La Descente de Croix (Rogier van der Weyden)

Dílo.

Obraz je olej na plátně, připevněném na desce z 11 kusů baltského dubu a měří 220,5 x 259,5 cm. Deska se zachovala v mimořádně dobrém stavu. V tomto raném díle Rogiera van der Weydena je patrný vliv jeho učitele Roberta Campina, zejména v ostrém a plastickém vykreslení oděvů, realistickém podání tváří a užití živých základních barev, zejména červeně, modři a běloby.  Podle historika Lorne Campbella jsou na obraze tyto postavy (z levé strany): Marie, žena Kleofášova (sestřenice Panny Marie), před ní sv. Jan, Salome (v zeleném, další sestřenice Panny Marie), Panna Marie (omdlévající), tělo Ježíše Krista, Nikodém (v červeném), mladý muž na žebříku je pomocník Nikodéma nebo Josefa Arimatejského, dále Josef Arimatejský (v oděvu protkaném zlatem), vousatý muž s nádobou je pravděpodobně další služebník, vpravo od něj lomí rukama Maří Magdaléna.

Historie díla.

Obraz namaloval Rogier van der Weyden na počátku své kariéry, krátce poté co ukončil školení u Roberta Campina. Toto mistrovské dílo mu přineslo bohatství a mezinárodní proslulost. Obraz byl během následujících dvou století mnohokrát kopírován a stal se nejpůsobivějším zpodobením scény "Snímání z kříže" v nizozemské malbě (Panofsky). S názorem většiny historiků nesouhlasí Felix Thürlemann, který se domnívá, že obraz je pozdním dílem Roberta Campina.  Dílo objednal cech střelců z kuše v Lovani (dnešní Belgie), což vysvětluje neobvyklý tvar mrtvého Kristova těla a kuše namalované v horních rozích. V Lovaňském kostele Onze-Lieve-Vrouw-van-Ginderbuiten visel obraz sto let a poté jej Marie Habsburská vyměnila za varhany v hodnotě 500 zlatých a dala pro kostel zhotovit jeho repliku dvorním malířem Michielem Coxcie (nyní v Bode-Museum). Od roku 1549 visel obraz v kapli Mariina sídelního hradu Binche, kde jej viděl její synovec, korunní princ a pozdější král Filip II. Španělský, který obraz získal roku 1555 do svého vlastnictví. V roce 1566 byl přechodně v loveckém zámečku El Pardo nedaleko Madridu, kde byla pořízena další replika (opět Michiel Coxcie). Obraz byl nakonec převezen roku 1574 do El Escorial. Během občanské války ve Španělsku byl odvezen z bezpečnostních důvodů do Valencie, roku 1939 zapůjčen na výstavu "Masterpieces of the Prado", v Musée d'Art et d'Histoire v Ženevě a poté umístěn v Museu del Prado. Poslední restaurování bylo provedeno v letech 1992-1993.

Zobrazená scéna.

V kanonických Evangeliích převezme mrtvé Kristovo tělo Josef Arimatejský (podle Jana s Nikodémem) a připraví ho k pohřbu. O Panně Marii se tyto texty nezmiňují. Ve středověku byl pašijový příběh doplněn a rozvinut a v souvislosti s mariánským kultem byla zvýrazněna role Panny Marie. Ve 14. století se stal populárním anonymní text "Meditationes Vitae Christi", původně přisuzovaný sv. Bonaventurovi, který inspiroval řadu umělců, včetně Rogiera van der Weydena, při interpretaci scény "Snímání z kříže". Apokryfní Nikodémovo evangelium, obsahující text "Acta Pilati", vzniklo až ve středověku a zmiňuje omdlení Panny Marie na Via Dolorosa, při Ukřižování, "Snímání z kříže" a "Ukládání Krista do hrobu". Tato scéna se opakuje na polovině všech obrazů s Ukřižováním, které vznikly mezi roky 1300 a 1500 Obraz Snímání z kříže Rogiera van der Weydena ukazuje Pannu Marii téměř ve shodné pozici s tělem Krista a je reflexí velmi populárního textu nizozemského kanovníka Tomáše Kempenského "De Imitatione Christi" (1418). Kniha, která vybízí k osobní zbožnosti a identifikaci s utrpením Krista a Panny Marie se stala okamžitě populární a vedle Bible nejčtenější spirituální literaturou. Do roku 1650 byla vytištěna 645 krát.

Snímání z Kříže Rogiera van der Weydena je jedním z nejvýznamnějších děl Severské renesance, které ovlivnilo pozdně gotické malířství v celé západní Evropě.

La Descente de Croix est une peinture à l'huile sur panneau de bois du peintre flamand Rogier van der Weyden réalisée aux environs de l'année 1435. Cette peinture représente la descente du Christ de la croix par Joseph d’Arimathie et Nicodème. Elle est exposée au musée du Prado à Madrid.


Hraní.

Subnautica je dobrodružná hra o přežití, odehrávající se v otevřeném světě oceánské planety. Hráč hraje z pohledu první osoby. Úkolem hráče je prozkoumat herní svět a následovat příběh hry, zatímco čelí nebezpečím ukrývajícím se pod mořskou hladinou. Ve hře je možné sbírat materiály, vytvářet vybavení a ponorky a stavět základny. Vše vytvořitelné potřebuje recepty, které hráč získává postupem ve hře či oskenováním rozbitých částí, volně se vyskytujících po světě (některé recepty má hráč již od začátku). Na úvodní obrazovce si hráč vybere mezi čtyřmi módy. V módu "Přežití" je třeba dodržovat pitný režim, hlídat příjem potravy, kontrolovat hladinu kyslíku a udržovat úroveň života. V módu "Volná hra" odpadá potřeba jídla a pití. Mód "Hardcore" je stejný jako mód "Přežití", ovšem pokud hráč zemře, tak nemá možnost oživení, což je podobné jako ve hře Minecraft. V posledním módu "Kreativní" je hráč oproštěn o všechny potřeby, získává nesmrtelnost, všechny recepty má odemčené od začátku hry, přičemž jejich vytváření nestojí suroviny, a všechna plavidla jsou nezničitelná a nespotřebovávají energii.  Hra má také částečnou podporu VR brýlí.

Příběh.

Ryley Robinson havaroval na planetě 4546B v lodi nazvané "Aurora". Podle PDA přežije jen několik dní. Postupně se Ryley dozvídá, že asi 10 let před ním zde ztroskotala posádka jiné lodi nazvané "Degasi". Postupem času také objeví Precursorské základny. Jedna základna bude ale rozbitá – a zde se Ryley dozví, že většina planety je nakažena nemocí Kharaa (dříve carar). O kus dál pak Ryley najde největší základnu: Sea Emperorovo vězení ("Sea Emperor prison"). Zde najde také největší stvoření ve hře: "Sea Emperora". U něj poté vylíhne vajíčka mláďat Sea Emperorů, kteří po chvíli začnou produkovat enzym 42, pomocí kterého se Ryley vyléčí a následně deaktivuje zbraň (karanténu planety 4546B). Následně bude moci opustit planetu raketou Neptune.

Subnautica je dobrodružná hra vytvořená studiem Unknown Worlds Entertainment. Hra byla vydána v předběžném přístupu 16. prosince 2014, plná verze byla vydána 24. ledna 2018.

Subnautica est un jeu vidéo de survie développé et distribué par Unknown Worlds. Il est disponible en accès anticipé sur Steam à partir du et sur le launcher de Epic games et du sur Xbox One Preview. Il est sorti officiellement le sur Microsoft Windows et macOS, puis le sur Xbox One et PlayStation 4.


Děj.

Celý příběh začíná roku 1941 v Berlíně. Pětice kamarádů si připíjí na rozloučenou; každý se v období války chystá jinam. Wilhelm a jeho mladší bratr Friedhelm jdou bojovat na frontu, Charlotte se stala zdravotní sestru a chystá se pracovat na polních nemocnicích, Greta se stane zpěvačkou a Viktor chce odjet do Spojených států, protože jako žid není v Německu v bezpečí.

1. epizoda.

Charlotte je zamilovaná do Wilhelma, ale bojí se mu vyznat lásku, proto se rozhodne složit zkoušky zdravotní sestry a ošetřovat vojáky v týlu války. Wilhelm se spolu se svým mladším bratrem nechá naverbovat a stává se nadporučíkem. Přestože původně věří v rychlé vítězství německé strany, rychle ztrácí svůj optimismus. Friedhelm je intelektuál, kterého nejvíce zajímá literatura, i přesto se rozhodne nechat se naverbovat společně s bratrem do stejné jednotky. Greta se věnuje zpěvu a hodlá se stát zpěvačkou. Miluje židovského krejčího Viktora, ten ale musí ze strachu odjet do ciziny, nejlépe do Spojených států, proto se Greta prodá majorovi SS. Ten jí sice slíbí, že vydá Viktorovi dostačující opatření, ale neudělá to a nechá jej deportovat do koncentračního tábora.

2. epizoda.

Bratři Friedhelm a Wilhelm se rozdělí při snaze dobýt vysílací věž a Wilhelm téměř zemře. Friedhelm si myslí, že je bratr mrtvý a na krátkou dobu se vrací domů, než se rozhodne vrátit do války. Mezitím je Wilhelm schovaný v domě u lesa, kde hodlá zůstat. Němečtí vojáci na něj ale narazí a přestože ho původně považují za civilistu, náhodou si všimnou jeho vojenského vybavení. Předvedou ho před válečný soud, který ho odsoudí ke smrti zastřelením. Charlotte si myslí, že Wilhelm je mrtvý a proto začne vztah se svým nadřízeným. Greta pořádá vlastní turné, bude ale zpívat pouze na frontách pro vojáky. Na posledním vystoupením ztratí všechny iluze o konečném vítězství a neodpustí si poznámky v hostinci. Za to je zatčena a přestože při výslechu řekne, že je s už povýšeným podplukovníkem SS těhotná, je zavřena do cely. Viktorovi se společně s polkou Alinou povede utéct z deportačního vlaku a dostává se mezi polské partyzány. Ti o něm netuší, že je Žid a přestože je z Německa, vezmou jej mezi sebe.

3. epizoda.

Friedhelmovi se v armádě daří a protože mezi polskými partyzány pozná Viktora, vyhne se léčce. Wilhelm sice byl odsouzen ke smrti oběšením, nakonec jej ale dají do "čistky", jednotky vytvořené k zabíjení Židů a vypalování domů na nevhodných místech. Po několika dnech zabije tyranského nadřízeného a utíká do Berlína. Greta je i nadále uvězněna ve vězení a několik dní před koncem války ji zastřelí. Charlotte pracuje v polní nemocnici, kde se spřátelí s ruskou sestrou Sonjou. Při evakuaci nemocnice se rozhodne zůstat a Sonju najít a i když se jí to podaří, veškeří dřívější obyvatelé a pacienti již odjeli. Proto sama jen se Sonjou v nemocnici zůstává a čeká na příjezd Rudé armády, která záhy přijíždí. Sonju popraví jakožto zrádkyni, ale Charlotte vezmou s sebou. S nimi se bezpečně dostává až do Berlína. Friedhelm tři dny před koncem války vede malou jednotku, po cestě ale narazí na Rudou armádu, sám se pak rozhodně nechat zabít a vyběhne proti nim.  Na konci poslední epizody je pak v titulcích uvedeno, že Viktor zemřel roku 1997, Charlotta roku 2003 a Wilhelm stále žije. Zda byl skutečně celý seriál podle skutečné události, není uvedeno.

Reakce.

Uvedení Válečné generace vyvolalo, především v Německu, smíšené reakce. Zatímco část diváků chválila snahu tvůrců o zfilmování války z pohledu obyčejných Němců, druhá část tvůrcům vytýká alibismus. Největší kritika přišla z Polska a to kvůli vyobrazení polského odboje a fakt, že Poláci jako jediní ze seriálu jsou otevřeně xenofobní vůči Židům. Obecné hodnocení diváků dle česko-slovenské filmové databáze je ale velmi dobré.

Válečná generace nebo také Válka generací (v německém originále Unsere Mütter, unsere Väter) je třídílný televizní seriál pojednávající o osudech pěti rozdílných přátel, žijících v době druhé světové války. Producentem seriálu je Nico Hofman a jeho společnost teamWorks.

littéralement « "Nos mères, nos pères" », Génération War en France, ou Génération Guerre au Québec, est une mini-série allemande en trois parties diffusée en 2013.


Vznik.

Vývoj letounu byl zahájen v létech 1975–76, kdy byl vypracován projekt nového křídla se superkritickým profilem Dornier Do A-5. Nosná plocha se pak pod označením TNT (Tragflügel Neuer Technologie) testovala na upraveném letadle Dornier Do 28 Skyservant. Krátce po prvním letu 14. července 1979 upraveného Do 28D2, bylo 27. listopadu rozhodnuto o stavbě dopravního Dornieru 228, vybaveného křídlem TNT. Během konstrukčních a vývojových prací v roce 1980 Dornier oznámil svůj záměr při příležitosti letecké výstavy v Hannoveru.

Vývoj.

První dohotovený letoun 228-100 (imatrikulace D-IFNS, výr. č. 4358) pro 15 cestujících byl zalétán 28. března 1981 v Oberpfaffenhofenu, první 228-200 (D-ICDO, 4359) pro 19 cestujících měl premiérový let 9. května 1981.  Na počátku sériové výroby byl Dornier 228 nabízen ve dvou základních verzích. Typ 228-100 o délce 15,04 m a 228-200 o délce 16,56 m. Za pohon vybrala společnost Dornier osvědčené jednohřídelové turbovrtulové motory Garret AiResearch TPE-331-5-252D o výkonu po 533 kW. Standardní vrtule jsou celokovové čtyřlisté stavitelné Hartzell.  V nákladní variantě může Dornier 228 přepravovat až 2297 resp. 2163 kg nákladu, nebo ve smíšené verzi přepravovat cestující společně se zbožím. Další využití představuje námořní hlídkování, leteckou kalibraci pozemních systémů, sanitní lety, fotogrammetrii, průzkum a výcvik osádek. Verze 228-101 a 228-201 se zesíleným podvozkem mají zvýšenou vzletovou hmotnost z 5700 kg na 5980 kg. Tyto varianty včetně výsadkářské 228-201M s vyhledávacím radiolokátorem Marec II vyráběla v licenci indická společnost Hindustan Aeronautic z Kánpuru. Hlavními odběrateli se stal přepravce Regional Air Service, letectvo indické Pobřežní stráže, vojenské námořnictvo a indické vojenské letectvo.  V roce 1986 byla zahájena výroba verze 228-202 s maximální vzletovou hmotností 6200 kg a v roce 1989 modernizované 228-212 s novou avionikou a dalším zesílením podvozku.  Po ukončení výroby Do 228 v mateřském podniku, jejímž důvodem bylo začlenění společnosti Dornier do Deutsche Aerospace AG, byl v německé firmě RUAG v Oberpfaffenu/Wesslingu zahájen v říjnu 2007 program obnovení produkce modernizované verze Do 228-200. Nový letoun označený RUAG Do 228 NG (New Generation) (D-CNEU ex PH-MNZ, 8206) poprvé vzlétl 5. listopadu 2009. Inovací prošel interiér pro 19 cestujících, zesílený podvozek, navigační a komunikační systém a nově byl instalován skleněný kokpit. Novinkou byly rovněž pětilisté stavitelné vrtule MT Propeller na motorech Garret TPE 331-10 o maximálním výkonu po 579 kW.

Nasazení.

Prvním zákazníkem se stala norská regionální letecká společnost AS Norving Flyservice, která jej nasadila od července 1982 na vnitrostátní linky i na spojení Trondheimu se švédským Sundsvallem a finskou Vaasou.  K dalším odběratelům se zařadil dopravce z tehdejší NSR Delta Air, řecký Olympic Aviation, Air Hudik (Švédsko), Precision Airlines z USA, Japan Air Commuter (Japonsko) a další provozovatelé z Austrálie, Malajsie, Bhútánu, Botswany, Keni, Nigérie, Indie a Švýcarska.  Dornier 228-100 pojmenovaný „Polar 2“ byl od prosince 1983 používán německými výzkumníky Institutu Alfreda Wegenera pro polární výzkum v Antarktidě. Letoun měl speciální pevný podvozek kombinovaný s koly a hydraulicky zdvihanými lyžemi pro provoz z VPD i zasněžených ploch. Interiér byl přizpůsoben pro nesení detektorů pro měření síly ledu, speciální kamery pro mapování a zařízení pro zjišťování magnetických anomálií pod ledem. Před dodáním institutu byl letoun důkladně testován v Grónsku.  První společností, která zakoupila modernizovaný Do 228NG, se v září 2010 stala japonská New Central Aviation. Dva stroje pořídily také aerolinky Aurigny z Normanských ostrovů.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro verzi 228-200

Dornier 228 je německý dvoumotorový turbovrtulový dopravní hornoplošník kategorie STOL pro 15 až 20 cestujících, přímo odvozený z předchozích konstrukcí společnosti Dornier.

Le Dornier 228 (abrégé Do 228, Code IATA D28, Code OACI D228) est un biturbopropulseur construit par l’avionneur allemand Dornier de 1981 à 1998 dans l’usine de Oberpfaffenhofen près de Munich et produit sous licence depuis 1986 par Hindustan Aeronautics Ltd. à Kanpur (Inde). Sur les 270 appareils construits, environ 190 sont encore en service dans le monde entier (en 2007). Il est surnommé "le camion du ciel" pour ses performances sur terrains courts voire inexistants.


Účel.

Certifikace organizace B-Corporation je nezávislá norma, podle níž mají společnosti podle výsledků svého hodnocení plnit standardy sociální udržitelnosti, environmentální výkonnosti a odpovědnosti a být pro veřejnost transparentní. Certifikace organizace B-Lab se vztahuje na celou společnost, tedy na všechny produktové řady a problémové oblasti. Certifikaci mohou získat ziskové společnosti všech právních podnikatelských struktur.

Proces certifikace.

Online vyhodnocení.

Chce-li společnost získat certifikaci B Corporation, musí nejprve projít online vyhodnocením. Společnosti, které dosáhnou nejméně 80 z 200 bodů, projdou revizí hodnocení, což je v podstatě konferenční hovor ověřující jejich tvrzení při hodnocení. Před schválením jsou společnosti povinny poskytnout podpůrnou dokumentaci.  Hodnocení se týká celého provozu společnosti, a měří pozitivní vliv společnosti v oblastech správy, pracujících, komunity, životního prostředí i produktů či služeb, které poskytuje. Body za společensky a ekologicky zaměřený obchodní model jsou nakonec uděleny v příslušné oblasti dopadu (za správu, pracující, komunitu nebo životní prostředí).Online vyhodnocení upraví koeficienty kategorií otázek podle konkrétního odvětví společnosti, její zeměpisné polohy a počtu zaměstnanců, a zvýší tak jejich relevanci. Například společnosti s více zaměstnanci budou mít větší váhu v kategorie pracujících a výrobní firmy zase v kategorii životního prostředí.  Kvůli důvěryhodnosti se standard certifikace B Corporation řídí principy nezávislosti, komplexnosti, srovnatelnosti, dynamičnosti a transparentnosti. Organizace B Lab má zavedený poradní výbor pro standardy, který může samostatně rozhodovat s podporou B Lab či bez ní. V květnu 2014 bylo 28 z 30 členů uvedeno podle své obchodní příslušnosti. Výbor doporučuje zlepšení posouzení certifikace B Corporation každé dva roky. Před vydáním nové verze je 30denní období veřejných konzultací.  V současnosti má hodnocení B Corporation třetí verzi, přičemž čtvrtá má být vydána v lednu 2014.

Zákonné požadavky.

Certifikace také vyžaduje, aby společnosti do svých řídících dokumentů začlenily závazky zainteresovaných stran. Ve Spojených státech bude certifikace právních změn společnosti záviset na státu, kde byla založena. Některé, tzv. „voličské“ státy změnu v zakládací listině umožní, jiné, tzv. „nevoličské“, nikoli; v mnoha státech již nyní existuje možnost přijetí právní struktury prospěšné společnosti, která požadavky B Lab na certifikaci B Corporation splňuje také. Kromě firem mění své interní směrnice a řídící dokument i jiné neziskové subjekty. Změny zahrnují: Certifikace organizace B Lab však umožňuje, aby stanovy společnosti zůstaly tajné.

Přijetí v zahraničí.

Od dubna roku 2015 certifikaci B Corporation získalo více než 1 200 společností ve 41 odvětvích 121 zemí, včetně Kanady (78 firem), Austrálie, Jihoafrické republiky a Afghánistánu. Nejaktivnější komunitou mimo Spojené státy je nezisková organizace Sistema B, která se od roku 2012 věnuje přijetí certifikace B Corporation v Latinské Americe, včetně Argentiny, Brazílie, Chile, Uruguaye a Kolumbie. Certifikace a metriky hodnocení přizpůsobuje a mění podle kontextu dané země. B Lab pomáhá organizaci Sistema B také při prosazování odlišení prospěšné společnosti do místních právních systému.

B Corporation v České republice.

První firmou, která získala certifikaci B Corporation v ČR, je právní společnost Frank Bold.

Certifikace B Corporation (známá také jako certifikace B Lab nebo B Corp) je soukromé osvědčení, které firmám uděluje B Lab, celosvětová nezisková organizace s pobočkami ve Spojených státech, v Evropě, Jižní Americe, Kanadě, Austrálii a na Novém Zélandu. K získání a udržení certifikace musí jednotlivé společnosti získat minimální počet bodů v online hodnocení „sociální a environmentální výkonnosti“, splnit požadavek na začlenění závazků B Lab vůči zainteresovaným stranám do řídících dokumentů společnosti a platit roční poplatek ve výši 500-50 000 USD.

La certification dite "B Corp" (aussi connue comme certification "B Lab" ou "B Corporation") est une certification octroyée aux sociétés commerciales (à but lucratif) répondant à des exigences sociétales et environnementales, de gouvernance ainsi que de transparence envers le public.


Ekologie.

Jsou to rostliny s mělkým kořenovým systémem, přizpůsobené suchým oblastem, kde je teplo, dlouhé období sucha a v propustné půdě není dostupná spodní voda. Jsou stálezelené, staré listy ale postupně opadávají a zanechávají jizvy. Rostliny si vytvářejí zásobu tekutin v dužnatých listech a lodyhách, některé se proti výparu chrání voskovitým povlakem. Ztrátu vlhkosti snižují uzavřením dýchacích průduchů v době intenzivního slunečního svitu, otvírají se a přijímají oxid uhličitý potřebný k fotosyntéze jen v noci při nižší teplotě a vyšší vzdušné vlhkosti, probíhá u nich tzv. CAM cyklus. Tlustice nejsou mrazuvzdorné, některé druhy snesou po krátkou dobu chlad s poklesem teploty k nule.

Popis.

Rostliny bývají jednoleté i víceleté a dlouhověké, některé ale jsou monokarpické a umírají po odkvětu. Dorůstají do výšky od několika centimetrů až po metr i více, jsou přímé, vystoupavé nebo poléhavé, mají listy s bazální koncentraci v růžici nebo vyrůstající na lodyze či větvích. Masité listy bez palistů jsou protistojné, řapíkaté nebo přisedlé, čepele mají vejčité, podlouhlé, trojúhelníkovité, kopinaté nebo lineární, u báze zúžené, celokrajné, na vrcholu zaoblené nebo s tupou špičku a bývají velké 1 až 7 cm.  Oboupohlavné vztyčené květy vyrůstají jednotlivě nebo ve svazečcích z paždí listů a tvoří květenství hlávku, hrozen nebo latu. Květy jsou tři až pětičetné, vytrvalé kališní lístky jsou vespod srostlé, bílé, krémové, žluté neb červené korunní lístky jsou střechovitě uspořádané. V květu bez češule je stejný počet plodných tyčinek s volnými nitkami a s podélně se otevírajícími prašníky. Gyneceum je složeno ze tři až pěti plodolistů, několikadílný semeník obsahuje 20 a více vajíček. Květy mají nektaria a jsou opylovány hmyzem nebo drobnými ptáky. Plody jsou podélně se otvírající tobolky se třemi až pěti měchýřky obsahují drobná semena rozptylována větrem.

Rozmnožování.

Tlustice můžeme rozmnožovat vegetativně nebo semeny. Při cíleném rozmnožování se na jaře používají listové nebo vrcholové řízky, kterým se po nařezání nechají řezné plochy zaschnout. Sází se do jen mírně vlhkého písku nebo písčité kompostové zeminy, kde na plném slunci, při teplotě 15 až 20 °C, brzy zakoření. Při přesazování nepoužíváme výživný substrát, protože rostliny v něm mohutně narůstají a ztrácejí přirozený charakter. Podobným způsobem se rozmnožují i v přírodě, kdy z odpadlého listu nebo větvičky vyroste nová rostlina. Při pohlavním rozmnožování vyséváme droboučká semena do vlhkého písku ještě před otevřením tobolky, vypěstovat větší rostlinu však trvá několik let.

Význam.

Tlustice jsou rostliny rozmanitého vzhledu a nestejné náročnosti, hodně jich je oblíbeno pro svůj zvláštní vzhled a toleranci k suchým bytům s ústředním topením. Ve středoevropských podmínkách se některé nenáročné druhy pěstují celoročně jako pokojové rostliny nebo se přes léto umísťují do zahrad na plné slunce a chrání před přílišnou vlhkostí. Zahradnické podniky obvykle nabízejí odolné druhy, v bytových podmínkách ale rostliny většinou nevykvetou.  Nejčastěji se pěstují:

Externí odkazy.

Tlustice ("Crassula") jsou sukulentní byliny pocházející většinou z jižní Afriky a v menší části i ze Střední a Jižní Ameriky i Austrálie. Rod tlustice, příslušející do čeledě tlusticovitých, je tvořen téměř 200 druhy tučnolistých rostlin, z nichž některé jsou od sebe takřka k nerozeznání. Jejich drobné květy bývají sdružovány do nápadných květenství.

Crassula est un genre botanique appartenant à la famille des "Crassulaceae" et comprenant 300 espèces de plantes succulentes originaires d'Afrique du Sud, incluant le célèbre arbre de Jade, "Crassula ovata".


Striktní vyhodnocování.

V "striktním vyhodnocování" jsou argumenty funkce vždy zcela vyhodnoceny před tím než jsou na funkci aplikovány (aplikace argumentů na funkci je v imperativních jazycích často označována jako volání funkce s danými argumenty).

Volání hodnotou.

"Volání hodnotou" je nejčastější vyhodnocovací strategie, používaná například v jazyce C. Při volání hodnotou je argument výrazu vyhodnocen a výsledná hodnota je přiřazena k odpovídající proměnné ve funkci (obvykle zkopírováním hodnoty na nové místo v paměti). Pokud je dovoleno, aby funkce, nebo procedura mohla přiřadit hodnoty svým argumentem, tato hodnota je přiřazena pouze lokální kopii. To znamená, že cokoliv volající pomocí argumentů odevzdal funkci má po vrácení z volání funkce volající v rozsahu platnosti nezměněny.

Volání referencí (odkazem).

"Volání referencí" je způsob vyhodnocování používaných v některých jazycích (například C++), kde proměnné a některé jiné hodnoty, nazývané "l-hodnotou" (anglicky "l-value"), musí vždy odkazovat na nějaké místo v paměti. V těchto jazycích některé funkce jako své argumenty akceptují pouze l-hodnoty. S l-hodnotou se musí vždy zacházet jako s referencí a musí být předána funkcí "pomocí hodnoty". Tělo funkce může pak manipulovat s obsahem odkazovaných buňky paměti, změnou hodnoty na kterou l-hodnota ukazuje ve rozsahu platnosti volajícího.  V jazycích, které používají neomezované ukazatele namísto nebo spolu s referencemi, je "volání adresou" variant k volání referencí, kde reference je neomezený ukazatel.  Některé jazyky používají reference, nebo ukazatele jako zvláštní hodnoty. Například ML má "ref" konstruktor, jazyk C intenzivně využívá ukazatele. V těchto jazycích je "volání referencí" nebo "volání adresou" může být použito jako způsob předání hodnoty reference, nebo hodnoty ukazatele jako argumentu funkce.

Nestriktní vyhodnocování.

V "nestriktním vyhodnocování" nejsou argumenty funkce vyhodnocovány, dokud nejsou právě použity při vyhodnocování těla funkce.

Normální vyhodnocování.

"Normální vyhodnocování" je vyhodnocovací strategie, kde je při aplikování funkce redukovaná ta funkce, která je nejvíce venku, aniž by byly vyhodnoceny funkční argumenty. Od "volání jménem" se liší tím, že se nevyhodnocuje vnitřní tělo nepoužívání funkce.

Volání jménem.

Vyhodnocování "volání jménem" je zřídka implementováno přímo, ale často je použito při uvažování nad teoretickými vlastnostmi programů a programovacích jazyků. Při vyhodnocování "voláním jménem" nejsou argumenty funkce vůbec vyhodnocovány – spíše jsou argumenty funkce přímo nahrazeny ve funkčním těle. Když argument není vůbec použit, tak se nikdy nevyhodnotí. Když je argument používán několikrát, tak je vždy znovu vyhodnocován. Z tohoto důvodu se sémantika volání jménem obvykle implementuje "voláním dle potřeby".

Volání dle potřeby.

"Volání dle potřeby" je paměťová vyhodnocovací verze "volání jménem". Když je poprvé vyhodnocen argument funkce, tak se jeho hodnota uloží. Při dalším vyhodnocování se použije uložená hodnota. Když je argument používán dvakrát nebo vícekrát, tak je volání podle potřeby téměř vždy rychleji než volání jménem. V jazyce, který má "čisté" výrazy (bez vedlejších efektů), toto dává stejné výsledky jako při volání jménem.  "Volání dle potřeby" lze použít pouze v jazycích, které zaručují referenční transparentnost – například v deklarativních, nebo funkcionálních jazycích. Při použití imperativních jazyků toto není zaručeno na 100 % (protože vyhodnocování výrazu závisí na stavu, ve kterém se program nachází – ve výrazu se může měnit hodnota globální proměnné a při každém vyhodnocení může mít tento výraz jinou hodnotu).

Vyhodnocovací strategie (nebo také redukční strategie – pojem se typicky používá ve funkcionálních jazycích) v programovacím jazyce je množina pravidel (většinou deterministických), která definuje způsob vyhodnocování výrazů. Důraz je obvykle kladen na funkce a operátory – vyhodnocovací strategie definuje, kdy a v jakém pořadí jsou vyhodnocovány argumenty funkce, a kdy a jakým způsobem jsou ve funkci nahrazovány.

Un langage de programmation utilise une stratégie d'évaluation pour déterminer « quand » évaluer les arguments à l'appel d'une fonction (ou encore, opération, méthode) et « comment » passer les arguments à la fonction. Par exemple, dans l'appel par valeur, les arguments doivent être évalués avant d'être passés à la fonction.


Nashville Predators.

Generální manažer David Poile byl najat nově zřízenou týmovou radou v Nashville Predators a rozhodl se přivést Trotze, aby se stal trenérem týmu. Dne 6. srpna 1997 byl jmenován hlavním trenérem Predators. Ještě předtím, než s týmem začal sezónu, by Trotz zapojen do Predatorského expanzního procesu, dělal skauting a pomáhal navrhovat zařízení v Nashville Arena. Trotz a Predators v debutu v letech 1998-99 v NHL vyhráli 28 her. 4. listopadu 2008 v utkání proti Vancouveru Canucks se Trotz stal právě 10. hlavním trenérem v historii NHL, který trénoval 750 her s jediným týmem. 2006-2007 bylo Trotzovo nejúspěšnější období, vést Predators na post druhého týmu s největším počtem bodů v Západní konferenci a celkově třetí tým v celé NHL.Trotz vedl Predators na čtyři po sobě jdoucí play-off, od roku 2003 do roku 2008, a opět dosáhl playoffs v 2009-10. Krátce poté, co byl eliminován Chicago Blackhawks v šesti hrách 28. dubna 2010, byl Trotz jmenován finalistou ceny Jacka Adamse pro nejlepší trenéra v NHL. Trotz vyhrál 500. zápas 4-1 nad Detroitem Red Wings 30. března 2012. Dne 14. dubna 2014, Nashville Predators oznámili, že Trotz se nevrátí ve své 16. sezóně jako hlavní trenér. (Predators najali Petera Lavioletteho jako náhradu za Trotze 6. května 2014).

Washington Capitals.

Navzdory tomu, že měl Trotz v Nashvillu pracovat na provozním oddělení, chtěl dále trénovat. Nakonec si ho 26. května najal Washington Capitals, se kterým měl zkušenosti už z jeho hráčské doby.

Mezinárodní kariéra.

Trotz byl asistent trenéra pro Kanadskou hokejovou reprezentaci na mistrovství světa IIHF třikrát: 2002, 2003 ( když vyhráli zlatou medaili ) a 2009.

Barry Trotz (* 15. července 1962 Dauphin, Manitoba) je hlavní trenér New York Islanders a bývalý hlavní trenér Nashville Predators a Washington Capitals. Předtím byl trenér v Baltimore Skipjacks a Portland Pirates v AHL, s kterým vyhrál titul v AHL v roce 1994. Ten stejný rok vyhrál cenu “Louis AR Pieri Memorial“, která je udělována vynikajícím trenérům v AHL.

Barry Trotz, né le à Winnipeg au Manitoba au Canada, est un entraîneur canadien de hockey sur glace. Il a été le premier entraîneur de l'histoire des Predators de Nashville, de 1998 à 2014.


Popis rostliny.

"Mitragyna speciosa" je v období sucha krátce opadavý nebo za určitých podmínek i stálezelený strom, dorůstající výšky okolo 25 metrů, většinou však podstatně nižší. Kmen dosahuje tloušťky asi 60 až 100 cm. Borka je hladká, šedá až šedohnědá, vnitřní kůra je narůžovělá. Mladé větévky jsou tupě čtyřhranné. Listy jsou sytě zelené, jednoduché, vstřícné, řapíkaté, papírovité až lehce kožovité, s kopinatými, interpetiolárními, 2 až 4 cm dlouhými palisty. Čepele listů jsou eliptické, vejčité nebo obvejčité, 5 až 17 cm dlouhé a 3 až 12 cm široké, se zaokrouhlenou až srdčitou bází, na vrcholu špičaté, oboustranně lysé nebo na rubu trochu chlupaté. Žilnatina je zpeřená, bělavá nebo načervenalá, tvořená 11 až 17 páry postranních žilek. Na rubu čepele jsou v paždí žilek domatia, pokrytá bledými chlupy. Řapík je 2,5 až 5 cm dlouhý. Mladé listy (zejména střední žilka, někdy i palisty) bývají načervenalé. Květy jsou oboupohlavné, pětičetné, uspořádané ve vrcholových, stopkatých, kulovitých, mnohakvětých hlávkách uspořádaných ve trojicích. Květenství mají 15 až 25 mm v průměru. Mezi květy jsou 4 až 6 mm dlouhé listeny. Kalich je někdy narůžovělý, s asi 2 mm trubkou a dlouhými laloky. Koruna je smetanově až žlutavě bílá, stářím tmavnoucí do sytě žluté, nálevkovitá, uvnitř korunní trubky chlupatá. Tyčinek je pět, mají krátké nitky a jsou přirostlé při ústí korunní trubky. Semeník obsahuje 2 komůrky s mnoha vajíčky. Plodem je 7 až 9 mm dlouhá tobolka s vytrvalým kalichem. Plody jsou uspořádané v kulovitém plodenství o průměru 20 až 30 mm. Semena jsou drobná, asi 1 mm dlouhá, s krátkými papírovitými křídly na obou koncích.

Rozšíření.

Druh se přirozeně vyskytuje v tropické Asii od Indočíny (Thajsko, Kambodža) přes jihovýchodní Asii (Malajský poloostrov, Sumatra, Borneo, Filipíny) po Novou Guineu. Strom je pěstován také v jižním Vietnamu a jv. Myanmaru. Roste jako součást nížinných tropických deštných lesů a bažinatých lesů v nadmořských výškách do 200 metrů, často jako pionýrská dřevina na podmáčených místech podél pomalých vodních toků. Je též odolný vůči dočasnému zaplavení.

Ekologické interakce.

O opylování a šíření semen tohoto druhu nejsou dostupné žádné informace. Druh je v tropické Asii živnou rostlinou housenek lišaje "Cephonodes hylas" a můry "Dysaethria quadricaudata" z čeledi kometovití ("Uraniidae"). Tyto druhy někdy způsobují rozsáhlé škody na olistění.

Místní názvy.

Produkty z rostliny, dovážené do Evropy či USA, jsou ponejvíce známy pod thajským názvem "kratom". Podle jazykovědců pochází toto slovo ze sanskrtu a je odvozeno od slova "kadam", jímž se označuje příbuzná a podobná rostlina z čeledi mořenovité, "Neolamarckia cadamba", která náleží mezi posvátné rostliny hinduistů. Obdobné názvy se používají i pro další příbuzné druhy, pocházející z dané oblasti. V asijských zemích je kratom znám pod rozličnými místními názvy: u různých etnik v Indonésii se nazývá "kadamba", "puri" nebo "keton", v Malajsii "biak", "biak-biak", "ketum", "kutum", "pokok biak", "pokok ketum" nebo "sepat", v Myanmaru "beinsa" či "bein-sa-ywat", na Filipínách "mambog", "lugub" nebo "polapupot", v Thajsku "ithang thom", "bai krathom", "gratom", "kakaum", "katawn", "krathawm", "kratom" nebo "kraton", ve Vietnamu "giam d[ef]p" či "giam l[as] nh[or]".

Historie.

Rostlina je od nepaměti využívána v Indočíně a jihovýchodní Asii v místní medicíně a jako stimulans. První známá písemná zmínka o rostlině pochází z roku 1836, kdy plukovník James Low (1791–1852) zaznamenal v Malajsii používání listů kuřáky opia jako náhražky při nedostatku této drogy. Pro vědu druh poprvé zaznamenal nizozemský botanik Pieter Willem Korthals (1807–1892), který pracoval mezi lety 1830 a 1837 pro nizozemskou Východoindickou společnost na Malajském poloostrově. Korthals publikoval druhové jméno "Mitragyna speciosa", protože však chyběl popis druhu, bylo později jméno prohlášeno za neplatné (tzv. nomen nudum). Později tentýž autor přesunul druh do rodu "Stephegyne" a další autoři následně do rodu "Nauclea". Při revizi rodu "Nauclea" jej v roce 1897 George Darby Haviland přesunul zpět do rodu "Mitragyna" a jméno "Mitragyna speciosa" platně publikoval.

Obsahové látky a jejich působení.

V rostlině bylo zjištěno více než 40 různých, strukturně příbuzných látek ze skupiny indolových alkaloidů, z nichž významný účinek má zejména mitragynin a 7-hydroxymitragynin. Tyto alkaloidy mají podobnou strukturu jako yohimbin z bujarníku "Pausinystalia yohimbe", řazeného do stejné čeledi. Paleta obsahových látek je však širší, mimo alkaloidů rostlina obsahuje i různé flavonoidy, terpenoidní saponiny, polyfenoly a glykosidy. Alkaloidy tvoří celkem asi 0,5 až 1,5 % hmotnosti listové sušiny. Obsah a složení alkaloidů dosti kolísá zejména v závislosti na varietě, stáří a původu rostliny. Rostliny s bělavou žilnatinou listů jsou obecně považovány za silnější než ty s červenými žilkami. Hlavní podíl má u dospělých rostlin mitragynin, který u typického materiálu z Thajska představuje asi 66 % z obsažených alkaloidů. U rostlin z Malajsie je jeho obsah nižší (asi 12 % z celkového obsahu alkaloidů). V listech mladých rostlin je složení alkaloidů značně odlišné. Mitragynin je v nich přítomen pouze ve stopových množstvích (a v kůře stonku a kořenů vůbec), naopak byly zjištěny některé alkaloidy, které dospělé rostliny již neobsahují.  Typická koncentrace, zjištěná v klasickém materiálu dováženém do Japonska, se pohybuje v rozmezí 12-21 mg/g mitragynu a 0,11-0,39 mg/g 7-hydroxymitragyninu v sušených či mletých listech. V pryskyřici se obsah pohybuje v rozmezí 35,6-62,6 mg/g, resp. 0,12-0,37 mg/g. V nápojích, známých v Malajsii jako "ketum", byl zjištěn obsah asi 22-25 mg mitragyninu na čtvrtlitrovou sklenici.

Mitragynin.

Mitragynin byl z rostliny poprvé izolován v roce 1921, jeho struktura pak byla plně objasněna v roce 1964. Sumární vzorec je CHNO, molekulová hmotnost 398,50 g/mol. Látka je nerozpustná ve vodě, rozpouští se však v organických rozpouštědlech, jako je aceton, kyselina octová, alkoholy, chloroform nebo ether. Má podobu bílých, amorfních zrn. V rostlině je přítomno v závislosti na stáří a původu několik stereoizomerů mitragyninu. Fyziologický účinek mitragyninu spočívá ve vazbě na μ– a δ–opioidní receptory, na které se váže 13 x silněji než morfin.

7-hydroxymitragynin.

7-hydroxymitragynin byl identifikován v roce 1993. V listech "M. speciosa" se nachází pouze v malém množství, které nepřesahuje 2 % z celkového obsahu alkaloidů. Látka je co do opioidního působení podstatně silnější než mitragynin. Účinek tlumení bolesti je 40× silnější než u mitragyninu a 10× silnější než u morfinu. Látka se váže na μ–opioidní receptory, a to 4 x silněji než mitragynin. Pro farmaceutickou výrobu lze jako prekurzor použít mitragynin. Pro plnou chemickou syntézu je chemická struktura této látky příliš komplikovaná.

Využití a účinky.

Přes určitou stigmatizaci se kratom užívá především při léčbě závislosti na opioidech a jiných drogách, kdy mírní přicházející abstinenční příznaky. Mnozí jistě ocení také jeho stimulující a aktivizující účinky.  Kratom v menších dávkách pomáhá lépe se koncentrovat a zbavit se stresu, proto je populární mezi studenty. Je také vhodnou alternativou k nelegálním relaxantům a stimulantům jako jsou např. konopí či MDMA. Dokáže zbystřit mysl, odbourat únavu, dodává chuť do fyzické i psychické práce a zvyšuje libido. Podporuje míru komunikativnosti a družnosti.  Kratom má své místo i v medicíně. Je to silné analgetikum, které tlumí bolest, zklidňuje a uvolňuje bolesti svalů. Určité odrůdy působí také proti depresím.  Účinky jsou přímo spojené s dávkou, ale i odrůdou kratomu. Obecně při dávkování platí, že dávka do 4g je stimulační. Při vyšších dávkách se začínají projevovat euforické až sedativní účinky.

Pěstování.

V Thajsku je kratom pěstován především na jihu a v centrální části země, na severu se kratom pěstuje pouze ojediněle. Kratom je rostlina, o jejímž pěstování se toho prozatím moc neví. Jelikož se jedná o vytrvalou tropickou rostlinu, potřebuje především vlhkou a humusovitou půdu. Pokud je pěstovaná mimo deštné pralesy, je třeba si uvědomit, že je citlivá na mráz a chladnější počasí by ji mohlo zahubit. Listy kratomu se sbírají na podzim, kdy jsou nejúčinnější. Kratom pěstovaný v chladném prostředí má slabé listy, a tím pádem i slabší účinky.

Druhy a odrůdy.

V popise Kratomu jste se mohli dočíst o žilkách, které každý list má. Tyto žilky mohou mít celkem 4 základní barvy, podle nichž se dají odvodit účinky Kratomu. Jedná se o následující barvy:

Červená.

Listy s červenou barvou žilek jsou považovány za nejpotentnější. Mají tedy nejvíce aktivních látek a to především 7-hydroxymitragyninu, který je zodpovědný za úlevu od bolesti a stresu. Tato barva se také vyznačuje sedativními účinky ve vyšší dávce.

Zelená.

Zelená barva listů se obecně považuje za střední cestu mezi červenou a bílou. Tedy účinky nejsou tolik sedativní, ani tolik stimulující

Žlutá.

Kratomy se žlutými žilkami v listech nejsou na trhu zas tak dlouho. Tyto žilky se objevují na kratomech s bílými žilkami v okamžiku, kdy jsou listy ještě mladé. Považují se za extrémně stimulační.

Bílá.

Obecně mají listy se žlutými žilkami méně 7-hydroxymitragyninu než červené. To však neznamená, že jsou méně potentní. Bílé Kratomy jsou považovány za nootropicum, tedy látku, které zlepšuje kognitivní funkce. Dodává energii a je vitalizující.

Dle původu.

Kromě barev se liší zastoupení účinných látek také podle původu Kratomu. Jiné podmínky jsou na Borneu, jiné v Thajsku, jiné na Bali. Díky tomu je každý Kratom trochu jiný. Důležité je zmínit si i modifikaci MaengDa. Toto označení patří stromům, které byly šlechtěny k co nejlepším účinkům. Proto jsou takto označované Kratomy nejpotentnější.

Kratom ve světě.

Díky účinkům je Kratom oblíbený snad po celém světě. Zajímavé je, že například v Thajsku se smí pěstovat pouze za účelem exportu, nikoli konzumace. Situace je napjatá obzvláště v některých státech Evropské Unie. Například Polsko řadí Kratom na pozici tvrdých drog. V Německu, Rakousku nebo Itálii je Kratom kontrolovaný a hlídaný, naopak ve Španělsku se prodává v obchodech naprosto bez problémů. Jelikož se zákony stále novelizují, je potřeba zjistit současnou situaci v zemi, kam s Kratomem cestujete.  V U.S.A. je Kratom stále debatovaný. Některé státy jej povolují, jiné zakazují.  4.3.2019 byl kratom oficiálně zakázaný v Indonésii pro konzumaci a výrobu koncového produktu. Export prášků a drcených listů zůstal bez postihu.

Zdravotní rizika.

Kratom by se neměl kombinovat s žádnými léky a látkami, především s těmi, které obsahují yohimbin, kokain, amfetamin a kofein. Kratom nelze kombinovat s léky na nervovou soustavu a s alkoholem. Další zakázanou kombinací je kratom a inhibitory MAO – syrská routa (Peganum harmala, Harmala), "Banisteriopsis caapi" (Ayahuasca), mučenka pletní (Passioflora incarnata), "Bujarník johimbe" (Corynthe yohimbe) a s antidepresivy.  Kratom by neměly užívat těhotné a kojící ženy. Kratom může představovat zdravotní rizika pro osoby trpící nízkým tlakem (snižuje tlak).  Po požití kratomu nikdy nepoužívejte těžkou techniku, neřiďte motorová vozidla a nevykonávejte žádnou jinou nebezpečnou činnost.  Podle zkušeností uživatelů není kratom návykový, pokud není konzumovaný příliš často a/nebo ve vysokých dávkách. Nedoporučuje se konzumovat kratom denně, případně jen po omezenou dobu 1-3 týdnů. Při dlouhodobějším intenzivním užívání 5 a více gramů denně může kratom představovat nepřiměřenou zátěž organizmu a způsobit zácpu, která může v krajním případě přejít v Ileus.

Mitragyna speciosa je druh rostliny z čeledi mořenovité. Je to tropický strom se vstřícnými jednoduchými listy a žlutavými květy v kulovitých květenstvích. Plodem jsou drobné tobolky v kulovitém plodenství. Strom se vyskytuje v nížinných tropických deštných lesích Indočíny a jihovýchodní Asie.

Le kratom ("Mitragyna speciosa)", appelé également biak) est une espèce de grands arbres qui poussent en Asie du Sud-Est et font partie de la famille des "Rubiaceae". Il a été décrit pour la première fois par le botaniste colonial néerlandais Pieter Willem Korthals. Botaniquement, le genre "Mitragyna" est proche des genres "Corynanthe", "Cinchona" et "Uncaria", possédant une biochimie proche. Il appartient aussi à la même famille que le caféier et la plante psychoactive chacruna "Psychotria viridis". D'autres espèces de "Mitragyna" ont un usage médical en Afrique et sont également utilisées pour leur bois de construction. Le Mitragyna speciosa a besoin d'un sol plutôt acide, d'une terre très riche en matière organique et bien drainée. C'est une plante gélive qui nécessite beaucoup de chaleur et d'humidité.


Život.

Narodil se ve Vídni, v bohaté židovské rodině. Jeho otec Gabor byl vynálezce, stavitel obřího ruského kola v Prátru. Matka Marie byla divadelní tanečnice, jeho kmotrem byl slavný skladatel Richard Strauss. Svou první operetu Steiner složil již ve dvanácti letech. Rodiče přesto jeho hudební kariéře nevěřili a přiměli ho se přihlásit na Vídeňskou technickou univerzitu. Nakonec ale přece jen přestoupil na Univerzitu múzických umění, kde studoval hru na klavír, housle i trubku. Krom toho bral soukromé hodiny, mj. u Gustava Mahlera. Čtyřleté studium zvládl za jediný rok.  Jeho prvním velkým úspěchem byla opereta "Krásná Řekyně". Roku 1904 se usídlil v Londýně, kde setrval až do vypuknutí první světové války. V prosinci 1914 přišel do New Yorku a prakticky okamžitě se uchytil na Broadwayi, kde se po vystřídání mnoha hudebních profesí vypracoval až na hudebního režiséra.  V roce 1929 dostal nabídku z Hollywoodu, z hudebního oddělení firmy RKO, kterého se později stal ředitelem. Přišel do Hollywoodu v době, kdy filmová hudba stála na rozcestí – končil němý film a mnozí tvrdili, že s nástupem filmu zvukového zmizí i potřeba filmové hudby. Steiner si byl jist, že opak je pravdou, ale bylo potřeba o tom přesvědčit producenty. Jeden z nich, David Selznick, vyslyšel Steinerovy apely a nechal ho zkomponovat hudbu k jediné pasáži svého nového filmu "Symphony of six milion", ke scéně, v němž hlavnímu hrdinovi umírá otec. Ukázalo se, že hudba může dění na plátně nesmírně umocňovat a přitom se netlouct s mluveným slovem. To byl průlom. Během šesti následujících let složil Steiner hudbu ke 111 filmům RKO a otevřel cestu i jiným skladatelům.  Za jeden z mezníků v jeho kariéře i v dějinách filmové hudby je označován film "King Kong" z roku 1933. Hudba se ve filmu stala jednou z nejsilnějších významotvorných složek. Steiner pracoval s leitmotivem hlavních postav a dokresloval psychické stavy jako strach či sympatie. Soundtrack ke King Kongovi je jednou z prvních původních partitur zvukového filmu, která je dnes reprodukována jako komplexní samostatné dílo klasické hudby. Za další mezník bývá označován film Johna Forda "Denunciant", kde Steiner napsal hudbu ještě před natáčením a některé scény filmu se hudbě při natáčení přizpůsobily. Za tuto hudbu získal svého prvního Oscara.  Steiner byl též velkým obhájcem tzv. "mickey-mousingu", kdy hudba popisně ilustruje děj, zejména komediálně (například hrdina jde po schodech a hudba s každým dalším schodem mění tón stupnice). Jeho posedlost touto technikou nesdílel ani Selznick a v roce 1937 se kvůli ní tak vážně pohádali, že se Steiner rozhodl odejít z RKO a přejít k Warner Bros. Jedna z jeho prvních zakázek pro Warnery je známá dodnes – jde o fanfáry, které doprovázejí logo Warner Bros na počátku každého filmu. Jakousi fanfarónskou odpovědí Selznickovi byl pak film "Život je cesta", kde Steiner masivně užil "mickey-mousingu", a přesto udržel uměleckou kvalitu, čehož důkazem byl druhý Oscar. Selznick však na něj zcela nezanevřel a občas si ho vypůjčil do svých projektů. Jedním z nich byl i snímek "Jih proti Severu". Steiner pro něj vytvořil 16 hlavních témat a téměř 300 vedlejších motivů. S délkou přes tři hodiny šlo tehdy o vůbec nejdelší hudební doprovod pro film v historii. Náročnou práci stihl během dvanácti týdnů, avšak za vydatného přispění drogy benzedrin, která mu umožnila pracovat i 20 hodin bez přestávky. Film nakonec dostal deset Oscarů, ale Steinerova hudba oceněna nebyla. Dalšího Oscara se dočkal až v roce 1945, za hudbu k dramatu z druhé světové války "Když si odešel", kde varioval řadu amerických vlasteneckých melodií.  Za klasickou je dnes považována též hudba k romantickému filmu "Casablanca". V té době se však také začala objevovat kritika jeho hudby jako klišovité a přeslazené. Kritici si rovněž povšimli, že aby si ušetřil práci, někdy recykloval pasáže z předchozích filmů. To bylo také však způsobeno často brutálními termíny dodání hudby – 70 minut hudebního podkresu k filmu "We are not alone" musel například vytvořit za šest dnů.  V roce 1965 odešel do důchodu. O šest let později, ve věku 83 let, zemřel na selhání srdce. Pochován je na hřbitově Forest Lawn, na místě, kde odpočívají jeho kolegové z branže jako Newman, Tiomkin nebo Rózsa.  Časem byl doceněn ještě víc než za života. Americký filmový institut zařadil "King Konga" na 13. příčku a "Jih proti Severu" na 2. příčku žebříčku filmů s nejlepším hudebním doprovodem. U příležitosti 100. výročí jeho narození mu byla starostou Vídně na jeho rodném domě na Praterstrasse 72 (dnes Hotel Wien) odhalena pamětní tabule. V roce 1995 byl posmrtně uveden do Skladatelské síně slávy. Od roku 2009 se ve Vídni každoročně uskutečňuje festival "Hollywood in Vienna", jehož hlavní ocenění nese název Cena Maxe Steinera.

Maximilian Raoul Steiner (10. květen 1888, Vídeň – 28. prosinec 1971, Los Angeles) byl rakouský hudební skladatel židovského původu, autor zejména filmové hudby. Spolu s Erichem Wolfgangem Korngoldem, Franzem Waxmanem, Alfredem Newmanem a Miklósem Rózsem je jedním z otců tohoto žánru. Složil hudbu k více než 350 filmům, byl 24 krát nominován na Oscara a třikrát ho získal. Byl jedním z prvních filmových hudebníků, který začal ve své práci používat techniku leitmotivů, jež pochází z romantismu konce 19. století.

Maximilian Raoul Walter Steiner, plus connu sous le nom de Max Steiner, né le à Vienne en Autriche et décédé le à Los Angeles, est un compositeur de musiques de film austro-américain. Né citoyen austro-hongrois, il a émigré aux États-Unis en 1914.


Charakteristika.

V hyperrealitě se kopie stává hodnotnější než reálná věc a to symbolizuje, že se stává důležitějším, než čím skutečně je. Přestože teoretici ukazují na různorodost historického vývoje významu hyperreality, často zdůrazňují explozi nových mediálních technologií, ztrátu materiálního významu předmětů, zvýšenou produkci informací, vzestup kapitalismu a konzumerismu a závislost na bohu a/nebo centralismu v západním myšlení. Některé historické eventuality způsobují tak velké měřítko reprodukce faktů, že simulace reality nahrazují skutečnost a vytváří celek absolutně nezávislý na původní realitě. V návaznosti na pokrok vědy a techniky se současná společnosti pohybuje v subjektivní iluzi finality technologického pokroku. Přehnaným vnímáním tohoto fenoménu, který vede k bezbřehé virtualitě, často i překračující zákonitosti metafyziky, dochází k hyperreálnému pojetí konceptu technologie. Hyperrealita zahrnuje vytvoření symbolu nebo řady signifikantů, které ve skutečnosti reprezentují něco, co neexistuje. Hyperrealitou může být také myšlena „zástupná realita“; jednoduše vzato převezme jedinec vidění reality někoho jiného a přijme ho za své. Podle Umberta Eca je hyperrealita neúspěšné hledání skutečné reality. Přání znát skutečnou realitu se proměňuje ve vytvoření falešné reality, která je konzumně považována za skutečnou.

Význam.

Hyperrealita je významným paradigmatem pro interpretaci současných podmínek ve společnosti. Konzumerismus by se pro svou závislost na značkových produktech mohl jevit jako faktor přispívající k tvorbě hyperreálného prostředí. Hyperrealita má na svědomí oproštění myslí jedinců od původních emocí a jejich následnou simulaci. Přestože koncept hyperreality není úplně nový, ve svých efektech na populaci je dnes relevantnější než kdy jindy. Největší nebezpečí tkví v přijímání vykonstruovaných a nereálných vzorů z masové kultury, což vede k výměně rolí hrdinů reálného světa za idoly v podobě soudobých celebrit, které své úctě nepřispívají zásluhami, ale vděčí za ni svým PR agenturám.

Baudrillardovo pojetí hyperreality.

Jean Baudrillard považuje dopad moderních masmédií za zcela odlišný a daleko hlubší než vliv všech předchozích mediálních technologií. Jelikož nám média svět nejen reflektují, ale stále větší měrou i definují, dochází ke zkreslení vnímání. V minulosti bývala realita a její zobrazení dvěma odlišnými věcmi. Někde například probíhala válka, konaly se volby nebo se udála přírodní katastrofa, média nás o všem informovala – kolik je obětí, kdo byl zvolen či jaké jsou škody. Baudrillard však ve své teorii tvrdí, že v postmoderní společnosti není nadále možné odlišit realitu od jejího zobrazení. Je to podle Baudrillarda z toho důvodu, že většina společnosti se například o válkách dozvídá pouze skrze média, tudíž média (a jejich mediální zobrazení) samotná jsou součástí hyperreality, jelikož realita války je formována a dokonce určována médii. Jsou tedy „reálnější než realita“.  Toto může být jedním z vysvětlení kultu celebrit. Jedinou přijatelnou známkou úspěchu se stává fakt, jestli se daná osoba objevuje v médiích. Těsně před vypuknutím války v Perském zálivu v roce 1991 napsal Baudrillard článek do novin s titulkem „K válce v Zálivu nemůže dojít“. Když byla následně válka vyhlášena a začal krvavý konflikt, zdálo se, že se Baudrillard zmýlil. Po skončení války byl otisknut článek rovněž Baudrillardův, tentokrát nazvaný „Válka v Zálivu se nekonala“. Chtěl tím říct, že tato válka měla zcela jiný charakter, než války v minulosti. Tato válka byla válkou mediální podívané, v níž George Bush a Saddám Husajn spolu s ostatními diváky po celém světě sledovali zpravodajství, aby zjistili, co se skutečně „děje“.  Baudrillard tvrdí, že ve věku, kdy jsou masmédia všudypřítomná, se vytváří nová realita – hyperrealita, která sestává z lidského chování a mediálních obrazů. Svět hyperreality je konstruován „simulakry“ – obrazy, které získávají svůj význam z jiných obrazů, a tudíž nemají žádný základ v „externí realitě“.

Příklady.

Disneyland.

Oblíbeným příkladem hyperreality je Disneyland. Podle Umberta Eca byl snový Disneyland postaven, aby vypadal „absolutně realisticky“ a aby vzal představivost svých návštěvníků na výlet zpět do dětství. Vytvořená realita je atraktivním zbožím, které lidé často kupují. Disneyland nabízí více reality, než kdy bude reálný svět schopen vytvořit, tudíž se stává hyperreálným.  Imaginární svět Disneylandu podle Jeana Baudrillarda magnetizuje své návštěvníky. Snaží se předstírat, že je reálný. Disneyland je set nástrojů, který se snaží mísit představivost a fikci v realitu. To se týká i amerických hodnot a způsobu života – ve skutečnosti nejsou naplněny, americká společnost se však tváří, že ano.  Disneyland není ani skutečný, ani falešný: je to stroj zastrašování, který byl postaven, aby vzkřísil fiktivnost reality. Má se jednat o dětinský svět, který nás má přesvědčit, že dospělí jsou jinde ve skutečném světě, a zamaskovat fakt, že skutečná dětskost je všude – zejména v dospělých, kteří Disneyland navštěvují a chovají se zde jako děti, aby si uchovali iluze o své skutečné dětinskosti.

Hyperrealita je v sémantice a postmodernismu vnímána jako neschopnost vědomí rozlišit realitu od simulace reality, speciálně potom v technologicky vyspělých postmoderních společnostech. Hyperrealita je vnímána jako stav, v němž realita snadno splývá s fikcí, tudíž neexistuje žádná zřetelná hranice, kde jedna končí a druhá začíná. To umožňuje směšování fyzické reality s realitou virtuální a lidské inteligence s inteligencí umělou. Jednotlivci se mohou z různých důvodů ocitnout více ve spojení s hyperreálným světem, nežli s fyzickým. Mezi slavné autory zabývající se hyperrealitou patří Jean Baudrillard, Albert Borgmann, Daniel J. Boorstin, Neil Postman a Umberto Eco.

En sémiotique et dans la philosophie post-moderne, on utilise le terme d’hyperréalité (à ne pas confondre avec le surréalisme ou l’hyperréalisme) pour décrire le symptôme d’une culture postmoderne évoluée. L’hyperréalité caractérise la façon dont la conscience interagit avec la réalité. Tout particulièrement, quand la conscience perd sa capacité à distinguer la réalité de l’imaginaire et commence à s’engager avec ce dernier sans comprendre ce qu’il fait, elle s’introduit alors dans le monde de l’hyperréel. La nature du monde hyperréel se caractérise par une amélioration de la réalité. Jean Baudrillard, Daniel Boorstin, Albert Borgmann et Umberto Eco sont de célèbres théoriciens de l’hyperréalité.


Život.

Bedřichův otec Filip Vilém zemřel již v roce 1711, kdy byly jeho nejmladšímu synovi pouze dva roky. Johana Šarlota se proto rozhodla jej dát do opatrovnictví strýce Fridricha I., i ten ale zemřel (v roce 1713) a novým opatrovníkem se proto stal Fridrich Vilém I.. Bedřichovi byl přidělen menší pěší pluk, nicméně on sám se o vojenství zajímal jen pramálo. Fridrich Vilém byl velmi rozzuřený z jeho nezájmu a z toho, že jeho pluk byl velmi neúspěšný, proto nechal Bedřicha Jindřicha v roce 1733 na několik týdnů uvěznit.  V roce 1741 si Bedřich Jindřich přál výměnu jeho pluku č. 12 za pluk č. 42, přestože bylo jeho přání vyplněno, jeho zájem o vojenství brzy zase opadl. Tehdy zcela přestal jevit zájem o to.  Když jeho bratr Fridrich Vilém roku 1771 zemřel, Bedřich Jindřich zdědil moc a vládu nad Schwedtskem-Wildenbruchem. Jako markrabě Braniborsko-Schwedtský byl hlavně mecenášem umění, zejména divadel. V roce 1755 získal divadlo "Prinzessinnenpalais" v Berlíně a roce 1785 kontaktoval herečku Henriettu Hendel-Schutzovou, aby v tomto divadle hrála.  Když v roce 1788 zemřel, s ním vymřela i linie Braniborsko-Schwedtských, jelikož jeho dcery nemohly zdědit jeho tituly ani hodnosti.

Rodina a potomstvo.

Bedřich Jindřich byl synem markraběte Filipa Viléma a jeho manželky Johany Šarloty. Prarodiči z matčiny strany byli babička Henrietta Kateřina Oranžská a její manžel Jan Jiří II. Anhaltsko-Desavský, pokud bychom v jeho rodokmenu pátrali dále, narazíme i na takové osobnosti, jako byli Frederik Hendrik Oranžský nebo Mořic Oranžský. Z otcovy strany byli prarodiči Fridrich Vilém I. Braniborský a jeho druhá manželka Žofie Dorota (první manželkou byla sestra Henrietty Kateřina, Luisa).  Bedřich Jindřich se roku 1738 oženil se svojí sestřenicí Leopoldinou Marií Anhaltsko-Desavskou, ta byla dcerou Leopolda I. Měli spolu ale pouze dvě dcery:  Toto manželství příliš šťastné nebylo a po narození druhé dcery se spolu manželé velmi urputně hádali. Došlo to tak daleko, že jí doživotně zakázal přístup do Kolbergu.

Bedřich Jindřich Braniborsko-Schwedtský jinak také Fridrich Jindřich (21. srpna 1709, Schwedt – 12. prosince 1788, Schwedt), byl posledním vlastníkem pruského závislého území z rodu Braniborsko-Schwedtských. Jeho rodiči byli markrabě Filip Vilém a jeho manželka Johana Šarlota.

Henri-Frédéric (, Schwedt –, Schwedt) est un prince de la maison de Hohenzollern. Il est margrave de Brandebourg-Schwedt de 1771 à sa mort.


Rodina.

Fridrich Vilém byl první přeživší syn Karla Kristiána Nasavsko-Weilburského a jeho manželky Karolíny Oranžsko-Nasavské. Byl sice až třetím synem, jeho bratr Jiří Vilhelm Belgikus ale zemřel ve dvou letech a Vilhelm Karl Ludvík Flamand v devíti letech. Později se mu ještě narodil bratr Karl Fridrich Vilhelm. Karel Kristián měl celkem se svojí manželkou 15 dětí.  Fridrichovými prarodiči z otcovy strany byli Karel August Nasavsko-Weilburský a Augusta Bedřiška Nasavsko-Idsteinská. Z matčiny strany to byli Vilém IV., princ oranžský, a jeho manželka Anna Hannoverská, "Princess Royal". V jeho rodokmenu bychom proto našli poměrně známá jména, například Jan Vilém Friso nebo Jiří II.

Život.

Fridrich Vilém se narodil v roce 1768 v Haagu.  V roce 1793 obsadila nepřátelská vojska nedaleké Mainz a krátce po tom byl Fridrich Vilém nucen otéct z Nasavska-Weilburska na hrad Kirchheimbolanden a později ještě do rezidence Bayrueth. Po smrti otce Karla Kristiána zdědil veškeré jeho tituly i nemovitosti.  V roce 1806 začal Fridrich Vilém vládnou společně s jeho bezdětným bratrancem Fridrichem Augustem. Již v té době nikdo nepočítal s tím, že by Fridrich August zplodil dědice. Po smrti Fridricha Augusta pak zdědil i jeho tituly, jelikož Fridrich August žádné mužské potomky neměl. Ve věku 47 let Fridrich Vilém nešťastně spadl ze schodů a zemřel. Jeho veškeré tituly zdědil Fridrich August, ani ten si jich ale neužil dlouho a několik měsíců po jejich nabití také zemřel. Dědicem se stal syn Vilém.

Manželství a potomci.

Dne 31. července 1788 v Hachenburgu se Fridrich Vilém oženil s Luisou Isabelou z Kirchbergu (1772–1827). Fridrichovi bylo tehdy dvacet let a nevěstě šestnáct, sám ženich v té době byl pouze dědicem, jeho otec zemřel několik měsíců po svatbě.  Fridrich Vilém a Luisa Isabella měli čtyři děti:

Fridrich Vilém Nasavsko-Weilburský někdy zvaný také jako Bedřich Vilém (25. října 1768, Haag – 9. ledna 1816, Weilburg) byl vládce Nasavsko-Weilburského knížectví a od roku 1806 i princ nasavský. Následníkem mu byl prvorozený syn Vilém, někdy také zvaný jako Vilém I.

Frédéric Guillaume de Nassau-Weilbourg, en (allemand Friedrich Wilhelm von Nassau-Weilburg), né le à La Haye, décédé le à Weilburg. Il fut prince de Nassau-Weilbourg de 1788 à 1816.


První generace.

Challenger první generace byl představen na podzim roku 1969. Na trhu se objevil ovšem o rok později, kde byl dostupný až do roku 1974. Na vnějším designu pracoval Carl Cameron, který už měl na kontě i povedený vzhled vozu Dodge Charger.

Druhá generace.

Druhá generace získala sportovnější vzhled. Vyráběla se v letech 1977–1983.

Třetí generace.

Třetí a zároveň současná generace se vyrábí od roku 2008. Challenger prošel řadou nejen vizuálních změn. Challenger SRT Hellcat 2015 jede maximální rychlostí 328 km/h. Pyšní se výkonem 707 koní a točivým momentem 878 Nm. Vzdálenost čtvrt míle tak zvládá s přehledem projet za necelých 11 sekund. Nový motor SRT Hellcat Hemi má objem 6,2 litru. Další novější součástkou je osmistupňová převodovka TorquFlite, která byla navržena tak, aby dokázala odolat přelomovému výkonu a točivému momentu.

Dodge Challenger Demon.

Dodge Challenger Demon je výkonnostní varianta SRT Hellcatu. Poprvé se objevila v dubnu 2017 na New York Auto Show. Debutuje se jako nejrychlejší a nejvýkonnější produkční auto na světě.  Demon používá nový mechanicky poháněným kompresorem přeplňovaný benzínový vidlicový osmiválec o objemu 6,2 litru a výkonu 808 koňských sil (603 kW) s 91 oktanovým palivem, se 100 oktanovým palivem šplhá až k 840 koním (626 kW). Točivý moment tohoto agregátu se 100 oktanovým palivem činí 1,044 newtonmetrů. Auto váží 1930 kg, což je o 98 kg méně než Hellcat. Dodává se se silničními pneumatikami značky Nitto Tire pod označením NT05R. Pneu má rozměr 315/40R18 na zadní i přední nápravě. Kola jsou zaměřeny pro drag racing, dokonce jsou dostatečné pro legální jízdu po pozemních komunikacích.  Demon zvládá 0–100 za 2,3 sekundy, čtvrt míle za 9,65 s, maximální rychlost dosahuje 270 km/h (limitováno). To dělá Demona nejrychlejším ne-elektrickým produkčním automobilem současnosti. Při akceleraci na posádku působí 1,8 G, takže Demon je také netvrději zrychlující auto na světě. Tlak v mechanickém kompresoru může být až 14,5 psi, otáčky motoru až 6,500 ot/m. Díky tomu je Demon první a zatím jediné produkční auto na světě, které dokáže jet jen po zadní nápravě (wheelie).  K autu dostanete jeden černý a jeden červený klíč. Černý klíč limituje výkon na 500 koní (373 kW), s kombinací červeného klíče a 100 oktanového paliva využije motor na plný potenciál a výkon šplhá k už již zmíněným 840 koním (626 kW).  Interiér této výbavy se na první pohled moc neliší od jiných Challengerů. Standardně se dodává jen s přední sedačkou řidiče, ale je tu možnost si je doplnit, 20 Kč za jednu. Výbava zahrnuje jiný displej ve středovém panelu s informacemi o výkonu. Na palubovém displeji mezi budíky a sedačkách je logo Demonu.  Avšak snížení váhy z 2,027 kg na 1,930 kg si vyžádalo své oběti:

"Demon Crate".

Každý, kdo si koupí Demona k němu dostane box s příslušenstvím zdarma, do něho spadá:

Dodge Challenger je název tří různých generací automobilů vyráběných americkou značkou Dodge. Předchůdcem těchto generací byla limitovaná edice vozů Dodge Challenger Silver, která byla vyráběna od roku 1958 do roku 1959.

Challenger est le nom de trois modèles de voitures du constructeur automobile américain Dodge. La Dodge Silver Challenger est une version spéciale de la Dodge Coronet de 1959. Le premier modèle Challenger est un "muscle car" fabriqué de 1970 à 1974 qui est devenu une icône de la culture automobile américaine et un modèle classique de style qui sert toujours de référence aux ingénieurs de Dodge. L'appellation Challenger a ensuite été attribuée de 1978 à 1983 à la Mitsubishi Galant Lambda Coupé importée du Japon par Chrysler. Enfin, l'appellation est reprise en 2008 pour le tout nouveau modèle néo-rétro que Dodge lance en 2008 pour concurrencer la Ford Mustang ainsi que la Chevrolet Camaro. Les Challenger de la première, et troisième génération ont toujours été des Muscle Cars.


Pospolitost.

Pospolitost ("Gemeinschaft") je uspořádání sociálních vazeb typické pro tradiční společnosti, kdy lidé žijí v malých skupinách, řídí se autoritami a tradičním mravem a sledují společné zájmy. Postavení jedince v pospolitosti je pevně dáno a každý jedinec je nezaměnitelný, takže navenek je pospolitost spíše uzavřená. Vazby mezi lidmi vznikají v rodinách a v sousedství jako příbuzenství, sousedství nebo přátelství. Všichni jsou vedeni přirozenou či organickou vůlí, kterou Tönnies nazval „Wessenville“. Tento typ vůle zrcadlí duši jedince, kterou není schopen racionálně ovlivnit a která plyne z jeho citů, ze spokojenosti života a lidí vyskytující se v jeho okolí.

Společnost.

Ve městech a zejména v období průmyslové revoluce se vazby mezi lidmi proměňují z pospolitosti ("Gemeinschaft") na společnost ("Gesellschaft"). Ta podle Tönniese staví na svobodné volbě („Kürwill“, původně „Willkür“ čili libovůle), každý sleduje především své vlastní zájmy a jeho vůle představuje výsledek racionální úvahy, kalkulu. Ve velkých, početných společnostech se lidé vzájemně většinou neznají, takže na významu nabývají obecná pravidla a veřejné mínění. Vymaňují se z daných "organických" (například rodinných) vazeb, které nemohli změnit, a navazují volnější, oboustranně prospěšné vztahy, například prostřednictvím smluv nebo směny. Jako partneři takových vztahů jsou do značné míry zaměnitelní a každý sleduje své vlastní cíle. Pokud si lidé pomáhají a spolupracují, očekávají i nějaký vlastní prospěch, a jakýkoli vnější zásah do svého života vnímají jako nepříjemnost.  Každá společnost je ovšem směsí obou typů společenských vazeb a znaky pospolitosti dále trvají například v rodinách, malých přátelských pospolitostech a podobně.

"Wesenwille" a "Kürwill".

Oba tyto druhy vůle ("Wesenwille" a "Willkür") jsou považovány za příčiny nebo dispozice k jednání. Všechny společnosti obsahují sociální vazby obou typů a "Gemeinschaft" se historicky objevuje dříve, ale s technickým pokrokem a urbanizací se jejich rovnováha výrazně posunula směrem k více individualistické společnosti, "Gesellschaft".

Práce Maxe Webera.

Později s koncepcí pracoval sociolog Max Weber, který v práci "Ekonomika a společnost" (1921) představil "Gemeinschaft" a "Gesellschaft" jako dva ideální typy a jejich prostřednictvím zachytil sociální změnu napříč historií a vývoj interakce mezi lidmi. Weber toto dílo napsal jako přímou odpověď Ferdinandu Tönniesovi. Podle Webera je „Gemeinschaft“ zakořeněna v subjektivních pocitech, které mohou být tradiční nebo založené na emocích (afektivní). Vztahy zakládající "Gesellschaft" jsou podle Webera založeny na vzájemné racionální dohodě, jejímž pravděpodobně nejlepším příkladem je obchodní smlouva. Aby zdůraznil prolínání a přechody mezi vztahy typu "Gemeinschaft" a "Gesellschaft", užívá Weber místo toho pojmy "Vergemeinschaftung" a "Vergesellschaftung", což jsou slovesné tvary těchto termínů. Weber toto rozlišení Gemeinschaft a Gesellschaft popsal v eseji Classes, Stände, Parties, která byla základem pro jeho teorii sociální stratifikace (vlastnické, výdělečné a sociální třídy).

Gemeinschaft a Gesellschaft je podle německého sociologa Ferdinanda Tönniese dvojí ideální typ lidského soužití neboli sociální vazby: "Gemeinschaft", česky společenství nebo pospolitost s pevnými osobními vazbami, a "Gesellschaft", česky společnost s racionální organizací a volnějšími vazbami. Téma rozpracoval v díle "Gemeinschaft und Gesselschaft", vydaném v roce 1887. Nevyskytují se v čisté podobě, ale zpravidla smíšené, nicméně umožňují popis a pochopení jistých rysů každé společnosti.

Gemeinschaft et Gesellschaft sont des catégories sociologiques pour désigner deux types d'associations d'humains. Ces catégories ont été introduites par le sociologue allemand Ferdinand Tönnies dans son ouvrage "Gemeinschaft und Gesellschaft" publié en 1887.


Vznik teorie.

Některé teorie o vzniku Tóry zastávají názor, že 5 Knih Mojžíšových nebylo napsáno Mojžíšem, nýbrž jde o kompilaci mnoha různých textů od rozličných autorů.  Nazývají se: Nejranějším z těchto autorů je údajně "jahvista", který žil v 10.-9.století př.n.l. Získal své označení podle častého užívání Božího jména JHVH (čte se většinou jako Jehova nebo Jahve).

Charakteristika jahvisty.

Jahvistický autor má údajně několik hlavních charakteristik, které vychází ze základních premis: Pomocí těchto premis lze zpětně zrekonstruovat, kým jahvista byl a které biblické texty napsal.

Jahvistická škola.

Podle složení jahvistického textu se zdá, že jahvista byl silně spojen se školou proroka Samuela, Nátana a Gáda vidoucího, a to nejdříve ve spojeném a později judském království. Někteří tradiční autoři se domnívají, že základ tohoto textu byl napsán výše zmíněnými proroky. Jiní badatelé však soudí, že jde o spisovatele, který pouze pocházel z judské prorocké školy a příběhy buďto znal od aktérů děje nebo přímo vlastní zkušeností.  Jahvistický text není v dnešní Bibli kompletní. Nacházíme ho pouze v delších a kratších fragmentech.

Jahvistické prvky.

Užívání jiných jmen a názvů.

Jahvista používá pro některé osoby nebo místa odlišné jméno než elohista. Příkladem může být Mojžíšův tchán Reúel, kterého jahvista nazývá Jetro, nebo hora Horéb (také Choréb), která je v jahvistickém textu pojmenovává mnohem známějším označením - hora Sínaj.

Lidský Bůh.

Jahvista je údajně autorem těch textů, které popisují Boha s antropomorfními, tedy lidskými rysy. Jeho hlavní charakteristikou je milosrdenství. Člověk je souzen podle záměrů srdce.  Pasáže v Tóře, kde Bůh vdechne život do Adama, kráčí v zahradě, zhotoví oděv pro Adama s Evou, dohaduje se s Abrahámem o zkáze Sodomy, mluví tváří v tvář s Mojžíšem nebo napíše Desatero přikázání vlastním prstem na desky jsou typickými literárními obraty, které jahvista používá.  Jahvistický Bůh rád debatuje s člověkem. Chce s ním být v interakci a netouží po slepé poslušnosti. Vysvětluje svoje pohnutky člověku a "není záhadný". Má lidskou podobu, sedí na trůnu, má vlasy a také hlas.

Jahvista je jedním z několika hypotetických autorů 5 Knih Mojžíšových a některých dalších biblických knih. Žil pravděpodobně kolem 10.-9. století př.n.l. v jižním judském království.

Le document yahviste ou jahviste abrégé (J) est un texte hypothétique dont l'existence a été supposée au. Selon les tenants de l'hypothèse documentaire abandonnée par l'exégèse biblique depuis la fin du, il était l'une des quatre sources de la Torah, avec le document élohiste, le document deutéronomiste et le document sacerdotal.


Vznik.

Ministerstvo veřejných prací v roce 1925 vypsalo veřejnou soutěž na vývoj domácího dopravního letounu, jejímž hlavním cílem byla nezávislost na zahraničních dodávkách a zaměstnanost v leteckém průmyslu. Specifikace požadoala použití třířadého motoru Lorraine-Dietrich 12Cc vyráběného v licenci v závodech Škoda a kapacitu 5–6 cestujících s dvoučlennou posádkou. V tomto období zakoupila společnost Walter licenční práva na devítiválcový hvězdicový motor Gnome-Rhône Jupiter, který byl se stejným výkonem 330 kW jako specifikacemi požadovaná pohonná jednotka podstatně lehčí (380 kg oproti 713 kg suché váhy). Továrna Aero na tuto skutečnost a výhody upozornila MVP, které proti instalaci Jupiteru nemělo námitek. Mimo to měl Walter Jupiter snazší instalaci a obsluhu.

Vývoj a užití.

Firma Aero tedy do draku prototypu A-23 zabudovala nekrytý motor Walter Jupiter IV, jehož instalaci konstruktéři navrhli s na bok odklopnými kryty za motorem a jeho ložem pro dokonalý přístup. Dvoumístný nekrytý pilotní prostor byl umístěn za křídla, která měla dřevěnou kostru potaženou plátnem. Letové testy prototypu A-23 (L-BAAA) proběhly v roce 1926 společně s přejímacími zkouškami ČSA, protože A-23 v soutěži porazil konkurenční typ Avia BH-25.  Sériová výroba se v Aeru rozbíhala pomalu, proto bylo šest sériových strojů A-23 (L-BAAB až -BAAG) předáno ČSA až v roce 1928. Sériový letoun byl smíšené konstrukce s dřevěnými křídly potaženými plátnem a trupem z ocelových trubek. Trubky byly v místě kabiny pro cestující snýtovány, v zadní části svařeny. Trup se směrem kupředu zužoval. Na každé straně kabiny byla 3 okna o rozměrech 450x700 mm, vlastní kabina s využitelným objemem téměř 10 m3 měla rozměry 3,65x1,5x1,8 m. Kapacita byla 6-9 osob v závislosti na úpravě vnitřku kabiny.  Letoun byl vybaven dvojím řízením, dvoumístný nekrytý pilotní prostor zůstal vně za křídly, mimo kabinu letadla. Letoun se díky výkonnému motoru Walter Jupiter IV vyznačoval velmi krátkou délkou startu (80 m) i délkou doběhu při přistání (60 m).  Dopravní letouny Aero A-23 byly nasazeny na spoj Praha-Užhorod, na sklonku své činnosti přešly na lázeňské linky Praha-Karlovy Vary a Mariánské Lázně. V roce 1934 byly po nalétání 868 149 km od ČSA vyřazeny. Trojice A-23 s novou imatrikulací OK-AAB až -AAD zůstala v letuschopném stavu do roku 1936. OK-AAB působil ve službách aeroklubu Masarykovy letecké ligy v Praze a Piešťanech zejména při vyhlídkových letech.

Specifikace.

Údaje podle

Aero A-23 byl jednomotorový československý dopravní letoun smíšené konstrukce, řešený jako dvouplošník s pevným záďovým podvozkem a kapacitou 5–6 pasažérů.

L'Aero A.23 est un biplan de transport dessiné en 1925. Comme d'autres appareils de cette époque les passagers prenaient place dans une cabine fermée située dans l'entreplan, le pilote étant installé dans un poste ouvert situé en arrière de la cabine. La formule était le même que celle utilisée pour l'Aero A.10, mais les lignes générales était relativement modernes. CSA devait prendre en compte 7 A.23 [L-BAAA/G], qui furent utilisée de 1926 à 1936 sur les routes Prague-Marienbad et Prague-Uzhhorod.


Výskyt a populace.

Amazoňan rudooký je druh endemický pro tropické lesy ve východní Brazílii. Dříve byl rozšířen po celém regionu, v současnosti již ale existuje jen několik různé roztroušených populací. Nejpočetnější kolonie bychom našli v Espírito Santo, jihovýchodní Bahii, Riu de Janeiru a Minas Gerais. Další populace jsou na severu států São Paulo a Alagoas. Amazoňana bychom také našli na Havajských ostrovech.  Populace tohoto druhu dříve bývala hojná nejen v Brazílii, ale v poslední době se značně snížila. Asi 2300 jedinců byly napočítáno v Espírito Santo během průzkumu provedeného mezi lety 2004 a 2006, plus několik menších koloniích se nacházelo na ostrově Ilha Grande, v Sooretama a nedalekém Linhares. Hlavní hrozbě, které tento druh čelí je ničení tropických deštných lesů. Ty jsou ničeny, aby na jejich místech mohly vyrůst plantáže. Další hrozbou je nezákonný odchyt ptáků a jejich prodávání, především chovatelům a sběratelům. I díky těchto dvou faktorů je amazoňan rudooký zapsaný na červeném seznamu ohrožených zvířat jako ohrožený.

Popis.

Amazoňan rudooký je světle zeleně zbarvený pták s pestře zbarvenou hlavou. Ta je tvořena světlou modrou, žlutou a červenou, která přechází až do purpurové. Tváře a hrdlo jsou modré, peří na zadní straně krku může být tmavě zelené. Na křídlech se výjimečně vyskytují i černé a červené skvrny. Ocasní pera jsou zelená jako těla, konce jednotlivých per jsou ale žlutaví. Zobák a nohy jsou šedé, duhovka oka je oranžovo-hnědá.

Chování.

Amazoňan rudooký žije v menších skupinkách a živí se ovocem, semeny a pupeny, které lze najít v deštném pralese. Významnou součástí jejcih jídelníčku jsou i plodiny pěstované na plantážích poblíž pralesů.  Hnízdění probíhá od září do listopadu. V tomto období jsou amazoňané vysoce agresivní, nejen vůči lidem, ale i vůči vlastnímu druhu. Pár chrání široké okolí svého hnízda, které je schované ve stromové dutině nebo sklaní štěrbině. Jedno a to samé místo pár vyhledává každý rok a každý rok zde hnízdí. Samice do hnízda naklade 3-4 vejce, která jsou posléze inkubována po dobu asi 24 dní a za dalších 34 dní jsou mladí dostatečně staří na první let.

Taxonomie.

Někteří biologové označují amazoňana rudookého za poddruh amazoňana modrolícého, oficiálně se ale jedná o samostatný druh. Netvoří žádné poddruhy. Tento druh poprvé popsal Salvadori v roce 1890 a pravděpodobně se jednalo o vzorek ze severu Brazílie.

Amazoňan rudooký ("Amazona rhodocorytha") je druh středně velkého ptáka z čeledi papouškovití, z rodu amazoňan. Je endemický pro Atlantický les, což je oblast na východě Brazílie, dělící se na dvě oblasti: jihovýchodní část a Pobřeží objevů. Amazoňan rudooký se vyskytuje v obou dvou oblastech.

L'Amazone à sourcils rouges ou Amazone à couronne rouge ("Amazona rhodocorytha" (Salvadori, 1890)) a longtemps été considérée comme une sous-espèce de l'Amazone de Dufresne.


Klubová kariéra.

US Boulogne.

Kanté se narodil v Paříži a svoji fotbalovou kariéru v akademii JS Suresnes a poté přestoupil do US Boulogne. Svého profesionálního debutu se dočkal 18. května 2012, v posledním kole druhé nejvyšší francouzské fotbalové soutěže, když v zápase proti AS Monaco nastoupil na posledních 11 minut.  Další sezónu působil Kanté s Boulogne ve třetí nejvyšší soutěži, vstřelil tři góly a odehrál 37 zápasů ze 38.

SM Caen.

V roce 2013 přestoupil do druholigového SM Caen. V první sezóně odehrál všech 38 ligových zápasů, vstřelil dva góly, na další dva přihrál a s Caen postoupil do Ligue 1. Svůj první gól v Caen vstřelil ve svém druhém zápase sezóny proti Stade Laval, když srovnával skóre na 1:1 (výhra 2:1, celý zápas).  Další sezónu Kanté musel ligový zápas proti Saint-Étienne vynechat kvůli trestu za žluté karty.<ref name="14/15">N'Golo Kanté 14/15</ref> Caen tento zápas prohrál 0:1. V sezóně 2014/15 odehrál 37 ligových zápasů, ve kterých vstřelil dva góly na pět gólů přihrál. Caen v této sezóně skončil na 13. místě.

Leicester City FC.

3. srpna 2015 přestoupil za 5,6 milionu liber do anglického klubu Leicester City, hrajícího Premier League. S klubem podepsal čtyřletou smlouvu. V Premier League debutoval o pět dní později, když v zápase proti Sunderlandu nahradil na posledních osm minut Jamieho Vardyho (výhra 4:2). Svůj první gól vstřelil 7. listopadu 2015 proti Watfordu, když v 52. minutě otevíral skóre zápasu (výhra 2:1, celý zápas). S Leicestrem City v této sezóně vyhrál titul Premier League a byl jedním ze čtyř hráčů Leicesteru, kteří byli zvoleni do PFA Team of the Year.

Chelsea FC.

V červenci 2016 podepsal pětiletý kontrakt s londýnským klubem Chelsea FC a stal se druhou posilou trenéra Antonia Conteho v létě 2016. Přestoupil z Leicesteru City za 32 milionů liber. V dresu Blues debutoval 15. srpna na domácí půdě proti West Hamu, odehrál 90 minut a pomohl svému týmu k výhře 2:1. V první sezoně s klubem vyhrál titul Premier League a získal ocenění PFA Player of The Year a FWA Player of The Year.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Francie debutoval 25. 3. 2016 v přátelském utkání v Amsterdamu proti reprezentaci Nizozemska (výhra 3:2). Trenér Didier Deschamps jej vzal na domácí EURO 2016, kde Francouzi podlehli ve finále Portugalsku. Didier Deschamps jej vzal i na Mistrovství světa 2018, kde odehrál všech 7 zápasů a stal se mistrem světa.

N'Golo Kanté (* 29. března 1991, Paříž, Francie) je francouzský fotbalový záložník a reprezentant malijského původu, od roku 2016 působí v anglickém klubu Chelsea FC. V sezóně 2015/16 získal s Leicesterem City anglický ligový titul, v té následující si tento úspěch zopakoval s londýnskou Chelsea. Herním stylem bývá přirovnáván ke krajanovi Claude Makélélému, sám se však připodobňuje k Lassanu Diarrovi.

N'Golo Kanté, né le à Paris est un footballeur international français qui évolue au poste de milieu de terrain à Chelsea en Angleterre.


Historie.

Stanice byla otevřena 22. června 1907 železniční společností "Charing Cross, Euston & Hampstead Railway" (CCE & HR). Původně vlaky jezdily mezi stanicemi Golders Green a Charing Cross. Linka byla prodloužena do stanice Edgware na sever v letech 1923-1924 a do stanice Kennington v roce 1926. V té době všechny vlaky používaly větev Charing Cross. V rámci komplexního jednotného vizuálu bylo v roce 1908 doplněno textové logo "UndergrounD" na nároží staniční budovy.  V návaznosti na prodloužení železnice "City and South London Railway" (C & SLR) do stanice Camden Town v roce 1924 byly železniční systémy CCE & HR a C & SLR propojeny, což umožnilo obsluhovat ze stanice Chalk Farm i větev Bank a zajíždět na jih do stanice Clapham Common, s prodloužením do stanice Morden v roce 1926.

Umístění stanice.

Stanice Chalk Farm leží na křižovatce ulic Chalk Farm Road, Haverstock Hill (severní prodloužení ulice Camden High Street) a Adelaide Road, které vytváří nároží s ostrým úhlem tvořící centrum stejnojmenného okolí.

Architektura.

Stanice Chalk Farm je v úzké, klínovité budově s nejdelším průčelím ze všech stanic, které navrhl architekt Leslie Green pro tři linky metra vlastněné společností "Underground Electric Railways Company of London", otevřených v letech 1906 až 1907. Má rovněž nejmělčí výtahovou šachtu ze všech stanic londýnského metra (21 stop, tj. zhruba 6,5 metru). V roce 2005 dokončila společnost "Tube Lines" rekonstrukci stanice. Budova stanice je na seznamu budov zvláštního architektonického nebo historického významu, stupeň II.

Dopravní návaznost.

Stanici obsluhují autobusové linky 31, 168 a 393, a dále noční linky N5, N28 a N31.

Ohlas v masové kultuře.

Londýnská kapela Madness (styl ska/pop) pózovala před stanicí Chalk Farm na fotografii pro obálku svého alba "Absolutely", které se v roce 1980 umístilo na druhém místě v britské hitparádě, a singlu "Baggy Trousers" z tohoto alba, který se umístil v britské hitparádě na místě třetím.

Chalk Farm je stanice londýnského metra poblíž Camden Town v londýnské čtvrti Camden. Je na větvi Edgware linky Northern line mezi stanicemi Camden Town na jihu a Belsize Park na severu. Stanice je v přepravní zóně 2. S ročním počtem cestujících mírně pod pěti miliony v roce 2011 je Chalk Farm jednou z nejrušnějších stanic na větvi Edgware linky Northern line.

Chalk Farm est une station du métro de Londres située dans le borough londonien de Camden. Elle est sur la Northern line en zone 2.


Fundamentalismus, tradicionalismus a konzervatismus.

Pojmy fundamentalismus, tradicionalismus a konzervatismus bývají někdy zaměňovány. Křesťanský fundamentalismus se ale od tradicionalismu a konzervatismu liší především tím, že neuznává mnohé tradice a považuje je za něco, co bylo k původní víře později lidmi přidáno (např. uctívání ostatků). Tradicionalisté v římskokatolické církvi jsou lidé, kteří nesouhlasí s vývojem církve a odmítají především Druhý Vatikánský koncil a jeho závěry. Dodnes např. praktikují předkoncilní tzv. "Tridentskou mši". Konzervatisté oproti tomu respektují doktríny, učení a tradice římskokatolické církve a velmi lpí na jejich dodržování.

Původ označení.

Označení fundamentalismus je spojeno s postavou baptistického šéfredaktora Curtise Lee Lawse, který v roce 1920 vydal prohlášení pro všechny křesťany, kteří jsou připraveni: „..."jít do bitvy za základy (fundamentals) křesťanství...“" Termín se velmi rychle ujal a značně rozšířil. Laws si pro svůj program vypůjčil několik esejí vydaných mezi léty 1910 a 1915, jež byly vydány ve sbírce "The Fundamentals: A Testimony to the Truth." Termín fundamentalismus tak vstoupil do anglického jazyka v roce 1922 a je často zmiňován v souvislosti s náboženskými hnutími.  Původně se tímto termínem označoval souhrn stanovisek hájených v některých křesťanských denominacích soudobého protestantismu (zejména u baptistů, presbyteriánů, evangelíků a metodistů), kde se vytvořil kolem roku 1910 jako antimodernistické, antievolucionistické (kreacionistické), antiliberální a protivědecké učení.

Prameny fundamentalismu.

Definice fundamentalismu může odkazovat na mnoho dalších v minulosti prováděných skutků, např. na Lutherovu zásadu Sola Scriptura či polemiku s nálezky lidskými v církvi u Matěje z Janova. V tomto duchu by se daly nalézt jistě i další historické paralely, které bychom mohli dnes označit za fundamentální či za projevy fundamentalismu (nápravná hnutí, reformace, návrat k učení Ježíše Krista atd). Prameny fundamentalismu v užším smyslu však můžeme sledovat až od 19. století, kdy byly odpovědí na mnohé výzvy, které stavěla věda a moderní společnost před křesťanskou víru (např. evoluce či sekularismus).

Evangelikalismus.

Prvním důležitým pramenem křesťanského fundamentalismu byl vzestup evangelikálních církví a především vznik hnutí Prvního velkého probuzení a Druhého velkého probuzení ve Spojených státech amerických. Británie přispěla svým metodismem v letech 1730-1840. Evropa, především Německo, pak položilo základy pro oba tyto směry rozvojem pietismu. Tento nesourodý základ zvláště vhodně komentuje církevní historik Randall Balmer: „"Evangelikální hnutí je typicky severoamerickým fenoménem, který vznikl smíšením myšlenek pietismu, presbyteriánství a pozůstatků puritánství. Evangelikální hnutí si vypůjčila specifické části právě z těchto směrů a to např. vroucnou spiritualitu od pietistů, dogmatickou doslovnost od presbyteriánů a individualistickou introspekci od puritánů."“' Pro evangelikály je rovněž zcela zásadní učení o reálném, nikoliv symbolickém, mesianismu (příchodu Mesiáše) a milenarismu (chiliasmus - tisíciletá Kristova vláda).

Dispenzacionalisté.

Druhým pramenem pak je dispenzacionalismus (z angl. dispension tj. rozptýlení, diaspora), což je proud, který vznikl v roce 1830 v Anglii a zahrnuje novou interpretaci bible. Za zakladatele je považován John Darby (1800-1882), který byl vůdcem náboženské skupiny plymouthských bratří.  Dispencionalizmus zastává milenarismus (také chiliasmus) a dělí čas do sedmi různých fází, které vnímá jako stupně Božího zjevení. Dále tento směr propaguje, že na konci každého stupně Bůh potrestal lidstvo, protože se ukázalo, že lidstvo před Bohem selhalo. Sekularismus, liberalismus a nemorálnosti v roce 1920 byly pro zastánce tohoto směru důkazem, že lidstvo před Bohem opět selhalo. V tomto duchu tedy Dispenzacionalisté věří, že svět je nyní na pokraji posledního stupně, kdy se odehraje konečná bitva tzv. Armageddon v oblasti Izraelského Megida a po ní nastane milenium, tedy tisícileté Kristovo království. Dispenzacionalisté vytvořili celou „historickou školu,"“" jejíž účelem je zkoumat dějinné události, aktuální politický a společenský vývoj. To proto, aby dokázali včas rozpoznat události vedoucí k příchodu Mesiáše. Pro tento směr je zásadní víra v tzv. „tajné nanebevzetí svatých"“", které může přijít zcela neočekávaně. Vyvolení pak budou s Mesiášem žít po sedm let v nebi, zatímco ti, kteří zůstanou na zemi, budou po těchto sedm let trpět válkami, hladomory, přírodními a jinými katastrofami. Tento směr však počítá i se speciální židovskou variantou. Židé, jako nevěřící (nepřijali Ježíše za svého spasitele), budou žít ve své zaslíbené zemi (Izraeli), vybudují vlastní stát, avšak vládnout jim bude Antikrist, který se bude pouze vydávat za spasitele. Během jeho vlády dojde k znovupostavení chrámu, zavedení praxe obětování v chrámu, teroru a především k boji Izraelců proti mnohonásobné přesile jejich nepřátel. Celé toto období se bude nazývat Jákobovo soužení a Izrael bude sloužit jako nedokonalý nástroj k nastolení Kristovy vlády. Jákobovo soužení skončí příchodem Mesiáše, který svrhne Antikrista a nastolí své království.

Princetonská teologie.

Třetím pramenem je princetonská teologie, která reagovala na vzrůstající kritiku bible způsobenou rozvojem vědeckého poznání mezi roky 1840-1920. Proti této kritice postavila doktrínu neomylnosti bible, podle níž bible vznikla božím vnuknutím a je zcela prosta jakékoliv chyby nebo omylu. Princentonský profesor teologie Charlese Hodge na svých seminářích vždy trval na tom, že bible je neomylná, protože ji inspiroval či své myšlenky „vdechl"“" do autorů (spisovatelů) bible přímo Bůh. Pro podporu tohoto tvrzení mu sloužila tato biblická pasáž: „"Veškeré Písmo pochází z Božího Ducha a je dobré k učení, k usvědčování, k nápravě, k výchově ve spravedlnosti."“' (2 Timoteovi 3,16). Princetonští teologové tedy tvrdí, že bibli je třeba chápat zcela doslovně a především ji nepodrobovat vědeckému zkoumaní, kterým vědci běžně zkoumají historické dokumenty. Mimo jiné tvrdí i to, že křesťanský modernismus a liberalismus svádí lidi do pekla (zatracení) stejně jako ostatní nekřesťanská náboženství.  Doktrína „Biblical inerrancy"“" tedy neomylností a doslovností bible je stěžejní pro křesťanský fundamentalismus.

The Fundamentals.

Posledním, čtvrtým pramenem fundamentalismu byl dvanáctidílný spis "The Fundamentals", vydaný v letech 1910-1915. Jednalo se o sponzorovanou publikaci, která byla zdarma dodána duchovním, laikům a knihovnám v celkovém počtu přesahujícím 3 miliony výtisků. V této verzi se ustálily některé hlavní věroučné body křesťanského fundamentalismu:  Podobně jako princetonská teologie odráží i "The Fundamentals" odpor některých evangelikálů k narůstající kritice bible a k modernismu.

Vnímaní fundamentalistů a jejich projevy.

Fundamentalisté se obecně vnímají jako lidé, kteří stojí proti moderní společnosti, teoreticky se tak jedná o postmoderní hnutí. A to proto, že fundamentalismus nabízí alternativní pohled na svět (např. kreacionismus místo evoluce). Sami sebe však nevnímají ve většině případů jako bojovníky, ale jako oběti. Věří, že jim moderní společnost vnucuje názory a postoje, které jsou v rozporu s jejich vírou. Zpočátku se tak jedná o běžné věřící, kteří se snaží moderní společnost a svou víru nenásilnou cestou spojit. V případě neúspěchu, pak u nich může dojít k nárůstu agresivity. Ovšem stále s myšlenkou, že jsou pouhými oběťmi moderní společnosti, kterou vnímají pouze negativně a především jsou přesvědčeni, že moderní, sekulární establishment se snaží veškeré náboženství sprovodit ze světa a ne vždy jsou v tomto ohledu paranoidní. To následně vede k boji s touto společností, stále však v rámci zákonů dané země. Existují však i případy kdy náboženský fundamentalismus přeroste v otevřenou válku či terorismus. Je však nutné zmínit, že takovýchto fundamentalistů je absolutní menšina a jedná se spíše o psychicky narušené jedince, než o běžné představitele křesťanského fundamentalismu.

Opičí proces.

Příkladem boje křesťanského fundamentalismu s moderní společností se stal opičí proces (také daytonský proces, Scopesův opičí proces, oficiálně stát Tennessee vs. Scopes), který se odehrál v americkém městečku Dayton, ve státě Tennessee roku 1925. V tomto procesu teoreticky prohrály obě strany. Evolucionisté prohráli soud a fundamentalisté sklidili od tisku neuvěřitelný posměch, který je ještě více utvrdil v jejich představách. V tomto procesu šlo o porušení tzv. Butlerova zákona, který zakazoval výuku evoluce. Tento zákon pomáhal prosazovat William Bell Riley, který byl v té době prezidentem "Světové společnosti křesťanských fundamentalistů". Zákon porušil středoškolský učitel John Thomas Scopes, který ho považoval za zcela absurdní. Celý případ získal neuvěřitelnou pozornost. Mimo jiné se jednalo o vůbec první případ, který byl přenášený rádiovým vysíláním do celých Spojených států. Verdikt soudu však byl jednoznačný, Scopes byl odsouzen za porušení Butlerova zákona a potrestán pokutou 100 dolarů. Po odvolání a přezkoumání případu Nejvyšším soudem v Tennessee byl rozsudek zachován, avšak trest byl zmírněn na 50 dolarů.

Sionismus.

Vzestup křesťanského fundamentalismu se projevil i v silné podpoře sionismu, především díky všeobecné víře fundamentálních hnutí v milenarismus (také chiliasmus), tedy v brzký příchodu mesiáše.  Pro dispenzacionalistickou historickou školu hrají židé důležitou roli v příchodu Mesiáše. Proto není překvapením, že se mnohé směry křesťanského fundamentalismu postavily na stranu židů a pomáhaly sionismu. Bez Izraele by totiž, dle přesvědčení fundamentalistů, nebyl možný příchod Mesiáše. Proto vznikaly nadace křesťanských fundamentalistů, které bojovaly za myšlenku sionismu, a to mnohdy s větším zápalem než sami židé, protože cítili, že by tak mohli výrazně urychlit příchod Mesiáše. Historie spojená se sionismem a Izraelem pak byla zvláště pro dispenzacionalistickou historickou školu jasným potvrzením, že jejich víra je správná. Ať již se jednalo o reformu hebrejštiny, Balfourovu deklaraci (1917) či samotné založení státu Izrael (1948), Šestidenní válku či izraelské drtivé vítězství v ní. To vše fundamentalistům potvrzovalo, že jejich výklad bible a historických souvislostí je zcela správný, a rovněž se jednalo o silný impulz, který napomohl dalšímu rozvoji křesťanského fundamentalismu v USA a Evropě.

Křesťanský fundamentalismus (z lat. fundamentum - základ, podklad) je směr v křesťanském náboženství, který zahrnuje bezvýhradné, nekritické zastávání názorů určité náboženské křesťanské nauky. Velký důraz klade na bibli a hájí stanovisko literalismu - doslovného znění bible. Základ (fundamentum) křesťanství tvoří víra v dogmata a zázraky (např. neposkvrněné početí, neomylnost bible, tělesné zmrtvýchvstání), ovšem jejich výčty se liší. Shoda naopak panuje v přesvědčení o nepřípustné reformovatelnosti základů křesťanské víry např. prostřednictvím transformace různých vědeckých poznatků do teologie.

Le fondamentalisme chrétien est une position religieuse qui soutient une interprétation stricte et littéraliste de textes sacrés, qui est surtout présente dans le protestantisme. Le terme « fondamentalisme » en lui-même signifie, en général, une adhésion rigide aux principes fondamentaux d’un domaine quelconque.


Mládí.

Narodila se v roce 1956 v americkém městě Beverly Hills do rodiny zpěváka a entertainera Eddie Fishera a herečky Debbie Reynoldsové. Otec byl židovského původu, syn přistěhovalců z Ruska; od rodiny se odstěhoval, když Carrie byly tři roky, kvůli vztahu s herečkou Elizabeth Taylor.

Kariéra.

Ve svém prvním filmu s názvem "Šampón" si zahrála postavu jménem Lorna Karpf. Hned druhým filmem v její kariéře byly "Star Wars", ve kterém byla obsazena do role princezny Leii. Režisér George Lucas vybral do všech hlavních rolí v tomto filmu neznámé herce jako Marka Hamilla (Luke Skywalker) nebo Harrisona Forda (Han Solo). Natáčení tohoto filmu provázela řada komplikací. Ať už větší, jako že třeba během natáčení v poušti přišly teploty okolo 40 °C, a nebo menší, jako že Fisher měla podle režiséra George Lucase na svou roli až moc velká ňadra. Po velkém úspěchu "Star Wars" přišla pokračování v podobě druhého dílu - "", a třetího dílu - "". Stejně jako Mark Hamill se dále věnovala méně komerčně úspěšným projektům. Možná i proto se herečka v devadesátých letech začala věnovat psaní. V roce 2015 se vrátila na scénu v pokračování Star Wars, po boku Marka Hamilla a Harrisona Forda.

Osobní život.

V roce 1983 se provdala za Paula Simona. Jejich manželství ale moc dlouho nevydrželo. Její osobní problémy ji dohnaly až k závislosti na alkoholu a drogách. Svoje pocity z tohoto období popsala v knize "Postcards from the Edge". Po rozvodu měla vážný vztah s Bryanem Lourdem, s kterým má jedinou dceru Billie Lourd. Ten ji však opustil, jelikož zjistil, že je bisexuál a vyměnil ji proto za Bruce Bozziho.  23. prosince 2016<ref name="http://www.rollingstone.com/movies/news/carrie-fisher-princess-leia-in-star-wars-dead-at-60-w457713"></ref> ji postihl srdeční infarkt, stalo se tak asi 15 minut před přistáním jejího letu z Londýna do Los Angeles. O čtyři dny později, 27. prosince v 8.55, v nemocnici na následky infarktu zemřela.<ref name="http://people.com/movies/carrie-fisher-dies/"></ref> Den nato zemřela její matka Debbie Reynoldsová.

Carrie Fisher (přechýleně Fisherová, 21. října 1956 – 27. prosince 2016) byla americká herečka, známá především rolí princezny Leii v původní trilogii "Star Wars", na niž navázala v roce 2015 filmem "" součásti v pořadí již třetí trilogie, dějově navazující na původní. Dále se objevila například ve filmu "The Woman", kde ztvárnila postavu Bailey Smithové.

Carrie Fisher, née le à Beverly Hills et morte le à Los Angeles en Californie, est une actrice, romancière et scénariste américaine.


Výskyt.

Druh amazoňan žlutobřichý vyhledává především rozsáhlé polosuché savany s nízkými křovinami, suché stepi a stálezelené lesy. Obývanými zeměmi je především Brazílie, Bolívie nebo Paraguay. Právě polosuché savany jsou ale často ničeny, aby na jejich území vznikly plantáže k pěstování sóji či cukrové třtiny. Právě kvůli ničení jejich přirozeného prostředí byl amazoňan žlutobřichý zapsán na Červený seznam ohrožených druhů IUCN. Jinak se jedná o částečně tažný druh, který se v hejnech přemisťuje pouze v případě nedostatku potravy.

Popis.

Amazoňan žlutobřichý je drobný papoušek zavalité postavy s velmi krátkým ocasem. Na délku má jeho tělo do 27 cm a jeho váha se pohybuje okolo 250 g. Jedná se tedy o jeden z menších druhů amazoňanů, pro srovnání; amazoňan modročelý může na délku mít až 38 cm. Jeho tělo je převážně zelené, přičemž místy se vyskytují i zářivě žlutá pera, u výjimek můžeme najít i oranžová až červená pera. Pohlavní dimorfismus je velmi nevýrazný, ale mladí jedinci se dají odlišit celkem lehce, jelikož jsou téměř celí zelení, bez příměsi žluté barvy. Dle zbarvení na břiše byly popsány dvě formy; zelenobřichá a žlutobřichá. I proto je název „žlutobřichý“ nepřesný a často i matoucí.

Ekologie.

Tito ptáci se živí pupeny, květy, semeny a plody. S oblibou vyhledávají plody ledvinovníků, manga i kvajávy. Stejně jako jiné druhy amazoňanů, i tento hnízdí v dutinách stromů nebo skalních škvírách. Nepohrdnou ale ani opuštěnými termitišti. Žijí v menších hejnech do patnácti kusů. Jedná se o velmi plachý druh, který je těžké nejen rozpoznat, ale vůbec najít.

Taxonomie.

Amazoňan žlutobřichý byl poprvé popsán J. B. Spixem v roce 1824 pod názvem papoušek žlutolící ("Psittacus xanthops"). Po mnoha letech byl nakonec přeřazen do rodu amazoňan (pod latinským názvem "Amazona xanthops"). Následně bylo provedeno několik studií, které potvrdily příbuzenský vztah mezi amazonky z rodu "Graydidascalus" a "Pionus", proto byl následně amazoňan žlutobřichý znovu přeřazen, tentokrát do monotypického rodu "Alipiopsitta". Druhové jméno, "xanthops", je tvořeno dvěma slovy: „žlutá“ ("xanthos") a „tvář“ ("ops").  V literatuře je možné najít i mnoho latinských synonym; "Androglossa xanthops" "Chrysotis hypochondriaca" "Chrysotis xanthops" a další.

Amazoňan žlutobřichý ("Alipiopsitta xanthops") je druh amazoňana z monotypického rodu "Alipiopsitta", z čeledi papouškovitých. Tento druh vyhledává především polosuché savany Jižní Ameriky, především na území Brazílie.

Alipiopsitta xanthops, anciennement connu sous son ancien nom CINFO d'Amazone à face jaune ("Amazona xanthops), est l'unique espèce du genre Alipiopsitta". Des recherches récentes ont montré qu'elle était davantage liée à "Graydidascalus brachyurus" et aux espèces du genre "Pionus". Ce n'est donc pas une amazone.