohu pozdního klasicismu.  V roce 1977 byla zahájena rozsáhlá rekonstrukce pod vedením architektů ing. Zdeňka Pokorného a ing. arch. Jaroslava Bělského. Rekonstrukce vrátila palác do původní barokní podoby. Byl obnoven hlavní velký sál, loubí v přízemí a vchod posunut na původní místo.  Po dlouhou dobu byl sídlem Československé obchodní a průmyslové komory, později Hospodářské komory České republiky. Po vyřešení restitučních sporů zde dnes sídlí mimo jiné Komerční banka. V letech 1908–1911 zde žila další česká operní hvězda – Ema Destinnová. V roce 1978 byla na domě odhalena pamětní deska s bronzovou bustou zpěvačky od sochaře Jana Simoty. V roce 1964 byl dům vyhlášen chráněnou památkou (reg.č. 38990/1-533)

Současné využití.

Kaiserštejnský palác v současné době slouží jako prostor pro pořádání konferencí, svateb, výstav, koncertů a dalších společenských akcí. Do devíti sálů se vejde až 400 návštěvníků.

Kaiserštejnský palác (též "dům U Petzoldů") je barokní budova na Malostranském náměstí čp. 37. Vznikl roku 1714 přestavbou dvou renesančních domů. V současné době slouží jako prostor pro pořádání společenských akcí.

Le palais Kaiserstein (en tchèque, Kaiserštejnský palác, également "maison U Petzoldů") est un bâtiment de style baroque situé place de Malá Strana dans le quartier du même nom, à Prague. Il a été édifié en 1714 par la reconstruction de deux maisons Renaissance. Il accueille aujourd'hui divers événements.


Historie Bosny a Hercegoviny.

Od roku 1463 byla Bosna Hercegovina obsazena a přejata osmanskými sultány, přestože byla v titulatuře rakouských králů a později i v Habsburské titulatuře. Ovšem musíme si uvědomit, že pro Habsburky nebyla tato země nijak atraktivní, kromě strategického při boji proti Turkům. Ovšem to se změnilo s Vídeňským kongresem v roce 1815, kdy mu bylo přiřknuto Rakousku-Uhersku území Dalmácie (Ilyrská provincie) a oblast Boky Kotorské. Díky čemuž byly provincie Bosny a Hercegoviny, obklopeny ze tří stran. Zlom nastal až v roce 1866, kdy Rakousko-Uhersko bylo poraženo Pruskem a bylo vyhnáno ze středu Evropy. Takže Bosenský prostor se stal jediným, kde by se mohlo Rakousko-Uhersko účastnit a zvětšit svá území. Chtěly se rozšířit na Balkánu, protože to bylo jediné místo, kam mohli. Ovšem to ovlivnila Krymská válka, kdy se ruský car pokusil o získání území v dnešním Turecku. Což zalarmovalo evropské vládce, protože pokud by byla Osmanská říše oslabena, tak by se mohla rozpadnout. Což nikdo nechtěl. Pokud by se Osmanská říše rozpadla, tak by Rusku nic nebránilo se rozšířit, díky čemuž by se zesílil vliv Ruska na Balkán a zesílil tlak na Rakousko-Uhersko i na Balkáně. Což si jasně uvědomoval i Rakousko-uherský ministr zahraničí Gyula Andreássy, proto se Rakousko-Uhersko v oblasti Balkánu v 19. století snažilo udržet status quo. Kam tedy patří i zmiňovaná Bosna a Hercegovina. Na počátku roku 1876... "Guyla Andrássy prohlásil, že zachování Osmanské říše v jejím stávajícím rozsahu je pro habsburskou monarchii naprosto klíčové".  Mezitím se Německo a Rusko vytvořily spolek tří císařů. Spolku tří císařů na základě schönnbrunnské smlouvy podepsané při setkání cara Alexandra II., rakouského císaře Františka Josefa I. dne 6. června 1873, k níž se 23. října přidalo i Německo v čele s Vilémem II. Ovšem Německo a Vilém II nijak zvlášť nebyl důležitý pro bosenskou krizi, protože z ní mu neplynul žádný prospěch. V této době bojovali Srbové s osmanskou říší kvůli masakrům Slovanů na území osmanské říše na Balkáně. Hlavními aktéry na Balkáně byly Rusko a Rakousko-Uhersko a tito dva se v Zákopech (Reichstadtu) domluvily na dohodě o územním vývoji Balkánu. Hlavními body této dohody byly: vyjádření ruského souhlasu pro případnou rakousko-uherskou anexi Bosny výměnou za souhlas Vídně s připojením Batumi a jihovýchodní Bessarábie k Rusku. Dalším z bodů v této dohodě bylo, že pokud by Osmanská říše prohrála, tak by ji eliminovali jako evropskou mocnost, a pokud by vyhrály, tak by jí měli zabránit změnu statusu quo. O co se pokusila osmanská říše a tak ji Rusko vyhlásilo válku a vyhrálo ji. Car donutil sultána přijmout mírovou dohodu v lázních v San Stefanu, která neodpovídala jeho slibům ze Zákopů a Budapešťské konvenci, kdy si Rusko zajistilo neutralitu Rakouska-Uherska pod podmínkou, že bude dodržovat smlouvu ze Zákup. Sanstefanská mírová dohoda naštvala i Velkou Británii, protože by ohrozila její postavení, jako nejsilnější námořní mocnost na blízkém východě. Díky tomu Británi získala Kypr pod podmínkou, že bude bránit zájmy Osmanské říše.. Nakonec byla svolána do Berlína Kongres, který se o to zajímal. Kde hospodářsky vyčerpané Rusko nemělo jinou možnost než souhlasit. Nakonec Rusko bylo donucen, aby splnilo dohody a Osmanská říše byla donucena k uznání okupace Bosny a Hercegoviny.

Průběh Bosenské krize.

Okupační správa Bosny a Hercegoviny, která trvala již od roku 1878 se souhlasem Berlínského kongresu, byla považována za pouze dočasnou a řada institucí, které Habsburská monarchie na území tohoto regionu zřídila, byla značně provizorního charakteru. Formálně byla Bosna a Hercegovina stále součástí Osmanské říše. Jakmile však došlo k mladoturecké revoluci v Osmanské říši, řada států, která měla zájem na parcelaci jejího území, využila příležitosti. Rakousko-Uhersko z iniciativy ministra zahraničí barona Lexa z Aehrenthalu anektovalo Bosnu a Hercegovinu. Srbsko, které již od poloviny 70. let 19. století aktivně usilovalo o zisk Bosny, kde se nacházel nemalý počet Srbů, bylo tímto aktem pobouřeno. Vztahy mezi Bělehradem a Vídní byly již v té době v důsledku ekonomické blokády špatné.  Ruský ministr zahraničí Izvolskij se pokoušel získat souhlas Rakousko-Uherska s volnou plavbou ruských lodí úžinami Dardanely a Bospor výměnou za ruský souhlas s připojením Bosny a Hercegoviny k Rakousko-Uhersku a dohodl Buchlovickou dohodu, která ovšem vyvolala v Rusku velkou vlnu nevole. Odpor ruských panslavistů, kteří dohodu vnímali jako zradu na Srbech, a diplomatický neúspěch Ruska vedl ke kritice ministra Izvolského a nakonec i k jeho odvolání. Srbští představitelé ve Vídni zájem Ruska na připojení Bosny k Rakousku přirovnávali k dělení Polska.  V Chorvatsku byly na rozkaz Vídně prováděny akce proti politickým představitelům tamní srbské menšiny (zatýkání) z obav, že by se uvnitř monarchie našli odhodlaní stoupenci nepřátelského přesvědčení. Přesto chorvatské obyvatelstvo přijalo anexi víceméně pozitivně, především z toho důvodu, že národně zaměření političtí představitelé v Záhřebu požadovali sjednocení všech chorvatských zemí. Skutečnost, že nedaleká Bosna a Hercegovina, která byla domovem značné části chorvatského obyvatelstva, byla nyní součástí Rakouské monarchie, této skutečnosti jen napomáhala. Podporu tak získala idea trialismu  Tato krize trvale poškodila nejen diplomatické vztahy mezi Rakousko-Uherskem na straně jedné a Ruskem a Srbskem na straně druhé, ale vedla ke kompletní změně nálad ve společnosti a ještě větší polarizaci prosazovaných kulturních i civilizačních okruhů. Na plno se ukázalo rozložení budoucích soupeřících stran, které se utkají v první světové válce. Anexi a reakce na ni lze připočíst k příčinám první světové války. Krize byla zažehnána poté, co Srbsko prohlásilo, že anexe Bosny a Hercegoviny nijak oficiálně nepoškozuje jeho zájmy (30. března), nevzdalo se ale práva bojovat za Srby v Bosně s cílem území k sobě připojit. Turci uznali anexi již v průběhu února 1909.

Bosenská krize (někdy též Anekční krize, srbochorvatsky Aneksiona kriza) vypukla v letech 1908–1909. Bulharsko 5. října 1908 vyhlásilo svou nezávislost a 6. října 1908 Rakousko-Uhersko vyhlásilo anexi Bosny a Hercegoviny.

La crise bosniaque oppose les grandes puissances européennes durant l'automne et l'hiver 1908-1909. L'annexion formelle par l'Autriche-Hongrie des vilayets de Bosnie et d'Herzégovine en octobre 1908 constitue l'élément déclencheur de cette crise diplomatique.


Kandidáti na pořadatelství.

Počáteční nabídkové řízení.

Dne 21. března 2012 UEFA oznámila, že termín podání kandidatury na pořádání ME 2020 bude do 15. května 2012 a pořadatele by měl být vyhlášen v září 2014. Kandidaturu podalo Turecko a společně Irsko, Skotsko, Wales a Gruzie s Ázerbájdžánem.

Celoevropský turnaj.

Dne 30. června 2012 na tiskové konferenci, den před finále Mistrovství Evropy ve fotbale 2012, navrhl předseda UEFA Michel Platini, aby místo toho, aby ME 2020 hostila jedna země (nebo jej společně pořádaly dvě nebo tři země), bylo rozloženo do "12 nebo 13 měst" přes celý kontinent. Dne 6. prosince 2012 UEFA oznámila, že šampionát 2020 se bude konat v několika městech po celé Evropě u příležitosti 60 let existence turnaje. Michel Platini vyvozoval, že toto bylo logickým rozhodnutím v době finančních potíží napříč Evropou.

Vyjádření zájmu.

Termín pro vyjádření zájmu byl do 12. září 2013. Dne 20. září UEFA potvrdila, že zájem projevilo celkem 32 fotbalových svazů. 19 zemí dosud nehostilo Mistrovství Evropy ve fotbale (v seznamu jsou označeny hvězdičkou). I když Chorvatsko ani Srbsko nehostily Mistrovství Evropy ve fotbale jako nezávislé země, v Bělehradě i Záhřebu coby součásti tehdejší Jugoslávie se konalo shodně po dvou utkáních ME 1976.  Nakonec kandidaturu podalo 19 zemí, přičemž o pořadatelství semifinále a finále měly zájem Anglie (Wembley) a Německo (Mnichov). Španělsko se nakonec rozhodlo kandidovat se stadionem v Bilbau.  Před výběrem úspěšných kandidatur (19. září 2014) bylo rozhodnuto, že kandidatury Běloruska, Bulharska, Izraele a Makedonie nesplňují požadavky ze strany UEFA. Mnichov nakonec vzdal pořadatelství finále a Wembley bylo zvoleno aklamací. Pořadatelství čtvrtfinále obdržel Mnichov (38 hlasů), Baku (37), Petrohrad (29) a Řím (20). Neúspěšné byly Brusel (11), Cardiff (3) a Budapešť (2).  V další fázi se volilo tak, aby bylo zastoupeno všech 6 evropských regionů (jižní, střední, východní, středovýchodní, Skandinávie, severozápadní). Čtyři regiony již byly zastoupeny. Volba tedy proběhla v oblasti Skandinávie, kde byla vybrána Kodaň (13) nad Stockholmem (3). A dále v oblasti středovýchodní, kde byla vybrána Bukurešť (12) nad Budapeští (3).  V poslední fázi bylo vybráno ze zbylých kandidátů šest zemí a měst. Úspěšné byly Amsterdam (58), Dublin (55), Bilbao (50), Budapešť (48), Brusel (43) a Glasgow (22), naopak neúspěšné Cardiff (21) a Stockholm (18 hlasů).  Dne 7. prosince 2017 přišla o pořadatelství Belgie díky průtahům s rekonstrukcí stadionu, pořadatelství zápasů základní skupiny a osmifinále bylo přiřazeno Londýnu.

Kvalifikace.

Žádný tým nemá zaručen přímý postup. Všech 55 evropských reprezentací, včetně týmů ze dvanácti zemí, které budou hostit soutěžní zápasy, se muselo utkat o 24 míst ve finálovém turnaji.  Účastníci byli rozděleni při losování do 6 skupin a los proběhl 2. prosince 2018 v Convention Centre Dublin v Dublinu. Z kvalifikace bylo obsazeno 20 ze 24 míst: po přijetí Kosova do UEFA v květnu 2016 bylo oznámeno, že 55 členů UEFA bude rozděleno do deseti skupin, pět z nich bude pětičlenných a pět šestičlenných. Z každé skupiny postoupí dva týmy. Účastníci se utkají každý s každým, doma a venku. Dvojzápasy doma/venku se odehrály v březnu, červnu, září, říjnu a listopadu 2019.  Nově vytvořená Liga národů UEFA, která měla svůj první ročník v sezóně 2018/19, poskytne týmům další příležitost probojovat se na Euro 2020. Čtyři týmy z každé divize, které se neprobojovaly na Euro, sehrají v březnu 2020 v každé divizi zápasy play-off. Z každé divize vzejde jeden postupující a tím doplní 20 přímých postupujících z kvalifikace.

Přehled stadionů.

Dne 19. září 2014 bylo vybráno třináct měst a stadionů, kde se bude hrát. Dne 7. prosince 2017 přišel Brusel o pořadatelství šampionátu z důvodu průtahů se stavbou stadionu a zápasy připadly Londýnu. Každé město bude hostit tři zápasy základních skupin a jeden zápas v osmifinále nebo čtvrtfinále. Rozdělení zápasů mezi 12 stadionů je následující:  Hostitelská města byla rozdělena do šesti dvojic na základě sportovní síly (za předpokladu, že se všechny země kvalifikují), geografického rozmístění a bezpečnostních a politických omezení. Dvojice byly přiděleny jednotlivým skupinám náhodným losem dne 7. prosince 2017. Každá hostitelská země, která se kvalifikuje na turnaj, bude hrát nejméně dva zápasy na stadionu ve své zemi. Dvojice jsou rozděleny takto:  Pro určení domácích zápasů hostitelských zemí ve skupině se použijí tato kritéria:  Pokud se některá z hostitelských zemí probojuje do baráže, ale nekvalifikuje se na Mistrovství, pak jejich místo zaujme vítěz baráže a bude hrát dva nebo tři zápasy (dle kritérií výše) v hostitelském městě v zemi, která se nekvalifikovala. Los se uskutečnil dne 22. listopadu 2019 ve 12:00 v sídle UEFA v Nyonu, ve Švýcarsku, spolu s losem týmů do baráže. Los byl potřeba jen u skupiny B (Dánsko, Rusko) a týmem, který odehraje tři utkání na svém stadionu, bude Dánsko.

Los základních skupin.

Los, který měl rozhodnout o rozdělení účastníků do základních skupin, proběhl dne 30. listopadu 2019 v 19:00 místního času v Romexpo v Bukurešti, v Rumunsku. Celkem 24 týmů bylo rozlosováno do 6 skupin po 4 týmech. Čtyři týmy ještě nebyly v době losu známy, a proto jsou v tabulkách uvedeni jako "vítěz baráže A" až "vítěz baráže D". Pokud se stane taková situace, že některá ze skupin bude vyžadovat další losování, uskutečnilo by se 1. dubna 2020, ale UEFA potvrdila, že to nebude nutné na základě toho, že kvalifikované týmy a týmy v baráži jsou známy.  Týmy byly nasazeny dle celkového žebříčku UEFA na základě výsledků v kvalifikaci na hlavní turnaj. Jednotlivé losovací koše byly rozděleny takto:  Aby nebyly dvě hostitelské země jedné skupiny ve stejném koši, byl připraven speciální panel UEFA, který by rozhodl o změně týmů. Po skončení kvalifikace však nebyly úpravy potřeba.  Los začal losováním prvního koše a skončil losováním posledního koše, odkud byl tým vylosován a přiřazen do první volné skupiny. Poté bylo vylosováno pořadí ve skupině pro určení pořadí zápasů. Los se řídil těmito pravidly:

Rozdělení týmů z baráže.

Vzhledem k výsledkům kvalifikace a formátu baráže nebylo možné zabránit tomu, aby se v jedné baráži setkaly dvě hostitelské země. Do baráže A byly k sobě nalosovány Maďarsko (hostitel skupiny F) a Rumunsko (hostitel skupiny C); vítěz této baráže je tak zatím přiřazen do dvou základních skupin. Výsledek této baráže tak přímo ovlivní přiřazení vítěze baráže D (ve které není hostitelská země). Los se konal dne 22. listopadu v 12:00 v sídle UEFA v Nyonu, ve Švýcarsku.  Nejdříve byla vylosována skupina, do které bude patřit vítěz baráže A – s výjimkou případu, kdy by ji vyhrál hostitelský tým neprioritní skupiny. Prioritní skupinou se stala skupina F, což znamená:

Nasazení.

Složení košů pro los bylo následující:

Rozlosování týmů.

Rozlosování týmů a zápasů určil tyto skupiny (týmy "kurzívou" jsou vítězové baráže, jejichž identita nebyla v době losu známa):

Zápasy.

"Všechny časy zápasů jsou uvedeny ve středoevropském letním čase (UTC +2)."

Vyřazovací fáze.

Finále.

Finále Mistrovství Evropy ve fotbale 2020 se uskuteční dne 12. července 2020 na Wembley Stadium v Londýně v Anglii.

Mistrovství Evropy ve fotbale 2021, označované též jako UEFA Euro 2021 nebo EURO2021, by mělo být 16. Mistrovství Evropy ve fotbale. Je naplánováno, že se bude konat ve dvanácti městech dvanácti různých evropských zemí v období od 11. června do 11. července 2021. Mistrovství původně plánované na rok 2020 bylo o rok odloženo kvůli koronavirové pandemii, která na jaře 2020 postihla Evropu i zbytek světa a vynutila si přijetí přísných epidemiologických opatření, která na řadu týdnů znemožnila konání veškerých sportovních akcí. Ač bylo konání turnaje přeloženo na rok 2021, zůstane jí původní název včetně letopočtu.

Le championnat d'Europe de football 2020, officiellement UEFA Euro 2020, est la seizième édition du Championnat d'Europe de football, compétition par équipes nationales masculines de football organisée par l'Union des associations européennes de football (UEFA). Il était préalablement programmé du au, mais, en raison de la pandémie de Covid-19 qui sévit en Europe, l'UEFA décide de le reporter d'un an, du 11 juin au 11 juillet 2021, son nom « UEFA Euro 2020 » restant toutefois inchangé.


Život.

Pocházel z šlechtické rodiny původem z Moravy, která dlouhodobě působila ve státních službách. Franz von Pillersdorf studoval na Vídeňské univerzitě státovědu a právo. Po studiích nastoupil jako státní úředník v Haliči. Od roku 1809 byl sekretářem u dvorské komory, kde se specializoval na oblasti státních financí. V letech 1813-1815 pomáhal vojenskému ministru Baldaccimu se zásobováním vojska a správě obsazených oblastí ve Francii. Z Francie navštívil Spojené království, odkud se vrátil do Rakouska, kde byl zaměstnán u finanční správy. Roku 1824 se stal viceprezidentem dvorské komory, roku 1832 členem tajné rady, spojené dvorské kanceláře, a od roku 1842 kancléřem dvorské kanceláře. Roku 1845 se stal čestným občanem Vídně. Již tehdy se profiloval jako liberálně orientovaný, byť k monarchii loajální politik.  Během revoluce v roce 1848 byl Pillersdorf, jehož opozice vůči dosavadnímu Metternichovu systému byla známa, 20. března 1848 jmenován coby šéf spojené dvorské kanceláře ministrem vnitra a 4. května 1848 i ministerským předsedou. Ústava, kterou 25. dubna 1848 vydal (Dubnová ústava) pro oblast Předlitavska (neměla platit pro Uhersko a Království lombardsko-benátské) ovšem nevyhovovala ani revolucionářům ani koruně. Předpokládala totiž dvoukomorový parlament s jmenovaným senátem a nepřímo volenou poslaneckou sněmovnou, zachovávala historická privilegia šlechty a výrazný vliv panovnického dvora. Radikální liberálové ve Vídni ji odmítli a ještě během května 1848 byla ústava odvolána. 8. července 1848 Franz von Pillersdorf abdikoval.  Brzy nato byl ve volbách roku 1848 zvolen na rakouský ústavodárný Říšský sněm. Zastupoval volební obvod Vídeň-vnitřní město I v Dolních Rakousích. Uvádí se jako ministerský předseda. Na mandát rezignoval v prosinci 1848. V seznamu poslanců k lednu 1849 už nefiguruje. Sněm byl zahájen 22. července 1848, avšak Pillersdorf už nemohl uplatnit žádný vliv na vývoj dalších událostí. V říjnu 1848 se stal 2. místopředsedou sněmu. Po rozpuštění sněmu, který se mezitím přesunul do Kroměříže, zůstal bez veřejného úřadu, a dokonce byl popotahován v disciplinárním vyšetřování a roku 1852 mu byla odebrána některá vyznamenání. Nový panovník František Josef I. vůči němu neměl sympatie. Pillesdorf měl v porevolučním období jen okrajový politický post, když byl zvolen do Vídeňské obecní rady. Do aktivní politiky se ještě krátce vrátil po obnovení ústavnosti. Zasedl do Dolnorakouského zemského sněmu, který jej v dubnu 1861 zvolil do Říšské rady (městská kurie, obvod Vídeň). V Říšské radě se zaměřoval na témata finanční a na otázku státoprávního uspořádání Uherska. Již 22. února 1862 zemřel, krátce poté, co byl plně rehabilitován.

Baron Franz von Pillersdorf (1. března 1786 Brno – 22. února 1862 Vídeň) byl rakouský státník a roku 1848 krátce i předseda ministerské rady (ministerský předseda) Rakouského císařství.

Franz von Pillersdorf était un homme d'État autrichien, né à Brünn le et mort à Vienne le. Il fut ministre-président d'Autriche pendant la révolution autrichienne du au.


Příčiny.

Již od 19. a 20. století sílily v Itálii hlasy požadující italskou kolonizaci území dnešní Libye, tehdy volně závislé na Osmanské říši. Tyto požadavky Itálie nastolila již na berlínském kongresu roku 1878, kde obdržela souhlas od ostatních velmocí. Kolonizace by měla umožnit uplatnění pro chudé obyvatelstvo především jižní Itálie, které jinak volilo osud vystěhovalců do USA a Latinské Ameriky. Premiér Giovanni Giolitti chtěl také zahraničním angažmá řešit svou domácí neoblíbenost. Turecké území se zdálo jako snadná kořist vzhledem k slabosti tohoto impéria.

Průběh.

V noci z 26. na 27. září 1911 předložila Itálie Osmanské říši ultimátum požadující předání severoafrických území. Turecko s rakousko-uherským zprostředkováním vyjádřilo ochotu přenechat Itálii kontrolu těchto území, pokud si nad nimi zachová formální svrchovanost. Přesto Itálie 29. září vypověděla válku.

Námořní operace.

K prvnímu střetu mezi italskou Regia Marina a osmanským námořnictvem došlo v Turky držené Albánii, v přístavu Preveza (29.–30. září 1911). Skupina 5 italských torpédoborců pod vedením Luigiho Amedea, vévody z Abruzzi, potopila 4 turecké torpédoborce a zajala jedno pomocné plavidlo. Také zámek Saint Andreas byl poškozen palbou děl. Další akcí byla dělostřelecká podpora italské armády během bojů o přístav Tobruk (29. prosince 1911-9. ledna 1912), které ovšem skončily neslavně. Reputaci si královské námořnictvo spravilo během střetu v zátoce Kufunda v Rudém moři, kde úderný svaz složený z křižníku a dvou torpédoborců během 7. ledna 1912 zničil 7 tureckých dělových člunů. Italové tak de facto zničili osmanské válečné námořnictvo v Rudém moři a do konce války zablokovali přístav Al Hudaydah. 24. února 1912 napadly dva italské pancéřové křižníky "Giuseppe Garibaldi" a "Francesco Ferruccio" pod vedením kontradmirála Paola Thaona di Revel přístav Bejrút, kde Italové zničili starý turecký bateriový pancéřník "Avnillah", torpédovku "Angora" a šest zásobovacích remorkérů. Ve dnech 4.–16. května 1912 krylo italské námořnictvo úspěšnou invazi na ostrov Rhodos, což přispělo k tomu, že Itálie posléze obsadila Jižní Sporady.

Pozemní boje.

3. října začalo vylodění italských sil o počtu 40 000 mužů u Tripolisu. V průběhu dalšího vojska byla italská síla zvýšena na 100 000. Proti chabě vyzbrojeným tureckým vojskům měli Italové značnou převahu, proti nim se však přidalo také místní arabské a berberské obyvatelstvo. Italové na to odpověděli rozsáhlým terorem. 5. listopadu vydala italská vláda dekret o anexi libyjských území, ačkoliv měla pod kontrolou pouze pobřežní oblasti. To umožnilo stíhat arabské vojáky jako vzbouřence.

Bilance.

Italské ztráty za celou válku činily asi 1 500 mužů. Ztráty tureckých vojsk jsou odhadovány na 4 500. Ztráty arabských bojovníků i civilistů byly mnohem vyšší, odhady se různí.  Italsko-turecká válka zaznamenala řadu technických novinek. Poprvé byly (na italské straně) ve válečném konfliktu využity vzducholodě a letadla (Blériot XI), jak k průzkumným letům, tak ke shazování bomb.

Závěr.

Italský útok odhalil slabost Osmanské říše. Na začátku roku 1912 se spojily Srbsko, Černá Hora, Bulharsko a Řecko a vstoupily do války proti Turecku. To pro Turecko představovalo mnohem větší ohrožení než vzdálené boje v severní Africe. Proto souhlasilo s uzavřením míru při odstoupení libyjských území a Dodekanésu.  Itálie však neměla libyjské provincie ani zdaleka pod kontrolou. Musela čelit guerille místních kmenů, která byla Tureckem podporována. V roce 1914 měla Itálie pod kontrolou pouze třetinu libyjského území. První světová válka donutila Itálii soustředit síly na evropské bojiště a v Africe mezitím ztrácela pozice. Teprve na začátku 30. let se podařilo Mussoliniho režimu tzv. Italskou severní Afriku pacifikovat za cenu značných ztrát na životech.

Italsko-turecká válka (Tripolská válka) byla válka Italského království proti Osmanské říši vedená pod záminkou ochrany italských zájmů v severní Africe. Vyhlášena 29. září 1911, skončila 18. října 1912 mírem z Lausanne, kdy Turecko postoupilo Itálii Tripolsko, Kyrenaiku a Fezzán (tj. území dnešní Libye) a dále souostroví Dodekanés.

La guerre italo-turque (turc : "Trablusgarp Savaşı", « Guerre de Tripolitaine » ; italien : "Guerra di Libia", « guerre de Libye ») est un conflit qui opposa l'Empire ottoman et le royaume d'Italie du au.


Život.

Bento (Benedikt) resp. Baruch de Spinoza (také d’Espinoza) se narodil v zámožné sefardské obchodnické rodině, která do Holandska uprchla z Portugalska. Navštěvoval nižší talmudskou školu, ale ačkoli byl mimořádně nadaný, do vyššího stupně, který byl obvykle přípravou k povolání rabína, se patrně nezapsal. Po smrti svého otce roku 1654 převzal jeho zadluženou firmu, kterou však později předal svému mladšímu bratru.  Někdy po roce 1650 se setkal s protestantskými menonity a navštěvoval latinskou školu bývalého jezuity Van den Endena, kde se setkal s Druhou scholastikou a s dílem R. Descarta, které na něho udělalo velmi hluboký dojem; Maimonidovo dílo znal patrně už dříve. Roku 1655 se spřátelil se dvěma portugalskými racionalisty, kteří přijeli do Holandska, a roku 1656 se dostal do těžkého názorového konfliktu s amsterodamskou židovskou obcí, která ho 27. června slavnostně vyloučila a zakázala svým členům, aby se s ním stýkali. Spinoza žil snad dále v Amsterodamu nebo v blízkém Rijnsburgu, sepsal svoji obranu, a sám pak užíval jen latinskou formu svého jména Benedikt (portugalsky Bento). V letech 1658–1659 studoval v Leidenu.  Kolem roku 1660 pracoval na latinském „Traktátu o nápravě rozumu“ a „Pojednání o Bohu, člověku a jeho štěstí“. Živil se broušením čoček a snad i výrobou mikroskopů a dalekohledů, která mu získala velmi dobrou pověst, stejně jako jeho filosofické názory, takže si začal dopisovat s anglickými i německými učenci. Roku 1663 uveřejnil latinské shrnutí Descartových „Principů filosofie“, roku 1669 se přestěhoval do Haagu a roku 1673 obdržel pozvání na univerzitu v Heidelbergu, formulované ovšem tak, že je nemohl přijmout. Podobně odmítl i pozvání do Francie.  Roku 1670 uveřejnil anonymně „Teologicko-politický traktát“, kde sice uznával absolutní moc vladaře, nicméně v polemice s Hobbesem doporučoval panovníkům v jejich vlastním zájmu mírnost a názorovou toleranci. Cílem státu je podle něho svoboda. Roku 1672 byl zavražděn liberální regent De Witt a roku 1674 byl Traktát v Holandsku zakázán. Spinozu v Haagu navštěvoval Henry Oldenburg, Leibniz a von Tschirnhaus, na něž Traktát udělal velký dojem, i když Leibniz jeho systém výslovně odmítl. Roku 1677 Spinoza náhle zemřel, patrně na tuberkulosu, která snad souvisela s jeho brusičským povoláním. Benedikt Spinoza žil po celý život osaměle, v příkladné skromnosti a poctivosti a několikrát osvědčil velkou občanskou statečnost. Třebaže v něm jeho okolí většinou vidělo ateistu, jeho filosofie je bez Boha nemyslitelná, a i když zůstal po zbytek života bez jakékoli konfese, svou židovskou identitu nepopíral. Jeho myšlení pak obsahuje i některé prvky kabaly a tradiční židovské etiky. Ježíše Krista za Boha nepokládal, oceňoval jej však jako vzor lidské dokonalosti. Ještě v roce 1677 vydali přátelé pod názvem „Opera posthuma" [Posmrtné spisy] jeho dosud nevydané dílo, tj. „Etiku“, „Politický traktát“, „Pojednání o nápravě rozumu“, hebrejskou gramatiku – vesměs nedokončené - a Spinozovy dopisy.  Katolická církev zařadila téměř celé dílo Barucha Spinozy na Index zakázaných knih. Spisy, které byly vydány v „Opera posthuma", byly na "Index" zařazeny dekretem ze dne 29. srpna 1690. „Teologicko-politický traktát", který Spinoza vydal anonymně v roce 1670, byl na "Index" zařazen dekretem ze dne 3. února 1679.

Myšlení.

Spinoza byl krajní racionalista, jak o tom svědčí i forma většiny jeho spisů, inspirovaných postupem Eukleidovy Geometrie. Začíná vždy definicemi a axiomy, následují věty, jejich důkazy, důsledky a poznámky.

Metafyzika.

Spinoza vychází z Descarta, dovedl však jeho systém do důsledků. Východiskem mu byla absolutní nekonečnost Boha, vedle něhož nemůže už nic samostatného existovat. Na rozdíl od Descarta, pro něhož Bůh jako stvořitel stojí nad světem, chtěl ho Spinoza zahrnout do jediného celku, mimo nějž nemůže být vůbec nic. Substance, jíž s Descartem rozuměl „to, co ke své existenci nic jiného nepotřebuje, co na ničem jiném nezávisí“, může být tedy pouze jedna, nekonečná, věčná a božská.  Substance je tedy nepodmíněný předpoklad, to, co nemůže nebýt a co „leží v základu“, aniž by však byla nějakou konkrétní jednotlivou neboli konečnou věcí ("omnis determinatio negatio est"). Jsoucna neboli věci jsou jen mody jediné substance, která je neměnná, nedělitelná, nekonečná. Je-li substance jediná, nemá zdůvodnění mimo sebe a pokud musí být zdůvodněna, poskytuje sama faktem své jednosti a nutnosti (je tím, co nemůže nebýt) své zdůvodnění neboli je "causa sui" (příčinou sebe sama). Pro to Spinoza volí označení "Deus" - Bůh. Bůh je tedy předpokladem a základem všeho, co jest, aniž by sám byl v čemkoliv obsažen.  Substance neznamená žádnou látku ani poznatelnou skutečnost, nýbrž především myšlenkovou kategorii. Nekonečná substance má i nekonečně mnoho atributů, z nichž může lidský rozum poznávat jen dvě, totiž ducha jako „myslící věc“ ("res cogitans") a látku jako „rozlehlou věc“ ("res extensa") - Descartovy substance. Rozlehlost je identická s látkou, kdežto duch představuje jakoukoliv aktivitu mysli od smyslového vnímání přes imaginaci, afekty až po ideje).  Oba atributy, a tedy i všechny poznatelné věci a celý Vesmír, jsou pouze „v Bohu“, jehož Spinoza někdy nazývá také „natura“ (z lat. "nasci", rodit), což nelze přeložit moderním slovem „příroda“ a znamená spíše něco jako „povaha“ či „podstata“. Ačkoli je tedy všechno zahrnuto v jediném nekonečném, věčném a naprosto nutném celku, mezi Bohem jako stvořitelem a stvořeným světem je přesto zásadní rozdíl, který Spinoza vyjadřuje rozlišením mezi "natura naturans" (tvořící podstata) a "natura naturata" (stvořená, zrozená). Tím se Spinozův metafyzický systém liší od panteismu a někteří pro něj užívají název panenteismus (z řec. "pan-en-theó", vše v Bohu).  Pokud Spinoza výslovně upíral Bohu osobní a lidské rysy nebo činnosti (vidění, chtění, city atd.), bylo to – jak vysvětluje v dopisech – jen proto, že se chtěl bránit naivním lidským představám, které si Boha představují jako člověka:  Je třeba upozornit na skutečnost, že existují různé interpretace Spinozovy metafyziky. Josef Tvrdý i profesor Drtina považovali Spinozu za klasického představitele panteismu. Také profesor Rast uvádí, že „"Spinoza učí jednoznačnému panteismu. Bůh je »natura naturans«" [příroda tvořící"], mody jsou »natura naturata«" [příroda vytvářená], "avšak v základě je všechno jedno."  Dle profesora Röda "„»Příroda« a »Bůh« jsou u Spinozy synonyma"," i když ovšem "„přírodou nerozuměl jen materiální skutečnost, ale skutečnost obecně včetně jejího duchovního aspektu." „V rámci Spinozových předpokladů pochopitelně nelze vážně mluvit o tom, že by Bůh stvořil svět, protože vše, co existuje, je v Bohu, stejně jako je Bůh ve všem..."". Problém vzniku věcí statický panteismus Spinozův jednoduše pomíjí.  Profesor Muller konstatoval: "„Spinozův Bůh venkoncem není transcendentní a »jiný«. Bůh je příroda sama../.../ Jedinečná nekonečná příroda neboli Bůh tak může být pochopena dvěma způsoby: buď jako jeden Bůh a jako »natura naturans«, anebo jako nekonečný řád konečných věcí a jako »natura naturata«"." Ve Spinozově myšlení neexistuje prostor pro osobního Boha a náboženské přesvědčení o nesmrtelnosti duše považoval za iluzi.  Na možnost různých interpretací Spinozových názorů upozorňuje profesor Kenny: "„Klíčem ke Spinozově filozofii je monismus, tj. myšlenka, že existuje jen jedna jediná substance, nekonečná božská substance, která je identická s přírodou: Deus sive Natura, »Bůh čili příroda«."" Toto ztotožnění Boha s přírodou lze pojímat různě. "„Pokud někdo chápe Boha v jeho systému jako prostě kódovaný způsob odkazující k řádu věcí v přirozeném světě, pak se bude Spinoza jevit jako nefalšovaný ateista"."  Materialistické pojetí Spinozova monismu zastávali marxističtí badatelé. Nábožensky založení myslitelé Spinozův monismus a panteismus většinou odmítali; v českých zemích ke kritikům Spinozovy metafyziky patřili např. katolický učenec Josef Pospíšil a profesor Emanuel Rádl, který vyjádřil i pochybnost o Spinozově víře v nějakého Boha: "„Víra mu však naprosto scházela, víra v lidi i v Boha; že užíval často slova bůh, nic neznamená.""

Etika a politická filosofie.

Motivem Spinozova filosofování jsou především praktické otázky lidského života, jako jsou štěstí a svoboda mysli a antiutopistické uspořádání společnosti ve státě, v 17. století plném občanských a náboženských válek zvlášť naléhavé. Spinoza navazuje na Hobbese a vychází z konceptu společenské smlouvy, kterou lidé uzavřeli, aby se vymanili z přirozeného stavu pouhé snahy zachovat si vlastní existenci, v kterém je každý svému druhu zákonitě nepřítelem. Jako důsledný racionalista byl Spinoza přesvědčen, že svět se řídí (přírodními) zákony a že mezi zákony hmotného a duchovního či mravního světa nemůže být žádný rozpor. Například pojem spravedlnosti tím nabývá významu pouze ve státu, protože v přirozeném stavu je vše myslitelné povoleno. Také lidský život a mezilidské vztahy jsou z velké části určovány různými nutnostmi a moudrý člověk se může dopracovat ke svobodě a aktivnímu životu jen tak, že je uzná a přijme a že se naučí ovládat své vášně. Spinozova etika tak má velmi blízko k etice stoické, protože však předpokládá rozumnost každého člověka, výslovně obhajuje sledování vlastních zájmů: rozumný člověk sám pochopí, že sobectví by bylo proti nim a že se bez druhých nikdy neobejde.  Etika je pro Spinozu základem politiky. Harmonické spolužití lidí a nashromáždění moci každého člena společnosti do moci lidu, která je posléze přenesena vládě, vede k zajištění nejúčinnějšího prosazování řádu ve společnosti a stability. Nezbytným rozumovým předpokladem pro maximální zachování funkce a existence státu jsou cíle jako prospěšnost a minimální zásah státu do života občana, ale především svoboda mysli a mír. Pokud jde o druh vlády, Spinoza dává přednost demokracii před aristokracií a monarchií, protože rozhodování více lidí je lépe chráněno před osobními výstřelky a tudíž racionálnější. Panovník ovšem nepodléhá jiným restrikcím, než vlastním vydaným zákonům, ani jiné vyšší moci. Pouze v mezním případě vyvolá moc lidu převrat. Panovník nebo vláda má tudíž po určitou dobu plnou autoritu nad svými poddanými, kteří ho musí ve všem poslouchat, pokud nenařizuje něco vyloženě zvrhlého jako zabít vlastní rodiče. Je však v zájmu panovníka samého, aby svým poddaným nechal co největší svobodu názoru a přesvědčení a nevytvářel tak ve společnosti zbytečné konflikty. I když Spinozovy etické názory jsou v jistém napětí s jeho determinismem, mají i pro současnou politickou filosofii svůj význam a své pevné místo v historii politických a právních teorií.

Vliv a význam.

Za Spinozova života se jeho vliv omezil na malý okruh znalců a přímo ovlivnil například Leibnizovu „Monadologii“; Leibniz ale také napsal vyvrácení Spinozovy etiky. Osvícenec Pierre Bayle považoval Spinozovu filosofii za „to nejabsurdnější, co si lze vymyslet“ a David Hume za „ohavnou“, protože potlačuje lidské já a jeho svobodu. Ta podoba ontologického důkazu Boží existence, kterou odmítl Kant, pochází právě ze Spinozy. První vlnu širšího zájmu o Spinozu ale zahájil teprve Friedrich Heinrich Jacobi knihou, v níž ho obvinil z panteismu. Jeho prostřednictvím se se Spinozou seznámil například Lessing, Herder a Goethe, kteří jím byli nadšeni, stejně jako Fichte, Schleiermacher nebo Schelling. Hegel dokonce napsal, že Spinoza je jediný možný počátek filosofického myšlení. Podobně nadšeně o něm píše Feuerbach a Nietzsche, který ho pokládal za svého předchůdce.  Ve 20. století se na Spinozu odvolávali například Ludwig Wittgenstein, který se Spinozou inspiroval ve svém prvním spise, nazvaném "Tractatus logico-philosophicus", a Albert Einstein, ale zejména myslitelé ovlivnění marxismem, například Louis Althusser, Gilles Deleuze nebo Slavoj Žižek. Na jeho politickou filosofii u nás navázal Pavel Barša. Naopak polemicky se proti Spinozovi postavil Emmanuel Lévinas, který v něm viděl prototyp totalizujícího myšlení, které – podobně jako myšlení Hegelovo - potlačuje jednotlivce, podřizuje Jiné Stejnému, chce aspoň v myšlení „uchopit“ celek a tak vzdáleně připravuje i politické totality.

Baruch Spinoza (či Benedikt Spinoza, lat. Benedictus; 24. listopadu 1632, Amsterdam – 21. února 1677, Haag) byl holandský filozof židovského původu, který mj. kriticky rozvinul Descartovu nauku o substancích. Mezi současníky byl jedním z nejdůslednějších racionalistů a jeden z prvních kritických čtenářů Bible. V současnosti má význam hlavně jeho politická filosofie, ale také překonání kartézského dualismu těla a ducha.

Baruch Spinoza (), né le à Amsterdam et mort le à La Haye, est un philosophe néerlandais. Il occupe une place importante dans l'histoire de la philosophie, sa pensée, appartenant au courant des modernes rationalistes, ayant eu une influence considérable sur ses contemporains et nombre de penseurs postérieurs.


Život.

Feo studoval na konzervatoři Conservatorio di Santa Maria della Pietà v Neapoli v letech 1704 až 1712. Mezi jeho spolužáky byli např. Leonardo Leo, Niccolò Jommelli a Giuseppe de Majo (který se později oženil s jeho neteří. Jeho prvním učitelem byl Andrea Basso a po roce 1705 i Nicola Fago.  V roce 1713 uvedl svou první operu "L’amor tirannico, ossia Zenobia" (Krutá láska aneb Zenobia) a hned pro karneval v následujícím roce oratorium "Il martirio di Santa Caterina" (Utrpení svaté Kateřiny v Egyptě). Velmi úspěšné byly jeho církevní skladby pro místní chrámy, jako např. "Missa defunctorum" (Mše za zemřelé) z roku 1718. Proslul rovněž recitativy, áriemi a komickými scénami komponovanými pro představení oper jiných autorů uváděných v Neapoli.  V roce 1719 složil operu "La forza della virtù" (Síle ctnosti) a vzápětí "Teuzzone" ve stylu opera seria. Skutečné slávy se dočkal v roce 1723 operou "Siface, re di Numidia" (Syphax – Numidský král) psanou pro divadlo Teatro San Bartolomeo. Libreto bylo prvním pokusem o hudební drama tehdy pětadvacetiletého Pietra Metastasia, který právě začínal svou životní dráhu v Neapoli.  Na základě svých úspěchů byl v témže roce jmenován jako "primo maestro" konservatoře Conservatorio di Sant'Onofrio a Capuana, kde ve funkci vystřídal Nicola (Francesca) Grillo. V té době zde vyučoval např. Ignazio Prota a mezi jeho žáky byly významní skladatelé jako Nicola Sabatino, Niccolò Jommelli a Gennaro Manna.  V roce 1739 přešel na Conservatorio dei Poveri di Gesù Cristo, kde nahradil Francesca Duranta, který odešel na odpočinek. Zde u něj studoval např. Giacomo Insanguine, známý pod přízviskem „Monopoli“.  Většinu svých oratorií, kantát a další duchovní hudby zkomponoval Feo v letech 1723 až 1743. Jeho nejznámějším oratoriem se stalo "San Francesco Salesio, Apostolo del Chablais" z roku 1734, které bylo mnohokrát provedeno v celé Itálii. Pro Řím a Turín zkomponoval šest oper a několik intermezz. Pro Madrid byla určeny serenády "Oreste" a "Polinice" (1738).  Na objednávku řádu křižovníků v Praze složil v roce 1739 pro Prahu oratorium "La distruzione dell’esercito dei Cananei con la morte di Sisara" (Zničení vojsk Kanánců a smrt Sisary). Jeho poslední opera "Arsace", byla uvedena v roce 1740 v Turíně při znovuotevření divadla Teatro Regio a poslední oratorium ("Ruth") v Římě roku 1743.  V tomto roce bylo Conservatorio dei Poveri di Gesù Cristo zrušeno a přeměněno na kněžský seminář. Feo odešel na odpočinek, ale dál pokračoval v komponování pro neapolské kostely, zejména pro chrám Santissima Annunziata, kde byl již od roku 1726 ředitelem kůru (maestro di cappella). Zemřel 28. ledna 1761. Poslední skladbou byla árie pro tenor a smyčcové nástroje "Quoniam tu solus sanctus".

Dílo.

Opery  Intermezza  Serenády  Oratoria  Další chrámová hudba  Kromě toho zkomponoval 31 kantát: "Cantate profane e solfeggi per soprano"

Francesco Feo (? 1691 – 28. ledna 1761) byl italský operní skladatel, představitel Neapolské operní školy. Narodil se a zemřel v Neapoli, kde byla také většina jeho děl uvedena.

Francesco Feo (né à Naples, alors capitale du royaume de Naples, en 1691 – mort le dans la même ville) est un compositeur italien du. Gian Francesco de Majo était son petit-neveu.


Děj.

Děj začíná v na pařížském letišti Orly. Marjane tam přichází připomenout si svůj přílet z Íránu. Usedá na lavičku v letištní hale, kde se ponoří do vzpomínek, v nichž bude celý film ubíhat. Začínají v Teheránu roku 1979, během Íránské islámské revoluce. Režim šáha Muhammada Rezy Pahlavího uvěznil množství jeho odpůrců, včetně Marjanina strýce z otcovy strany, její rodina to tedy vítá a připojuje s k protestům. Malá Marjane je revolucí nadšená a nesmírně obdivuje svého z vězení propuštěného strýce. Po nadšení však přichází deziluze – přichází islámská krutovláda, Marjanin strýc je opět uvězněn, tisíce disidentů jsou popraveny, jsou zavedeny přísné islámské zákony, které přesně nařizují styl oblékání (závoj) či přísně zakazují nemanželský sex, konzumaci alkoholu či západní hudbu. Školu ovládá islámská propaganda. Marjane má v režimu problémy – pohádá se se svojí učitelkou náboženství kvůli lžím, které tvrdí o současné vládě, načerno shání západní hudbu, za svoje oblečení (bunda s vlastnoručním pravopisně chybným nápisem „"Punk is not ded"“, odznak s obrázkem Michaela Jacksona) je málem odvedena mravnostní policií, její rodina je zastavena při jízdě autem a prohledá jejich byt. Navíc zuří irácko-íránská válka, a tak Marjanini rodiče se rozhodnou, že musí z Íránu pryč. Odlétá do Rakouska, kde má bydlet v bytě u známých jejich rodičů. Ten však musí „z důvodu nedostatečné kapacity“ opustit a stěhuje se do domova, který spravují jeptišky. Začíná pozvolna rozumět německy, do země dorazila s nulovou znalostí tohoto jazyka. Nachází si první rakouské přátele, spolek výstředních odpadlíků, se kterými bere drogy. Pohádá se s jeptiškami, které spravují její ubytovnu, a opět se stěhuje, tentokrát do podnájmu k podivnínské učitelce filosofie v důchodu. Nachází si nové přátele – partu „anarchistů“, s nimiž jezdí na výlety do lesů. Navazuje první milostný vztah – Fernarda. Ten ji však oznámí, že je homosexuál a ona ho v tom měla utvrdit. Brzy má nového přítele – Marcuse, s kterým se rozejde, poté co ho in flagranti nachytá s jinou dívkou. Když ji bláznivá majitelka domu, v němž bydlí, obviní z krádeže brože, ve vzteku odchází z jejího domu. Rychle střídá bydlení – bydlí například s homosexuály a nakonec skončí na ulici. Hluboko podchlazenou ji převezou do nemocnice. Marjane telefonuje rodičům a dohodne se s nimi, že se vrátí do Íránu. Tam už skončila válka, země je poškozená, režim jen mírně povolil oproti svému začátku. Marjane se znovu setkává s rodiči, babičkou, starými přáteli. Znovu studuje a znovu má spory s vyučujícími. Několikrát ji na ulici zadrží strážci morálky. Vdává se, ale po roce zjišťuje, že byl sňatek omyl a rozvádí se. Zúčastní se večírku u své přítelkyně, kam vtrhne mravnostní policie. Dívky ukrývají alkohol a chlapci, kteří s nimi byli, se utíkají schovat do podkroví, protože společný večírek obou pohlaví by byl pro mravnostní policisty nepřijatelný. Chlapci jsou však nalezeni a při útěku přes střechy se při pádu zabije jeden z Marjaniných přátel. Marjane znovu odchází ze země a její rodiče ji přikazují, aby se už nevrátila – Írán není místo pro ni. Naposledy vidí svoji babičku. Odlétá do Francie, kde příběh končí.

Persepolis je francouzsko-americký kreslený film íránské režisérky Marjane Satrapi a francouzského režiséra Vincenta Parronauda z roku 2007, natočený na motivy stejnojmenného autobiografického komiksu Marjane Satrapi, v němž popisuje svůj život v Íránu a v Rakousku, včetně událostí a epoch jako svržení posledního šáha Muhammada Rezy Pahlavího (Íránská islámská revoluce), nástupu islámské teokratické diktatury, začátku Irácko-íránské války či situace na přelomu 80. a 90. let. Film byl úspěšný u diváků i kritiků – získal mimo jiné Cenu poroty na Filmovém festivalu v Cannes roku 2007. Na úspěchu se podílela i hudba různých autorů. Většina filmu je černobílá.

Persepolis est un long métrage d'animation français réalisé par Vincent Paronnaud et Marjane Satrapi, sorti en France le. Le film s'inspire de "Persepolis", la bande dessinée autobiographique de Marjane Satrapi.


Příčiny.

Příčinou (u žen i mužů) může být věk (proto také maximální věk dárců vajíček či spermií se pohybuje okolo 35 let), stres, chlamydie, genetické poruchy atp.  Za snížení plodnosti (zvýšení výskytu vývojových vad jako je rozštěp či fetální alkoholový syndrom) mohou teratogeny, jako je například kouření, alkohol atp.

Příčiny neplodnosti u žen.

Faktorů ovlivňující ženskou neplodnost je celá řada. Kromě vyššího věku způsobuje neplodnost mnoho onemocnění a genetických dispozic.

Hormonální faktory.

Hormonální příčiny jsou nejčastější. Vychýlení menstruačního cyklu z normy (interval cyklu 28 + 3 dny a délka krvácení 3 až 5 dnů) ukazuje na možnou nesprávnou funkci vaječníků, která může způsobovat neplodnost.

Endometrióza.

Podstatou endometriózy je vznik ložisek (endometria) mimo děložní dutinu.

Tubární faktory.

Mezi tubární faktory se řadí neprůchodnost vejcovodů, kvůli níž se vajíčko nemůže dostat do dělohy a spermie se tak nedostanou k vajíčku. Za neplodnost může také úplná absence vejcovodů.

Děložní faktory.

Mezi děložní faktory se řadí abnormality v dutině dělohy, např. polypy či myomy, a také srůsty (Ashermanův syndrom). Za neplodnost mohou také vývojové vady dělohy, které se mohou projevovat také silnějšími projevy menstruace nebo celoživotní bolestí v pánevní oblasti.

Trendové příčiny.

Způsob, jakým v moderním době žijeme své životy, se může negativně promítat do schopnosti počít dítě. Nadváha způsobená sedavým životním stylem zhoršuje tvorbu vajíček, zvyšuje riziko předčasného potratu, cukrovky a vysokého tlaku v těhotenství. Ačkoliv nebyl prokázán přímý vliv alkoholu a drog na schopnost ženského těla počít, doporučuje se návykové látky a alkohol požívat v co nejmenší míře. Například marihuana obsahuje látky, které mohou způsobovat primární neplodnost.

Jak se zjišťuje neplodnost.

U žen je prvním krokem při zjišťování neplodnosti měření bazální teploty. Pro otěhotnění je potřeba ovulovat a právě ovulaci provází zvýšená bazální teplota. Běžně se používají ovulační testy, které lze pořídit v lékárně. Při podezření na neplodnost doporučuje gynekolog několik testů, které zahrnují ultrazvuk vaječníků, vejcovodů a dělohy, společně s krevními testy.

Neplodnost jinak též "sterilita", či "infertilita", primárně znamená biologickou neschopnost jedince počít dítě a vyskytuje se jak u mužů, tak u žen. Neplodnost je klasifikována jako nemoc, kterou lze léčit a to buď změnou životního stylu, nebo metodami asistované reprodukce. Z lékařského hlediska můžeme o neplodnosti mluvit až po jednom roce pravidelného nechráněného styku. Neplodnost však může rovněž znamenat stav, kdy žena není schopna nosit dítě během celé doby těhotenství. Existuje mnoho biologických příčin neplodnosti, z nichž některé mohou být napraveny lékařským zásahem. Plodné ženy jsou přirozeně plodné před a během ovulace, a přirozeně neplodné během zbytku menstruačního cyklu.

De manière générale, l'infertilité est la difficulté à donner la vie. Ceci s'applique aussi bien à un terrain sur lequel toute tentative de culture agricole est infructueuse, qu'à un animal ou un couple d'êtres humains éprouvant des difficultés à avoir une descendance.


Původ.

V tradičních zemědělských společnostech je půda pevně rozdělena na určitý počet hospodářství či starověkých „domů“ (řec. "oikos"). Nová hospodářství tedy nemohou vznikat a stabilita společnosti vyžaduje, aby žádné dosavadní nezaniklo. Každé hospodářství je pevně spojeno s určitým rodem a „jménem“, které se stejně jako majetek dědí v otcovské linii. S tímto uspořádáním úzce souvisí i typické rodové nebo domácí náboženství, někdy nazývané kult předků.  Jednou z nejdůležitějších povinností hlavy rodiny je postarat se o pokračování rodu, protože na něm závisí posmrtný život zemřelých předků. Muž, který zemřel bezdětný, tak nesplnil tuto povinnost a levirát je pokus chybu napravit. Obvykle mladší bratr zemřelého, který s ním žil na tomtéž hospodářství, si má vzít vdovu a zplodit s ní „svému bratru“ syna, který by hospodářství později převzal.

Biblický levirát.

Různé formy levirátu se vyskytovaly v mnoha různých kulturách, přesný popis se zachoval v Bibli. Kniha Genesis popisuje příběh tří Judových synů, z nichž nejstarší Er jednal zle a brzy zemřel. Juda přikázal mladšímu bratru Onanovi, aby spal s vdovou Támar a zplodil dítě svému bratrovi. Onan s Támar sice spal, ale nechal sperma vystříknout na zem, protože dítě by "„nebylo jeho“". Za to ho Hospodin potrestal smrtí a Juda řekl Támar, aby počkala, než dospěje nejmladší syn. Nakonec Támar v přestrojení za prostitutku svede svého tchána Judu a má s ním syna. Juda ji chce upálit za cizoložství, ale když Támar prokáže, že spala s ním, uzná svou chybu i své otcovství.  V knize Leviticus se sice důrazně zakazuje sexuální styk mezi blízce příbuznými (princip exogamie), nezakazuje jej však v případě, kdy žena ovdoví. Kniha Deuteronomium pak levirát ( יִבּוּם, "jibum") přesně vymezuje: zakazuje vdově, aby se vdávala mimo rodinu a bratrovi zemřelého přikazuje, aby si ji vzal. V případě, že je vdova švagrem odmítnuta, má vdova v přítomnosti svědků muži, jenž ji odmítl, zout pravou botu a uplivnout před ním. Ačkoliv je uzavření levirátního svazku v rámci judaismu chápáno jako jedno z tarjag micvot, přesto již v době Talmudu bylo upřednostňováno propuštění vdovy obřadem "chalica" (hebrejsky חליצה, doslova "„odstranění“" ve smyslu zutí obuvi). Po tomto obřadu se může vdova provdat za kteréhokoliv muže podle své volby, jak je to popsáno v knize Rút.  K levirátním sňatkům doposud dochází v některých orientálních židovských komunitách jako např. v Maroku, Tunisku, Íránu či Jemenu. Ve Státě Izrael je tato praxe zakázána.

Levirát (z lat. "levir", švagr) nebo levirátní sňatek je sňatek vdovy s bratrem bezdětného zemřelého muže. Vyskytuje se v zemědělských společnostech, které kladou velký důraz na zachování rodu a jeho jména.

Le lévirat est un type particulier de mariage où le frère d'un défunt épouse la veuve de son frère, afin de poursuivre la lignée de son frère. Les enfants issus de ce remariage ont le même statut que les enfants du premier mari. Durant l'Antiquité, le lévirat était pratiqué notamment par les Égyptiens, les Babyloniens, les Phéniciens, les Hébreux et les Xiongnu.


Definice.

Tetanie je stav zvýšené dráždivosti (hyperiritability) nervosvalového ústrojí. Je způsobena buď nedostatkem vápníku a nebo hlavně nedostatkem hořčíku (Mg). Tato choroba se projevuje buď sklonem ke křečím (tzv. latentní forma), různými křečovými stavy (tzv. manifestní forma), také však rozsáhlými křečovými záchvaty, stavy hluboké deprese, rozšířené agresivity, nervozity. Příznaky se mohou projevovat velmi dramaticky, sama o sobě ale tetanie není život ohrožující, ale může dojít k případům, kdy pacient může kvůli křečím přestávat dýchat či může dýchat příliš, v důsledku čehož vznikají poruchy acidobazické rovnováhy. Silné křeče však můžou způsobit natržení nebo jinou deformaci svalu, a tak pak může vést k trvalému poškození.

Příznaky.

Tetanický záchvat a prostá tetanie.

Tetanický záchvat může vypadat velmi dramaticky, ale není život ohrožující.

Manifestní tetanie.

V případě manifestní tetanie se setkáváme s bolestivými svalovými křečemi (obličeje, rukou, nohou), patří sem:  Záchvat trvá minuty až hodiny a může u něj vzácněji dojít i ke ztrátě vědomí. To může vést k podezření na epileptický záchvat (na rozdíl od epiparoxu jsou nejdříve parestezie a tonické spasmy – pacient si je uvědomuje, nejsou nepříjemné, bolestivé, pak event. ztráta vědomí).  Mezi příznaky nedostatku hořčíku patří také nespavost, úzkost, únava (pocit jakoby bez energie).

Příčiny.

Stimulem ke vzniku tetanie může být nízká hladina volného krevního vápníku (hypokalcemie), např. při nedostatečnosti příštítných tělísek (hypoparatyreóza), nedostatku vitaminu D nebo při hlubokém a déle trvajícím rychlém dýchání v klidu (tzv. hyperventilaci, která vede následně k respirační alkalóze). Podle toho se tetanie dělí.

Dělení.

Metabolická tetanie.

V popředí je hypokalcémie (u hypoparatyreózy, poruch vstřebávání vápníku) nebo alkalózu (při zvracení, většímu přívodu alkálií, intoxikacích). Dnes se za nejvýznamnější udává deficit hořčíku.

Neurogenní tetanie.

Též označována jako spazmofilie. Vyskytuje se nejčastěji jako funkční porucha (vegetativně labilní jedinci, snížená adaptace na zátěžové situace a stres, hyperventilace při psychické nebo fyzické zátěži). I při těchto funkčních poruchách se sekundárně uplatňují metabolické vlivy (hlavně nedostatek hořčíku, respirační alkalóza při hyperventilaci, aj.).

Důvody nedostatku hořčíku v těle - ovlivnění léky.

Také některé léky nepříznivě ovlivňují metabolizmus hořčíku a vedou k jeho záporné bilanci. Jsou to diuretika (zároveň s nedostatkem draslíku), také srdeční glykosidy, laxantia, sulfonamidy, kortikosteroidy, zvláště jsou-li tyto léky dlouhodobě užívány, dále také hladovění a redukční diety se mohou podílet na vzniku nedostatku hořčíku. Jsou známy studie, kdy při zvláště chronické stresové situaci uvolněním katecholaminů dochází ke zvýšenému vylučování hořčíku močí, k následné hypomagnezémii a ta vede k projevům tetanické ataky. Tak se mohou psychogenní příčiny konvertovat na biochemické.

Incidence.

Incidence onemocnění je značná, tito nemocní patří do pravidelného kontingentu obvodních lékařů, ale také interních, neurologických, psychiatrických a i jiných ambulancí, tak to odpovídá povaze potíží v jednotlivých případech. Od roku 1975 pozorujeme neustálý nárůst počtu těchto nemocných ovšem také z důvodů zlepšení diagnostických kriterií, zvláště zavedením rutinního elektromyografického (EMG) a biochemického vyšetření hladin Mg v krvi. Častěji jsou postiženy ženy než muži, vždy však jde o mladé jedince nejčastěji mezi 20–30 lety věku.

Tetanie je syndrom vyvolaný obvykle extrémně sníženou hladinou hořčíku v krvi a projevující se nedobrovolnou kontrakcí svalů. Léčba spočívá v odstranění příčiny. Příznaky tetanie jsou např. mravenčení, svědění, pálení na jazyku, rtech, prstech, chodidlech, pocit nedostatku vzduchu, křeče, křečové záchvaty, neúmyslné trhavé pohyby (tiky), desorientace, podrážděnost, agresivita. Když nemocný reaguje zrychleným dýcháním, dochází k ještě většímu poklesu hořčíku v krvi a tím i ke zhoršení stavu. Důsledky tetanie jsou i psychického rázu. Pacienti často trpí depresemi, změnami nálad, poruchami soustředění, rozsáhlou nervozitou apod.

La tétanie est un syndrome (ensemble de symptômes) et un état pathologique caractérisé par de longues contractions involontaires de certains muscles. Cet état est très rarement permanent, et plus souvent périodique (« crises de tétanies »).


Historie.

Ketamin na začátku 60. let 20. století objevil Calvin Stevens z Wayne State University. V 70. letech už byla látka používána na bojištích války ve Vietnamu, už tam se však začaly objevovat zprávy o zvláštních halucinacích v období, kdy pacienti přicházeli k vědomí. Od ketaminu se v humánní medicíně rychle ustoupilo a dnes ho využívají hlavně veterinární lékaři. Od 80. let se však ketamin zneužívá jako klubová droga (ač v menším rozsahu než metamfetamin či extáze).

Využití v medicíně.

Ketamin je disociativní anestetikum. Na rozdíl od ostatních anestetik stimuluje kardiovaskulární i dechové centrum a je potentním analgetikem. Myorelaxace je slabá, naopak tonus horních cest dýchacích je zachovaný (nedochází k zapadnutí jazyka). Spolehlivého účinku je dosaženo i po nitrosvalovém podání. Účinek nastupuje rapidně, většinou do tří minut po podání, jelikož ketamin je až 10× více liposolubilní než thiopental. Tyto vlastnosti ho předurčuji k použití v medicíně katastrof, protože je bezpečný i v rukou nevyškoleného anesteziologa. Širšímu použití v klinické praxi zabraňují nežádoucí účinky, zejména vysoký výskyt psychických fenoménů – děsivé sny, dezorientace, senzorické a percepční iluze. Tyto mají pravděpodobně podklad v redistribuci a pomalém uvolňování ketaminu z tukových tkání (viz tiopental). Mírně zvyšuje nitrolební tlak.  Ketamin se obvykle aplikuje intravenózní nebo intramuskulární injekcí. V humánní medicíně se občas používá jako anestetikum u dětských či naopak starších pacientů (u nichž má zřejmě méně vedlejších účinků než ostatní látky tohoto typu), vždy však v kombinaci se sedativy, aby se zabránilo halucinacím. Zkoumá se také jeho využití při léčbě alkoholismu, závislosti na heroinu, léčbě deprese nebo bolestí. Ve veterinární medicíně se ketamin používá hlavně v kombinaci s xylazinem k anestezi nebo analgezi u koček, psů a jiných malých zvířat (90 % ketaminu prodaného legálně v USA jde do veterinárního lékařství).

Rekreační zneužívání.

Ketamin se zneužívá pro své disociativní účinky podobné účinkům fencyklidinu (PCP) a dextromethorfanu (DXM). Účinek trvá od 45 minut do několika hodin, ale osoba se cítí v pořádku až přibližně za 24–48 hodin. Aplikuje se v této souvislosti injekčně, šňupáním nebo kouřením. Vyvolává ketaminový trip, projevující se např. halucinacemi, pocity depersonalizace, derealizace a oddělení od vlastního těla. Ve vyšších dávkách vede disociace k extrémním stavům typu "k-hole" až "ego death", tj. pocit splynutí mysli s okolním světem, např. má člověk pocit, že je nehmotná entita vznášející se vesmírem. Na rozdíl od jiných látek s halucinogenními účinky (psychedelických tryptaminů a fenethylaminů) může vyvolat poměrně silnou psychickou závislost, zvlášť pokud je zneužíván soustavně. Subanestetická dávka má rychlý, ale přechodný antidepresivní efekt, neboť dojde k indukci synaptogeneze přes mTOR a efekt je blokován rapamycinem.

Dlouhodobé negativní efekty.

Chronické užívání ketaminu může vést ke zhoršení kognitivních funkcí včetně paměti. V roce 1989 profesor psychiatrie John Olney publikoval, že ketamin způsobil nezvratné změny ve dvou malých oblastech mozku pokusných krys. Nicméně, zrovna tyto dvě oblasti člověka a krysy se svými metabolickými procesy značně liší, tudíž ten samý proces nemusí u člověka probíhat. První širší, dlouhodobá studie uživatelů ketaminu zjistila, že lidé často zneužívající tuto látku (nejméně 4 dny v týdnu a zároveň 20 dní v měsíci) jsou více depresivní a mají zhoršené různé úseky paměti včetně verbální, krátkodobé a vizuální. U méně častých uživatelů ketaminu (užití 4 dny v měsíci) nebyly na poli pozornosti, paměti a psychické pohody zjištěny rozdíly vůči kontrolní skupině. Stejně na tom byli bývalí uživatelé ketaminu. To podporuje názor, že méně časté užívání ketaminu nezpůsobuje kognitivní deficit a že kognitivní deficit u častých uživatelů je vratný při abstinenci. Ovšem bývalí uživatelé, častí i ti méně častí, měli vyšší skóre v testu bludných příznaků než kontrolní skupina.

Ketamin je léčivo používané v humánní i veterinární medicíně jako anestetikum např. pod obchodními názvy Ketanest, Ketaset, Ketalar, Narkamon a Calypsol. Působí jako antagonista NMDA receptorů, ve vysokých, plně anestetických dávkách obsazuje i opioidní receptory a sigma-receptory. Podobně jako fencyklidin (PCP) vyvolává stavy nazývané disociativní anestezie a zhruba od roku 1965 je zneužíván i jako rekreační droga. Kromě anestetického účinku způsobuje halucinace a hypertenzi. Ketamin je chirální sloučenina a často se prodává jako směs obou izomerů (enantiomerů), ("S")-ketaminu a ("R")-ketaminu.

La kétamine est un psychotrope utilisé comme anesthésique général. Elle est aussi employée comme analgésique, sédatif, en traitement des douleurs chroniques, et en médecine vétérinaire. Elle doit absolument être évitée en post-opératoire (tout particulièrement dans la sphère ORL ou en dentisterie). En effet, en tant qu’inhibiteur de l’acide glutamique, elle ralentit (voire même empêche) le drainage lymphatique des tissus mous, ce qui peut augmenter la douleur après la prise alors que la kétamine l’avait brièvement atténuée, la guérison s’en trouve considérablement retardée voire empêchée (complications graves après interventions dentaires ou en maxillo-facial, ou après intervention sur des articulations), elle peut provoquer des états fébrile intermittents en cas d’abus chronique. Aux États-Unis, elle est commercialisée depuis comme antidépresseur sous le nom de Spravato (Laboratoires Janssen), en spray nasal.