Biografie.

Narodila se v mošavu Nahalal za dob britské mandátní Palestiny, jako dcera Moše Dajana a vnučka Šmu'ela Dajana. Po službě v Izraelských obranných silách, kde dosáhla hodnosti poručíka v jednotce armádního mluvčího, studovala mezinárodní vztahy na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a biologii na Open University of Israel. Vdala se za Dova Siona, se kterým má dvě děti.

Literární kariéra.

Její jméno se poprvé dostalo do povědomí díky svým novinovým sloupkům, které psala pro "Jedi'ot achronot", "Ma'ariv", "Al ha-Mošmar" a "Davar". Celkem napsala pět románů, paměti ze šestidenní války z roku 1967 pod názvem "Israel Journal: June 1967" a biografii svého otce s názvem "My Father, His Daughter."

Politická kariéra.

Stala se mírovou aktivistkou a působila ve vedení neziskové organizace Mír nyní ("Peace Now"). Rovněž se angažovala v Bat Šalom, Mezinárodním centru pro mír a v Radě pro mír a bezpečnost. Mimo to přednášela po celém světě o míru a bezpečnosti. V Izraeli obhajuje lidská práva, práva žen a práva LGBT osob.  Ve volbách v roce 1992 byla zvolena poslankyní Knesetu za Stranu práce a působila jako předsedkyně parlamentního výboru pro status žen. V 90. letech se stala klíčovou osobou v přijetí zákona o sexuálním obtěžování. V následujících volbách v letech 1996 a 1999 byla opětovně zvolena (tentokráte na kandidátní listině aliance Jeden Izrael, která sdružovala Stranu práce, Mejmad a Gešer) a v roce 1999 se podruhé stala předsedkyní parlamentního výboru pro status žen. O poslanecký mandát přišla ve volbách v roce 2003, načež opustila Stranu práce a společně s Josi Bejlinem vstoupila do strany Merec. Stranu vedla do komunálních voleb v Tel Avivu v roce 2004, ve kterých získala 5 ze 31 mandátů. Merec se pak stal součástí koalice vedené Ronem Chuldajem. Na telavivské radnici působí jako místostarostka pro sociální záležitosti.

Ja'el Dajanová (: יעל דיין, * 2. prosince 1939) je izraelská politička a spisovatelka. V letech 1992 až 2003 byla poslankyní izraelského parlamentu a k roku 2010 je členkou telavivské městské rady. Je dcerou Moše Dajana a sestrou Asafa Dajana.

Yael Dayan (en hébreu : יעל דיין), née le à Nahalal en Israël, est une écrivaine et politicienne israélienne. Elle est la fille de Moshe Dayan, qui est considéré comme un des « pères » de la nation israélienne, et la sœur du cinéaste Assi Dayan.


Život.

Skrjabin se narodil 6. ledna 1872 (podle juliánského kalendáře 25. prosince 1871) v moskevské aristokratické rodině. Jeho otec i všichni strýcové byli vojenskými důstojníky. Matka byla klavíristkou, žačkou Teodora Leszetyckého. Zemřela na tuberkulózu, když byl Alexandrovi pouhý jeden rok.  Po matčině smrti odešel Sašův otec v diplomatických službách do Turecka a syna zanechal v péči babičky, tety a pratety. Sám se později znovu oženil a měl řadu dalších dětí. Hudba provázela Skrjabina od dětství. Neúspěšně se pokusil vytvořit dětský orchestr a ve svém loutkovém divadle uváděl vlastní hry a opery. Na klavír byl žákem Nikolaje Zvereva, který byl také učitelem Sergeje Rachmaninova.  V roce 1882 se stal studentem 2. moskevského sboru kadetů. Vynikal v teoretických předmětech. Vojenského drilu byl pro slabou tělesnou konstrukci ušetřen, takže získal více času na hudební vzdělávání. Kromě klavíru studoval hudební teorii u Sergeje Tanějeva. Po dokončení kadetky vstoupil na Moskevskou konzervatoř a stal se žákem Vasilije Iljiče Safonova (klavír) a Antona Arenského (skladba). Spolupráce s Arenským nepřinesla očekávané výsledky a v roce 1891 byl ze třídy kompozice vyloučen. Klavírní studia však dokončil v roce 1892 s vynikajícím prospěchem. Získal malou zlatou medaili (velkou zlatou medaili získal v témže ročníku Sergej Rachmaninov).  Po dokončení konzervatoře se Skrjabin hodlal stát koncertním klavíristou. V roce 1894 si přehrál pravou ruku a nějakou dobu nemohl vystupovat. V srpnu 1897 se oženil s Věrou Ivanovnou Isakovičovou, mladou klavíristkou pocházející z moskevské šlechty. Když se mu obnovila schopnost ruky, odjel s manželkou do zahraničí a na koncertech uváděli převážně Skrjabinovy vlastní skladby. Do Ruska se vrátili v roce 1898 a v červenci téhož roku se jim narodila první dcera Jelena. Později měli ještě dceru Marii (1901) a syna Lva (1902)  V září roku 1898 byl jmenován profesorem Moskevské konzervatoře a v roce 1903 přednášel také na ženském Moskevském institutu sv. Kateřiny. V následujícím roce se však všech pedagigkých povinností zřekl, neboť byl zcela zaneprázdněn vlastní tvůrčí činností  Koncem roku 1902 se Skrjabin seznámil s klavíristkou Taťánou Fjodorovnou Šljocerovou. Odešel od své rodiny a požádal o rozvod. Jeho žena nikdy k rozvodu nedala souhlas. Skrjabin však v dalších letech žil s Taťánou, měl s ní 3 děti a po smrti skladatele se Taťána stala správkyní jeho pozůstalosti.  Do roku 1910 trávil Skrjabin většinu času v zahraničí. Žil v Paříži a v Bruselu a vystupoval jako klavírista a dirigent. I po návratu do Moskvy pokračoval v koncertní činnosti. Poslední koncerty uskutečníl v roce 1915.  Zemřel 27. dubna 1915 na sepsi způsobenou špatně léčeným furunkulem v nasolabiálním trojúhelníku. Je pohřben na Novoděvičím hřbitově v Moskvě. V domě, který před smrtí se svou druhou rodinou obýval, bylo zřízeno Státní muzeum A. N. Skrjabina.

Skladatelský styl.

Skrjabin nehledal hudební všestrannost. Komponoval téměř výhradně pro klavír a pro orchestr. Jeho nejstarší klavírní skladby připomínají Frédérica Chopina i co do žánrů, které Chopin používal (etudy, nocturna, preludia a mazurky). V průběhu let se jeho hudba rychle rozvíjela a čím dál více používal neobvyklé harmonie a textury.  Vývoj Skrjabinova stylu lze nejlépe sledovat na jeho deseti klavírních sonátách. Rané sonáty jsou poměrně konvenčního pozdně romantického stylu a nezapřou vliv Chopina a Franze Liszta. Pozdější jsou však velmi odlišné. Posledních pět sonát je napsáno bez jakéhokoliv označení tóniny. Mnoho pasáží v nich je zcela atonálních. Tonální jednota byla téměř nepostřehnutelně nahrazena jednotou harmonickou. Některé z jeho sonát nesou názvy vztahující se ke Skrjabinově specifické filosofii a mystice (7. "Bílá mše").  Ve svých orchestrálních skladbách Skrjabin víceméně pokračoval ve wagnerovském typu instrumentace a formální výstavby kompozic. V posledních třech symfoniích – Poémách – však pracoval s tématy jako emblémy entit přebíraných z okultismu, teozofie či satanismu. V poslední dokončené 5.symfonii „Prométheus“ op. 60 se pokoušel o syntézu hudby a světelných efektů (tzv. "světelný klavír"). V nedokončené skladbě "Mystérium" mělo dojít ke konečné syntéze všech druhů vjemů – dokonce i vůně (synestezie). Skladatel počítal, že dílo bude provedeno za účasti mnoha tisíců účinkujících – jako zástupců všeho lidstva. V roce 1914 zakoupil Skrjabin pozemek v indickém Darjeelingu, kde chtěl v přírodním amfiteátru realizovat své Mystérium. Dílo zůstalo pouze textovým torzem a bylo realizováno až po Skrjabinově smrti sovětským skladatelem Alexandrem Němtinem.

Význam skladatele.

Skrjabin neměl žádné přímé žáky, zůstal osamocenou osobností ruské hudby, přesto se stal zcela typickým představitelem mentality ruské inteligence z doby těsně před nástupem bolševické Říjnové revoluce. Mezi jeho následovníky se hlásí řada vynikajících experimentálních autorů, kteří pro výlučnost svého díla často patřili mezi ruskou emigraci (Ivan Alexandrovič Višněgradskij, Nikolaj Andrejevič Roslavec). Ohlas Skrjabinova kompozičního stylu lze nalézt ve skladbách Mikalojuse Konstantinase Čiurlionise či Karola Szymanowského.

Dílo.

Skladby bez opusových čísel.

Klavírní skladby, pokud není uvedeno jinak.

Alexandr Nikolajevič Skrjabin (rusky Алекса́ндр Никола́евич Скря́бин; 25. prosince 1871/6. ledna 1872 Moskva – 14./27. dubna 1915 tamtéž) byl ruský klavírista a hudební skladatel, který se stal zakladatelem ruské moderní hudby. Původně se chtěl věnovat vojenské kariéře, nakonec ale vstoupil na moskevskou konzervatoř, kde studoval skladbu u Tanějeva a Arenského a klavír u Safonova. Prosadil se nejen jako skladatel, ale i jako brilantní pianista, často vystupující i v západní Evropě. Pozornost vzbuzovala i jeho filosofie vycházející z krajně individualistických a okultních pozic.

Alexandre Nikolaïevitch Scriabine ou Skriabin (en ) est un pianiste et un compositeur russe né à Moscou le et mort à Moscou le.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 115 metrů na severozápadním okraji pouště Negev; v oblasti která byla od 2. poloviny 20. století intenzivně zúrodňována a zavlažována a ztratila charakter pouštní krajiny. Jde o zemědělsky obdělávaný pás přiléhající k pásmu Gazy a navazující na pobřežní nížinu. Východně od vesnice protéká vádí Nachal ha-Besor, podle kterého získala obec své jméno.  Obec se nachází 16 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 92 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 94 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 35 kilometrů západně od města Beerševa. Ejn ha-Besor obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. 7 kilometrů západním směrem ale začíná pásmo Gazy s početnou arabskou (palestinskou) populací.  Ejn ha-Besor je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice 232.

Dějiny.

Ejn ha-Besor byl založen v roce 1982. Jeho zakladateli byli Izraelci evakuovaní roku 1982 v důsledku podpisu egyptsko-izraelské mírové smlouvy z osad na Sinaji. Usadily se tu některé rodiny ze zrušených osad Charuvit, Nevi'ot, Sadot, Ugda, Pri'el, Jamit, Dikla, Netiv ha-Asara a Talmej Josef. První obyvatelé se sem nastěhovali roku 1983.  V obci funguje zařízení předškolní péče o děti, plavecký bazén a sportovní areály. Obec prochází stavební expanzí, iniciovanou mladou generací zdejších usedlíků. Místní ekonomika je založena na zemědělství, drobném podnikání a turistickém ruchu.

Demografie.

Obyvatelstvo mošavu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ejn ha-Besor Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě výrazně rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1093 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,8 %.

Ejn ha-Besor ( עֵין הַבְּשׂוֹר, doslova „"Pramen Besoru"“, v oficiálním přepisu do angličtiny En HaBesor, přepisováno též Ein HaBesor) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Eškol.

Ein HaBesor (, litt. ) est un moshav situé dans la zone de Hevel Eshkol dans le nord-ouest du Néguev, en Israël, près de la frontière gazaouie, à environ un kilomètre de. Il est rattaché administrativement au conseil régional d'Eshkol. Il compte habitants en 2017.


Vymezení pojmu a souvislosti.

V zemích, kde není uzákoněna náhradní civilní služba, jsou odpírači vojny odhodláni za své odmítnutí trpět ve vězení, případně přijmout společenskou kritiku. V dobách válek byli někteří odpírači odsouzeni k trestu smrti a popraveni. K takovému vytrvalému odporu je pochopitelně třeba značná odvaha, což byl také důvod, proč státní orgány západních demokracií v první polovině 20. století postupně začaly rozlišovat mezi odpírači z důvodu svědomí na jedné straně a různými živly snažícími se vyhnout vojně na straně druhé. Pevné postoje mnoha conscientious objectors byly jedním z činitelů, které v západních demokraciích vedly k zavedení dílčí nebo plošné civilní služby.  Na rozdíl od pacifismu, které je v podstatě občanským hnutím usilujícím o vliv na veřejnost a politiku, považují odpírači vojenské služby své postoje za více méně vlastní privátní záležitost. Dalším rozdílem mezi pacifismem a odpíráním vojny je skutečnost, že pacifisté se proti zbrojení a válkám vymezují slovně, ovšem v okamžiku války se do bojů zapojují. Mnoho pacifistů tedy vojenskou službu aktivně neodpírá, ale pouze proti ní ideově bojuje, nebo ji veřejně kritizuje. Odpírači vojenské služby se naopak do takové kritiky zapojují spíše výjimečně. Mnohé conscientious objectors lze totiž označit za apolitické jedince.

Nejčastější důvody odpírání.

Existuje několik historicky tradičních církevních komunit, jejichž členové v minulosti odmítali sloužit v armádě (Kvakeři, Mennonité, Amišové, uherští a srbští Nazaréni). Dnes však důsledně odmítají vojenskou službu a související záležitosti pouze někteří členové těchto církví. Specifickou skupinou jsou Adventisté, kteří obecně vzato činnost v armádě neodmítají. Někteří adventisté však odmítají plnit vojenské rozkazy během soboty, kterou považují za Sabat. Celosvětově jedinou náboženskou skupinou, jejíž členové odmítají vojenskou službu, jsou od konce 30. let 20. století Svědkové Jehovovi.

Situace v komunistickém Československu.

V období komunismu neexistovala pro československé muže odmítající sloužit v komunistické armádě žádná běžně dostupná náhradní alternativa. Někteří muži se vojně vyhnuli mnohaletými závazky v těžebním průmyslu dle vlad. nařízení č. 21/1958 kterým se provádí branný zákon tzn. práce v podzemí do 31. prosince toho roku ve kterém branec dovrší 30 let svého věku, další byli během lékařské prohlídky uznáni jako vojny neschopní a získali tzv. modrou knížku. Neoblomné odpůrce režim tvrdě trestal. Několik stovek vytrvalých odpíračů (většinou svědků Jehovových) bylo v komunistickém Československu za své postoje odsouzeno a i opakovaně vězněno.

Odpírání vojenské služby je termín používaný pro vědomé odmítání vojenské služby z důvodu svědomí a z důvodů mravních. Mezinárodně je pro odpírače používán termín Conscientious Objectors. Osoby odpírající v tomto smyslu vojnu nejsou těmi, kteří by na vojnu odmítali chodit ze strachu nebo z lenosti. Jejich důvody jsou principiální, ať již obecně morální nebo náboženské.

L'objection de conscience est une attitude individuelle de refus d'accomplir certains actes requis par une autorité lorsqu'il sont jugés en contradiction avec des convictions intimes de nature religieuse, philosophique, politique ou sentimentale. Une telle objection, mûrement réfléchie ou plus spontanée, exprime une difficulté de se conformer à une situation, voire un reproche ou une accusation, et peut être un acte illégal occasionnant des poursuites et des châtiments pénaux. L'objection de conscience est un aspect universel de la liberté de conscience, qui s'inscrit dans un effort historique de l'humanité pour mieux circonscrire le pouvoir des autorités civiles et religieuses, et même des pouvoirs économiques.


Názvosloví.

Tento článek pojednává o konstrukci, kterou lze provést nad libovolnými množinami, i když nejsou disjunktní. Formulace "„C je disjunktním sjednocením množin A a B“" se však často používá ve smyslu "„C je sjednocením množin A a B, které jsou disjunktní“." Jelikož u disjunktním množin má jejich obyčejné a disjunktní sjednocení velmi podobné vlastnosti (byť formálně nejde o týž objekt), rozdíl mezi těmito dvěma významy je často bezvýznamný.

Konstrukce.

Pokud nějaký prvek "x" je v "A" i "B", je nutné jeho jednotlivé kopie v disjunktním sjednocení odlišit pomocí uspořádaných dvojic; prvek pocházející z "A" je zvykem reprezentovat jako formula_6 a prvek pocházející z "B" jako (x,1). Ovšem bylo by nepraktické toto použít pouze u těch prvků, které se skutečně vyskytují v obou množinách; proto se toto použije u všech prvků. Za každý prvek se tedy formou uspořádané dvojice "přidá" informace o tom, ze které množiny byl převzat. Disjunktní sjednocení dvou množin se tedy definuje jako

Konstrukce pro větší kolekce množin.

Sjednocení i disjunktní sjednocení lze však definovat pro libovolně velké kolekce množin. Abychom s nimi mohli přehledně pracovat, používáme konvenci, že máme nějakou indexovou množinu "I" a jednotlivé množiny značíme "M" pro formula_8. "M" je tedy formálně chápáno jako zobrazení, jehož definičním oborem je "I" a "M" je jen přehlednější zápis pro "M(i)".  Tato konvence není nikterak omezující, neboť přejeme-li si pracovat s libovolným systémem množin "S", můžeme (pokud se nenabízí přehlednější způsob indexování) položit "I = S" a "M(i) = i". Tedy index množiny "M" bude matematický objekt totožný s množinou "M". Často je však přehlednější indexovat např. přirozenými čísly. Pokud chceme disjunktní sjednocení z kolekce, v níž jsou některé množiny vícekrát (například disjunktní sjednocení z tří kopií množiny celých čísel plus dvou kopií množiny záporných celých čísel), pak zobrazení M nebude prosté, ale různým indexům "i" přiřadí tutéž množinu "M".  V uvedeném případě můžeme zvolit indexování různě a nezáleží na tom. Můžeme např. indexovat přirozenými čísly tak, že  Za číslo 19 pak budou v disjunktním sjednocení prvky (19,1), (19,2), (19,3). Číslo 19 se tedy tímto způsobem vyskytuje ve výsledné množině třikrát, zatímco číslo -7 pětkrát.  Obecná definice tedy zní: Direktní součin kolekce množin formula_11 je definován jako  přičemž první výraz je používané označení, druhý význam je definice pomocí kartézského součinu a třetí výraz je rozepsání této definice.  Tato definice dá přesně stejnou množinu, jako předchozí jednodušší definice disjunktního sjednocení dvou množin A,B. Je třeba položit "I = {0,1}, M = A, M = B".

Příklad použití.

V teorii grafů.

Je-li "V" množina vrcholů grafu, pak je obvyklé definovat, že hranou může být libovolný objekt formula_13 nebo formula_14 pro formula_15 (v prvním případě mluvíme o orientované hraně, v druhém o neorientované; u neorientované nesmí být "a=b").  Tato definice je však problematická, protože v závislosti na definici uspořádané dvojice může pro některé vrcholy nastat formula_16. Tento problém lze vyřešit tak, že hranou může být jakýkoli prvek "disjunktního" sjednocení množiny možných orientovaných hran a množiny možných neorientovaných hran.

Konstrukce zúplnění.

Ke každému metrickému prostoru lze zkonstruovat jeho "zúplnění", tedy nejmenší metrický nadprostor, který je úplný. Tato konstrukce se provádí tak, že každý nový bod je reprezentován množinou všech Cauchyovských posloupností, které k němu (neformálně řečeno) konvergují. K tomu, aby některý z těchto nových objektů nebyl identický s některým z původních objektů, lze použít právě disjunktní sjednocení. (Přirozenější je ovšem problém vyřešit tak, že i původní prvky jsou reprezentovány množinami Cauchyovských posloupností).

Disjunktní sjednocení je matematický pojem. Tak jako lze sjednocení množin "A" a "B" chápat jako nejmenší množinu, v níž jsou všechny prvky z "A" i "B", lze disjunktní sjednocení chápat jako nejmenší množinu, v níž jsou všechny prvky z "A" i "B", ovšem každý objekt nese informaci, z které množiny byl převzat a objekty, které jsou v "A" i "B", se vyskytují ve výsledku zvlášť za "A" a zvlášť za "B".

En mathématiques, la réunion disjointe est une opération ensembliste. Contrairement à l'union usuelle, le cardinal d'une union disjointe d'ensembles est toujours égal à la somme de leurs cardinaux. L'union disjointe d'une famille d'ensembles correspond à leur somme en théorie des catégories, c'est pourquoi on l'appelle aussi somme disjointe. C’est une opération fréquente en topologie et en informatique théorique.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 94 metrů na severozápadním okraji pouště Negev; v oblasti která byla od 2. poloviny 20. století intenzivně zúrodňována a zavlažována a ztratila charakter pouštní krajiny. Jde o zemědělsky obdělávaný pás přiléhající k pásmu Gazy a navazující na pobřežní nížinu. Jižně od tohoto sídelního pásu ovšem ostře začíná zcela aridní oblast pouštního typu zvaná Cholot Chaluca.  Obec se nachází 18 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 102 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 101 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 40 kilometrů západně od města Beerševa. Talmej Josef obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. 5 kilometrů severozápadním směrem ale začíná pásmo Gazy s početnou arabskou (palestinskou) populací. 8 kilometrů na západ leží izraelsko-egyptská hranice.  Talmej Josef je na dopravní síť napojen pomocí místních komunikací, které ústí do lokální silnice 232.

Dějiny.

Talmej Josef byl založen v roce 1982. Leží v kompaktním bloku zemědělských vesnic Chevel Šalom, do kterého spadají obce Avšalom, Dekel, Cholit, Jated, Jevul, Kerem Šalom, Pri Gan, Sdej Avraham, Sufa a Talmej Josef. Původně tato obec vznikla už roku 1978 na Sinajském poloostrově jako jedna z izraelských osad, které tam byly zřizovány během izraelské kontroly tohoto egyptského území po roce 1967. Jejími zakladateli byla skupina Židů z anglicky mluvících zemí a Jihoafrické republiky. Stála nedaleko od města Jamit. Tato původní sinajská osada Talmej Josef byla ale vystěhována v důsledku podpisu egyptsko-izraelské mírové smlouvy, kdy Izrael území Sinaje vrátil Egyptu. Mošav pak byl znovu postaven roku 1982 v nynější lokalitě.  Místní ekonomika je založena na zemědělství (skleníkové pěstování květin). V obci fungují sportovní areály a synagoga.  Vesnice je pojmenována podle Josefa Weitze, předáka Židovského národního fondu.

Demografie.

Obyvatelstvo mošavu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Talmej Josef Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě mírně rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 303 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 5,9 %.

Talmej Josef ( תַּלְמֵי יוֹסֵף, doslova „"Josefovy brázdy"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Talme Yosef, přepisováno též Talmei Yosef) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Eškol.

Talmei Yosef ({תַּלְמֵי יוֹסֵף}, "lit. ""le sillon de Joseph") est un moshav du sud d'Israël. Il est situé dans la zone nord-ouest du Negev proche de la frontière avec Bande de Gaza. En 2013 ce moshav avait une population de 286 personnes. Le moshav fut créé en 1982 par les anciens habitants d'une ville appelée également Talmei Yosef mais située dans le Sinai.


Postavy.

Postavy jednají nerozhodně, nevýrazně a většinou v rozporu se svými ideály či představami. Téměř všechny postavy pociťují vnitřní prázdnotu svých životů.

Obsah.

Ljubov Andrejevna Raněvská se s dcerou Aňou vrací z Paříže, kam odjely po tragické smrti syna Gríši. Návrat na rodné sídlo v ní probudil sentimentální myšlenky. Vrací se z důvodu nedostatku financí. Statek je natolik zadlužen, že je jen kousek před krachem i přesto, že se o něj svědomitě stará Varja, nevlastní dcera Raněvské.  Statek má být prodán i s krásným višňovým sadem, proto Varjin nápadník, podnikatel Lopachin, radí pronajmout pozemky sadu chatařům, ale jeho návrh se Raněvské a jejímu bratrovi Gajevovi vůbec nezamlouvá, odmítají rozprodat svou minulost. Na dražbě panství překvapivě koupí Lopachin a nechává višňový sad vykácet.  Panovačná služebná Duňaša, odmítla již několik nabídek ke sňatku, ale zamilovala se do mladíka Jepichodova, prožívají krátký vztah, ale nakonec ji Jepichodov opustí kvůli své kariéře. Rodina se rozpadá, všem se změní jejich život. Varja se rozchází s Lopachinem, protože o ni již Lopachin nemá zájem. Raněvská a Gajev se, spolu s komorníkem Jašou, vracejí zpět do Paříže. Jaša se díky tomu zbaví panské Duňaši, a naivní Aňu láká nový život, respektive změna života.  Péťa Trofimov, student a bývalý učitel zesnulého Gríši, stejně jako Aňa věří, že Lopachin koupil panství jen dočasně. Hru ukončuje monolog nemocného komorníka Firse. Nevšimli si, že zůstal v domě určeném k demolici a tak zapomenut může jen čekat na nevyhnutelný konec.

Jazyk a styl.

Čechov ve hře užil techniku tzv. monologizace dialogů, dialogy postav se vzájemně rozestupují do samostatných monologů, a tak přestávají být svázány s promluvou partnera. Takové "dialogy" umožňují hlouběji nahlédnout do nitra postav a zároveň vyjadřují jejich vnitřní osamělost.

Filmová adaptace.

V roce 1979 vznikl československý televizní film Višňový sad, v režii Jozefa Budského, v hlavních rolích: Leopold Haverl, Ladislav Chudík, Ivan Mistrík.

Višňový sad (rusky ) je divadelní hra Antona Pavloviče Čechova napsaná roku 1903. Hořká, sociálně kritická komedie (s prvky tragédie) o čtyřech jednáních byla poprvé uvedena v Moskvě 30. ledna (podle tehdejšího ruského kalendáře 17. ledna) 1904 k autorovým 44. narozeninám, půl roku před jeho smrtí. Višňový sad je posledním autorovým dílem, psal jej v době, kdy byl těžce nemocen tuberkulózou.

La Cerisaie est une pièce de théâtre d'Anton Tchekhov créée en 1904. Commencée en 1901, la pièce – une comédie en quatre actes – est achevée en. La première a lieu au Théâtre d'art de Moscou le, puis la pièce est représentée en avril à Saint-Pétersbourg, où elle connaît un succès plus vif encore. Tchekhov a écrit en partie sa pièce à la Datcha Blanche et dans le domaine de Constantin Stanislavski à l'été 1902, Lioubimovka, dont il s'inspire aussi pour sa pièce.


Film a havárie na Three Mile Island.

V roce 1979 vyšel v USA film "The China Syndrome", který tyto obavy ztvárnil na plátně. Příběh se odehrává na fiktivní jaderné elektrárně ve Ventaně, kam přijedou novináři televizního kanálu KXLA3 v rámci cyklu pořadů o jaderné energetice. Sotva se při exkurzi po elektrárně dostanou do galerie nad velínem, nacházejícím se za zvukotěsným sklem, Je vyhlášen poplach, nastává havarijní situace, kdy vlivem klesající hladiny chladiva bezprostředně hrozí obnažení jádra a jeho roztavení, kterou však personál zvládne usměrnit, a kterou tajně natáčí kameraman "Richard Adams" (Michael Douglas). Z určitých náznaků (nezvyklé vibrace) pochopí hlavní inženýr elektrárny "Jack Godell" (Jack Lemmon), že primární okruh reaktoru má bezpečnostní závadu, která může při jeho znovuspuštění na plný výkon způsobit obnažení jádra a jeho roztavení, a dále odhaluje, že sváry potrubí a čerpadel primárního okruhu nebyly ve skutečnosti zkontrolovány a že jejich rentgenové snímky byly zfalšovány. Kolegové mu však nevěří. Při znovuspuštění a postupném navyšování výkonu se hlavní inženýr elektrárny ze zoufalosti zmocní ve velínu zbraně ostrahy a vyvádí všechen personál ven, po čemž sám se uvnitř zabarikáduje a žádá interview, aby informoval veřejnost o skutečném stavu elektrárny, což se mu vlivem značného stresu příliš nedaří a spíše se jeví jako vyšinutý blázen, během něhož ostatním zaměstnancům se podaří na příkaz vedení elektrárny za jeho zády převzít moc nad reaktorem a spustit jeho odstavení a zároveň přerušit přímý přenos z velínu. Hned nato zásahovka překoná dvoje zevnitř uzamčené pancéřové dveře, dochází ke střelbě, ve které je Godell smrtelně raněn, avšak než zemře, ležící na zemi znovu cítí sílící vibrace čerpadla primárního okruhu, jehož uchycení se následně před jeho zastavením rozpadne, naštěstí bez porušení jeho těsnosti a úniku chladiva. Film končí scénou, ve kterém se Godellovu teorii snaží představitelé elektrárny před novináři popřít, jeho označit za duševně nevyrovnaného alkoholika a nehodu v elektrárně bagatelizovat, jeho přítel, "Ted Spindler" (Wilford Brimley), byť obklopen vedením, po chvíli vyhýbavých odpovědí otočí a začne jej hájit řka, že by se nikdy neodhodlal k tak zoufalému kroku, pokud by nebyl o své pravdě zcela přesvědčen. Jeho obhajobu se slzami v očích nakonec dovrší hlavní hrdinka filmu, reportérka "Kimberly Wellsová" (Jane Fondová). Film vzbudil debatu o tom, nakolik jsou jaderné elektrárny skutečně bezpečné.

Havárie na Three Mile Island.

Pouhých 12 dnů po uvedení filmu v kinech došlo v jaderné elektrárně Three Mile Island (Pensylvánie) k havárii, jejíž průběh byl částečně podobný „čínskému syndromu“ - porouchal se chladicí systém reaktoru a ten se roztavil, ale nepropálil se dovnitř. To se však povedlo velkému množství radioaktivní vody a plynů. Stovky lidí byly evakuovány z oblasti, havárie ale podle dostupných studií neměla dlouhodobé následky. Měla však silný vliv na změnu postoje k jaderným elektrárnám u americké veřejnosti. Ve filmu dokonce jedna z postav pronese, že možná bude potřeba evakuovat lidi z území „asi jako Pensylvánie“.

Dnešní stav.

Situaci roztavení reaktoru a propálení se mimo obvod dnes řeší takzvaná past na jádro, core-catcher, vytvořená ze zvláštní slitiny. Nezařazují jej však všichni výrobci. Evropané (Areva, Siemens) a Rusové (ASE) ano, Američané (Westinghouse) nikoliv. Odůvodňují to velkou nepravděpodobností situace, kdy by se roztavený reaktor dostal ven mimo elektrárnu (zatím k tomu nikdy nedošlo), zatímco past je velmi drahou součástí a dle nich je mnohem lepší ochranou skutečně kvalitní a spolehlivý chladicí systém.

Čínský syndrom (angl. "China Syndrome") je metafora, označující strach z určitého druhu jaderné havárie, který se uchytil v americké společnosti v 70. letech. Obecně se jedná o strach z možného přehřátí jaderných reaktorů, konkrétně z možného roztavení reaktoru při poruše chladicího systému, protavení se z prostor elektrárny ven a kvůli vysoké hustotě uranu protavení se skrze celou planetu, čímž by se vynořil v Číně (ve skutečnosti na „opačné straně“ Země proti USA je Indický oceán). Sám termín poprvé použil americký fyzik Ralph Lapp v roce 1971 při popisu možných bezpečnostních problémů, spojených právě s přehřátím reaktorů.

Le syndrome chinois est l’hypothèse de la conséquence la plus grave d'une fusion du cœur d'un réacteur nucléaire, dans laquelle les éléments combustibles en fusion du cœur percent les barrières qui le confinent et s'enfoncent sous terre.


Zoologie.

Hlavním typem konstrukce žihadel je ostrý orgán sloužící pro útok nebo obranu, zvláště je-li spojen s jedovou žlázou a přizpůsoben k zasazování ran bodáním; příkladem je ocasní žihadlo štíra. Vosa má žihadlo schopné způsobit velmi bolestivé bodnutí a používá ho cíleně v případech, kdy se cítí ohrožena.  Žihadlo se nachází typicky na zadní části těla živočicha. Mezi živočichy disponující žihadlem patří například včely, vosy, sršně, čmeláci a štíři; štíří žihadlo však není homologní ke zbývajícím třem, je příkladem konvergenční evoluce.  Specificky u včely medonosné je žihadlo včelích dělnic (modifikované kladélko, stejně jako u jiných blanokřídlých s žihadlem) opatřené protisměrnými ostny. Po bodnutí uvízne ve tkáni savců a vytrhne se z těla včely, která pak během několika minut zahyne. Žihadlo má vlastní ganglion a po několik minut pokračuje v zařezávání do tkáně a vypouštění jedu. Na otázku, jak se tento rys vyvinul, když je pro jedince zjevně nevýhodný, dává odpověď uvědomění si, že predátoři z řad savců mohou snadno zničit celou kolonii, nejsou-li včas zahnáni. Po zničení kolonie hyne sterilní dělnice bez potomků, proto pouze ubráněním kolonie může dojít k přenosu genů na další generaci. Použití ostnatého žihadla je sebevražedné jen při zásahu proti savcům; včely (z jiných kolonií při vzájemných bojích) lze bodat opakovaně. Proto se sebevražednost použití žihadla dostane na scénu jen při obraně proti útoku, který hrozí zničením celé kolonie. Žihadla většiny ostatních včel a vos nemají ostny, proto mohou být používána opakovaně. Jedinou výjimkou jsou vosy "Vespula", "Dolichovespula" a "Brachygastra mellifica", které však mají ostny tak malé, že se žihadlo nevytrhne, takže mohou i tyto vosy bodat opakovaně.

Žihadla u živočichů mimo kmen členovců.

Orgány, které plní podobnou funkci u jiných živočichů než členovců, jsou někdy laicky označovány jako „žihadla“, přestože jsou po anatomické stránce něčím jiným (např. jedový osten). Patří mezi ně modifikovaný zubovitý výrůstek trnuchovitých, jedové bodce na zadních nohách ptakopyska nebo i žahavé buňky medúz.  Podobně se termín někdy používá i pro zub hada. Jeden druh hadů v Jižní Africe, "Psammophylax rhombeatus", je známý také jako "skaapsteker" (afrikánsky „ovčí žihadlo“). Někteří nepoučení lidé dokonce přisuzují bodavou (žahavou) funkci i samotnému hadímu jazyku, který však slouží jako čichový orgán.

Žihadlo je ostrý orgán nebo část těla různých živočichů (typicky členovců), kterým živočich obvykle vstřikuje jed, nejčastěji propíchnutím kůže jiného živočicha. Skutečné žihadlo se liší od jiných bodacích struktur tím, že bodnutí je jeho vlastní akcí, na rozdíl od zubů, které probodávají silou čelistí, a od ostnů (trnů) či žahavých chlupů rostlin, kde je bodnutí plně v režii oběti.

Un dard ou aiguillon est un organe pointu d'attaque ou de défense, parfois connecté à une glande venimeuse, et adapté pour provoquer une blessure par percement.


Život.

Keiko byl chycen nedaleko Islandu v roce 1979 a prodán do islandského akvária v Hafnarfjörður. O tři roky později byl prodán do zábavního parku v Ontariu, kde začal poprvé vystupovat před publikem a vyvinuly se mu také kožní léze, svědčící o špatném zdraví. V roce 1985 byl prodán do zábavního parku v Ciudad de México. V roce 1993 hrál ve filmu "Zachraňte Willyho!".  Sláva plynoucí z účinkování filmu vedla k úsilí studia Warner Bros. najít kosatce lepší domov. Byla založena nadace a s její pomocí a s pomocí darů milionů školních dětí akvárium v Newportu v Oregonu utratilo 7 milionů dolarů, aby mohlo Keika vyléčit a vypustit ho zpět do volné přírody.  Plán vrátit ho zpět do volné přírody se stal kontroverzním. Někteří považovali vzhledem k jeho letům v zajetí takový přesun za nemožný. Pozdější studie jim daly zapravdu. Norský politik zasazující se o lov velryb Steinar Bastesen prohlásil, že by Keiko měl být místo toho zabit a jeho maso by mělo být posláno do Afriky v rámci zahraniční pomoci. Proces přípravy přesunu Keika do volné přírody začal v září 1998, kdy byl převezen do Vestmannaeyjaru na Islandu. Při přistávání došlo k nehodě, ale Keiko nebyl zraněný. Keiko se podroboval tréninku pro život na svobodě, který zahrnoval také plavání ve volném oceánu.  V červenci 2002 během jednoho tohoto plavání jeho trenéři ztratili jeho trasu a nebyli schopni ho lokalizovat pomocí zařízení pro satelitní zaměřování, které bylo umístěné na hřbetní ploutvi kosatky. Nakonec byl nalezen 1 400 kilometrů od pobřeží Norska. V září následoval rybářskou loď do Halsy v Norsku, kde dovolil svým fanouškům si s ním hrát. Během svého pobytu v severním Atlantiku ale vyhladověl a ztratil váhu. Chovatelé se ho snažili odradit od kontaktů s lidmi a doufali, že se ho ujme nějaká skupina kosatek a dovede ho zpět na volný oceán. Ta se ale nikdy neobjevila, a tak ho nadále krmili jeho trenéři.

Smrt.

Keiko zemřel 12. prosince 2003 ve fjordu Taknes v Norsku ve věku 26 let. Jako příčina smrti byl později uveden zápal plic. Po žádostech fanoušků uspořádalo 20. února 2004 oregonské akvárium, kde Keiko dříve pobýval, vzpomínkovou bohoslužbu, které se účastnilo 700 lidí.  V Halse Keikovi místní postavili památník. Norské děti na místě, kde je pohřben, postavily mohylu.

Keiko (1977 – 12. prosince 2003) byl samec kosatky dravé známý svým účinkováním v prvních třech filmech ze série "Zachraňte Willyho!".

Keiko est une orque mâle, né vers 1976 et mort le 12 décembre 2003, connu pour avoir joué le rôle de l'orque Willy dans les films "Sauvez Willy". Il est aussi connu pour avoir été le seul individu de son espèce à être retourné à la vie sauvage après plusieurs années de vie en captivité dans des delphinariums.


Vývoj.

Prototyp SAABu 35 poprvé vzlétl 25. října 1955 poháněn motorem Rolls-Royce Avon, druhý prototyp v polovině března 1956 a třetí o čtvrt roku později. 15. února 1958 byl zalétán první předsériový stroj z celkem devadesáti vyrobených "J-35A" (sériová čísla 35 001-35 090) s výkonnějším motorem Rolls-Royce Avon 200 o 67 kN tahu. První sériové J-35A se dostaly do výzbroje švédského letectva roku 1960. První let následné varianty "J-35B" (35 201-35 289) s prodlouženou komorou přídavného spalování připadl na 29. listopadu 1959, dvoumístná cvičná bojová varianta "Sk-35C" (35 801-35 822) pak 30. prosince 1959. Instalací výkonnějšího licenčního motoru RM-6B o tahu 78 kN s přídavným spalováním do draku verze J-35B pokračoval vývoj Drakenů typem "J-35D" se zvětšenou kapacitou vnitřních nádrží. Prototyp vzlétl 27. prosince 1960 a celkem bylo vyprodukováno 91 letounů sériových čísel 35 301-35 391. Vzrostla stoupavost i maximální rychlost na dvojnásobek rychlosti zvuku.  Fotoprůzkumný "S-35E" dostal nové vystřelovací sedadlo SAAB S-73E umožňující katapultáž v nulové výšce a rychlosti, kryt kabiny z jednoho kusu organického skla a rekonstruovanou přetlakovou příď s kamerami OMERA SKa-16B a SKa-24. První "éčko" vzlétlo 27. června 1963 a bylo dodáno celkem šedesát letounů výrobních čísel 35 901-35 960. "J-35F" dostal modernizovaný střelecký systém pro vypouštění střel s radiolokačním naváděním Rb-27 a infračerveným naváděním Rb-28. Zvýšená hmotnost stroje byla kompenzována odstraněním jednoho kanónu ADEN M-55. Celkem bylo vyrobeno 208 kusů (35 401-35 608) a první z nich zahájily službu v roce 1965. Během operačního nasazení pak postupně procházely modernizacemi na verze "J-35F-1" a "J-35F-2" s moderní avionikou, novým překrytem kabiny a radarem Ericson PS-011/A. Pohon zajišťoval motor Svenska Flygmotor RM6C Model 67 s přídavným spalováním. Po ověřování dalších úprav na "J-35F Mod" a "J-35Ny" bylo na nový standard "J-35J" přestavěno v letech 1987 až 1991 66 kusů J-35F. Prvním švédským útvarem, vyzbrojeným Drakeny, se v březnu 1960 stala 13. Flygflottilj v Norrkopingu, naopak poslední švédskou jednotkou užívající J-35J byl stíhací wing F10 v Angelholmu.

Uživatelé.

29. ledna 1970 byla zalétána exportní varianta "Saab 35XD" pro Dánsko vyvinutá z typu F se zvýšenou nosností a doletem. Do roku 1971 obdržela Kongelige Danske Flyvevaben 20 stíhacích bombardovacích "F-35" (351001-351020), 20 průzkumných "RF-35" (351101-351120) s kamerami Vinten a 6 cvičných dvoumístných "TF-35". "Saab 35XH" (350 11) byla exportní varianta pro švýcarské vzdušné síly, které však nakonec objednalo letouny Mirage III, proto zůstalo pouze u jednoho exempláře. 12 finských "Saab 35XS Draken" (351301-351312), ("J-35B", "Sk-35C" a "J-35F") bylo dodáno v dílech, které letecká továrna "Valmet" v letech 1974-75 smontovala. Dodávce předcházel pronájem šesti švédských upravených letounů na variantu "J-35BS" v roce 1972 pro seznámení a přeškolení s novým typem. Posledním zahraničním uživatelem se stalo Rakousko s letouny "J-35OE".

Saab 35 Draken byl stíhací letoun vyráběný mezi roky 1955 a 1974 švédskou firmou Saab. Draken byl původně navržen, aby nahradil starší letouny Saab J 29 Tunnan a později i stíhací verzi (J 32B) letounu Saab 32 Lansen. Bylo u něho představeno inovativní dvojité delta křídlo. Za účelem otestování tohoto dosud neprobádaného aerodynamického prvku bylo vyrobeno a zalétáno menší experimentální letadlo, Saab 210. Do služby u švédského letectva byl zařazen 8. března 1960. První modely byly zamýšleny výhradně k provádění misí protivzdušné obrany a v této době byly považovány za schopného stíhače pro manévrový vzdušný souboj.

Le Saab 35 Draken ("Dragon") est un avion de chasse conçu et construit par la Suède, successeur du Saab J 29 Tunnan. Il se caractérise par une aile en double delta et pouvait atteindre la vitesse de Mach 2,0 à partir de la version J 35D. Environ 600 "Draken" ont été construits au total, mis en service dans 4 armées de l'air différentes jusqu'au début des années 2000.


Vývoj.

První prototyp He 280 V1 (DL+AS) byl dokončen a poprvé vyzkoušen ve zkušebním středisku v Rechlinu jako kluzák 11. září 1940 ve vleku za letounem Heinkel He 111. Za řízení prvního prototypu usedl Flugkapitän Paul Bader. Do 17. března 1941 provedl He 280 V1 41 bezmotorových letů, poté proběhla instalace odstředivých motorů HeS 8 A (tah 585 kg). Po 9. dubnu 1941, kdy firma Heinkel koupila podnik Hirth v Zuffenhausenu, nesly motory HeS 8 A konstruktéra Hanse-Joachima Pabst von Ohaina označení Heinkel-Hirth 001. V případě He 280 V1 šlo prozatím pouze o pozemní otestování palivové soustavy a motorových gondol. První samostatný proudový let vykonal až po druhém prototypu 1. dubna 1941, po němž pokračoval ve zkouškách. V listopadu 1942 byl přepraven do zkušebního střediska v Rechlinu, kde první prototyp v lednu 1942 procházel testy s pohonem čtyř pulzačních motorů Argus As 014 s tahem po 1,47 kN. Tyto pohonné jednotky, schopné naskočit až při určité dopředné rychlosti, způsobily nutnost dostávat He 280 V1 do vzduchu ve vleku za He 111H. Již při prvním takovém letu došlo k závadě vlečného zařízení a zkušební pilot firmy Argus Flugkapitän Schenk byl nucen stroj opustit ve výšce 2 400 m pomocí vystřelovacího sedadla, kterým byl stroj vybaven. Zapsal se tak do historie jako první letec, který tak učinil nedobrovolně v nouzi.  První samostatný proudový let He 280 proběhl 30. března 1941 s druhým prototypem He 280 V2 (GJ+CA), pilotovaným Flugbaumeisterem Fritzem Schäferem. 5. dubna 1941 do jeho kabiny usedl P. Bader, zastupující zkušební piloty Luftwaffe, aby stroj předvedl zástupcům Říšského ministerstva letectví (RLM). V létě 1942 byl vývojový program přenesen z Marienehe do Vídně-Schwechatu, kde byl V2 vybaven dvojicí proudových motorů Jumo 004 A o tahu po 8,164 kN. V červenci byla do tohoto prototypu instalována výzbroj tvořená třemi kanóny MG 151 ráže 20 mm. Dne 5. července 1942 F. Schäfer poprvé odstartoval s třetím prototypem He 280 V3 (GJ+CB). 8. února 1943 byl nucen po odtržení lopatky turbíny u pravého motoru nouzově přistát se zataženým podvozkem. Téměř nepoškozený V3 již 11. února opět létal. Nedlouho poté přejel Schäfer při startu vzletovou dráhu a letoun skončil nepoškozen v zamrzlém poli.  Další prototyp He 280 V4 (GJ+CC) poháněla dvojice proudových motorů BMW 003 A-0, pátý vyrobený He 280 V5 (GJ+CD) pak vzlétal pomocí motorů Heinkel-Hirth 001. He 280 V6 (NU+EA) s motory Jumo 004 byl testován v Rechlinu jako vzorový letoun stíhací-bombardovací verze He 280 B-1. Hlavňovou výzbroj tvořily tři kanóny MG 151 ráže 20 mm. Plánovaná výzbroj zahrnovala čtyři 20 mm kanóny MG 151/20 (později ve verzi He 280 B dokonce šest + 500 kg pum). K plánovanému bojovému nasazení ale nakonec nedošlo, přestože cvičný souboj se soudobým vrtulovým stíhačem Focke-Wulf Fw 190 znamenal pro proudový letoun jasné vítězství. Navíc se ukázalo, že souběžně vyvíjený Messerschmitt Me 262 bude mít lepší výkony a tak RLM nařídilo firmě Heinkel zastavení vývojových prací.  Prototyp He 280 V7 (NU+EB) sloužil ke zkouškám jako kluzák, později byl vybaven motory Heinkel-Hirth 001, se kterými létal do února 1944.  He 280 V8 (NU+EC) měl motýlkovité ocasní plochy a motory Jumo 004. Jeho první let proběhl 19. července 1943. Po deseti zkušebních letech byly pohonné jednotky demontovány a od listopadu 1944 osmý prototyp létal jako kluzák.  He 280 V9 (NU+ED) byl dokončen v srpnu 1943 a sloužil v Rechlinu ke zkouškám motorů BMW 003 A-1. Od května 1944 byl tento stroj vybaven motory BMW 003 E a testován na letišti Vídeň-Schwechat.

Heinkel He 280 bylo německé proudové stíhací letadlo z období druhé světové války, které mělo na svém kontě hned několik světových prvenství. Bylo totiž první svého druhu, které nebylo stavěné jen jako experimentální, a tak si mohlo dělat nárok na titul prvního bojového proudového letadla na světě, a to ještě dvoumotorového. Přestože výsledky testů byly velmi slibné a jednalo o plnohodnotný bojový stroj, nevzbudil zájem z oficiálních míst, protože tehdy se ještě vedení německé armády domnívalo, že vítězství je na dosah, a tak odmítli něco, co by nemohli ihned nasadit.

Le Heinkel He 280 est un avion de chasse de la Seconde Guerre mondiale. Faisant suite à l'avion expérimental Heinkel He 178, premier avion à réaction à avoir volé, et qui n'avait pas été suivi d'un développement en série, le He 280 fut le premier prototype au monde d'un chasseur propulsé par un moteur à réaction.


Koncepty mikroarchitektury.

Nejčastějším návrhem procesoru současnosti je datový a instrukční pipelining. Tato technika je použita ve většině dnešních procesorů, mikrokontrolerů a datových signálových procesorů (DSP). Svým způsobem připomíná sériovou výrobu v továrně, kde místo výrobků jsou instrukce a místo dílů jednotlivé fáze jejich zpracování. Ty zahrnují načtení instrukce z programové paměti, dekódování instrukce, provedení a případné zapsání výsledku. Některé instrukce mohou vyžadovat přístup k paměti (adresování), ke vstupním/výstupním portům, skoky v programu, a další prostředky.  Bez pipeliningu by se každá fáze vykonání instrukce zabírala čas, který by procesor nevyužil na nic jiného (analogií k sériové výrobě – např. automobilů – by byl případ, ve kterém by žádný autodíl nesměl vstoupit na běžící pás dřív než by právě zpracovávané auto sjelo kompletní z výrobní linky).  Dobrý návrh pipeliningu je stěžejním bodem mikroarchitektury. Volba počtu fází zpracování instrukce, jejich samotné implementační řešení, zpoždění v jejich zpracování a konkrétně volba velikosti a typu cacheování a předpovídání větvení programu jsou prvky, které určují výkon celého procesoru. Často tato řešení narážejí na limity (popřípadě jejich kombinace, kdy zvyšování jednoho aspektu začíná omezovat druhé) a rozhodnutí, které z různých přibližně stejně dobrých alternativ dát přednost. Mezi takové konstrukční aspekty mikroarchitektury patří:

Prvky mikroarchitektury.

CISC versus RISC.

CISC a RISC jsou dva vzájemně soupeřící a doplňující koncepty instrukčních sad. Jejich hlavní rozdíl je v komplexitě instrukcí – zatímco CISC jde cestou implementace i velmi komplexních a složitých instrukcí, u procesorů RISC je instrukční sada redukovaná a složitější instrukce se musejí implementovat jako sekvence těch existujících. Navíc všechny instrukce RISC zabírají v paměti stejný počet bitů (binární kód je pak o něco delší, zato nemůže dojít k desinterpretaci kódu vlivem chyby s čítačem instrukcí). Výhodou architektury RISC je zachování jednoduchosti (s kterou souvisejí i výrobní náklady a cena), lepší odolnost a spolehlivost při vyšších frekvencích. To, které RISCové instrukce budou v „základní sestavě“ a které se budou muset emulovat, je určeno po pečlivé analýze využití instrukcí podle typu (většina komplexních instrukcí se využívá jen velmi zřídka, což obhajuje to, aby byly emulovány).  Přestože nejzastoupenější architektury pro osobní počítače, x86 a x86-64, jsou CISCové, je v posledních letech znát jistý odklon k RISCové technologii, například představením architektur IA-32 a IA-64.  Příklady dalších architektur (podle jiných hledisek než jen komplexnosti instrukční sady) jsou např. VLIW ("Very Long Instruction Word") a EPIC ("Explicitly Paralell Instruction Computing"), které se snaží zvládnout datový paralelismus, včetně SIMD a vektorů.

Exekuční jednotka.

Hlavním prvkem mikroarchitektury je exekuční jednotka, která se stará o vykonávání instrukcí. Jejími komponentami většinou jsou aritmetickologická jednotka (ALU), jednotka pro počty s pohyblivou řádovou čárkou (FPU), jednotky implementující adresování a čtení/zápis z/do paměti, předpovídání větvení a SIMD.

Instrukční pipelining.

Instrukční pipelining je prvek mikroarchitektury, který má největší vliv na celkovou rychlost procesoru, neboť určuje, jak rychle budou instrukce (při dané taktovací frekvenci) zpracovávány. Někdejší návrhy MIPS a SPARC měly často 10 i vícekrát vyšší výkon oproti soudobým CISCovým procesorů při stejné frekvenci a ceně. Pipelining je využíván jak v RISCových tak CISCových procesorech (např. CISCový procesor VAX 8800 z roku 1986 měl již tehdy komplexní pipelining a dokonce i předpovídání skoků). Nyní se pipelining používá v drtivé většině procesorů (včetně "embeded" řešení) a vyšší složitost spojená s jeho implementací nějak zásadně do jejich ceny nepromlouvá. Nebývá jen u hardwarově specifických procesorů podporujících mikroinstrukce.

Předpovídání skoků.

Předpovídání skoků ("branch prediction") je technika mikroarchitektury, která se snaží předpovídat skoky v programu (binárním kódu), jenž má být vykonán. Vykonává se v procesorech s pipeliningem po fázi načtení a dekódování instrukcí, které zatím čekají ve frontě na vykonání. U procesorů s "branch prediction" je implementována logika, která se u načtených instrukcí (podmíněných) skoků pokouší předpovědět, zdali nastanou či ne, a na základě toho začne spekulativně načítat kód za cílovou adresou tohoto skoku. Pokud je podmínka pro skok do jiné části paměti splněna, začátek kódu na cílové adrese je již k dispozici, načtený do ad hoc paměti přímo v čipu. Ušetří se tak několik drahocenných okamžiků, které by jinak byly spotřebovány na zahození dosavadního kódu, přesunutí programového čítače na cílovou adresu skoku a začátek načítání do pipeliningu odtamtud.  Ještě dál než předvídání skoků jde spekulativní vykonávání kódu ("speculative execution"), které dokonce vykonává kód na cíli skoku. Pokud se předpověď skoku vyplní, vyústí to ve větší urychlení času, pokud nikoli, výsledkem je naopak zpomalení oproti situaci bez spekulativního vykonávání, protože všechen spekulativní kód se musí pečlivě vrátit do původního stavu.

Vykonávání instrukcí mimo pořadí.

U této techniky si procesor sám (bez ohledu na binární kód) určí pořadí vykonávaných instrukcí, tím, že je zpřehází tak, aby optimalizoval jejich vykonání. Některé instrukce jsou kratší a manipulují pouze s daty v registrech, jiné vyžadují přístup k paměti (která buď je nebo není v cache), portům, atd. a vyžadují více času na provedení. Procesor pak v takovém případě může buďto čekat na výsledek nebo v mezičase vykonávat instrukce, které nejsou takto časově náročné a jejich vykonání v tomto přehozeném pořadí v žádném případě neovlivní chod programu. Zde je důležité pečlivě hlídat závislosti hodnot různých registrů na sobě, použití příznaků, které vytvoří, apod. (nelze například prohodit pořadí po sobě jdoucích instrukcí, které operují se stejným registrem, neboť by program došel k různým výsledkům). Analýza a implementace vykonávání instrukcí mimo pořadí patří v architektuře počítačů mezi ty náročnější.  Mezistupněm do tohoto stádia je použití kompilátoru pro daný procesor (z assembleru i vyššího programovacího jazyku), který pořadí instrukcí optimalizuje za procesor. Jedny z prvních takových byly kompilátory jazyka C pro procesory P6 a později kompilátory pro C#.

Přejmenovávání registrů.

S určitou paralelou k vykonávání instrukcí mimo pořadí i zde procesor mění binární kód, jež má vykonávat, tentokrát tím, že si přejmenovává registry a to tak, aby odstranil nepotřebné serializované vykonávání programu, vynucené opětovným používáním stejných registrů. Opět, i tato technika je náročná na implementaci, protože musí být transparentní vůči vykonávání původního kódu v nezměněné podobě (logika přejmenovávání registrů nesmí například přepisovat registry, které by byly v této fázi čteny).

Multiprocesing a multithreading.

Tyto dvě technologie implementují paralelismus vykonávaného programu. Multiprocesing pomocí zapojení a využití více procesorů v počítači, kdy každý procesor si bere na starosti různé agendy programu (nebo operačního systému a v něm běžícího programu). Multithreading v rozdělení programu do tzv. vláken (threadů), přinejmenším pro odstranění modálnosti aplikace (tedy její netečnosti do dokončení nějakého jejího vykonávaného procesu, např. ukládání, nahrávání, konvertování,...) až po simultánní multithreading, který umožňuje superskalárním procesorům vykonávat instrukce z různých programů simultánně ve stejný okamžik.

Existující mikroarchitektury.

Intel.

Mikroarchitektury x86: Mikroarchitektury Itanium:

AMD.

Mikroarchitektury x86: Mikroarchitektury nekompatibilní s x86:

Mikroarchitektura je pojem z oboru počítačů a informačních technologií. Představuje způsob, jakým je v procesoru implementována daná instrukční sada. Pro jednu instrukční sadu může existovat více mikroarchitektur, které ji implementují. Mikroarchitekturami i návrhem instrukčních sad se zabývá obor "architektura počítačů".

La microarchitecture d'un processeur est un plan de ce processeur au niveau logique. Elle décrit, par exemple : Elle est également parfois appelée architecture, bien que ce terme ait d'autres sens différents en informatique.


Život.

Narodila se 5. května 1858 jako Sarah Carlisle Choate v Cambridge, Massachusettssvému otci Charlesi Francisovi a Elizabetě Carlisle Choateové. Její rodina byla jednou z bostonských bráhmanů, velmi prominentní třídy kulturní společnosti v New England. V roce 1876 studovala malbu na umělecké škole Cowles v Bostonu a později navštěvovala kurzy v muzeu výtvarných umění o několik bloků dál.  V roce 1877 (nebo 1881) se provdala za realitního magnáta Joshua Montgomeryho Searse (1854-1905), jednoho z nejbohatších mužů v Bostonu. Kombinace její vlastní bohaté rodiny a majetku jejího nového manžela znamenalo, že jí zůstávalo hodně času na volnočasové aktivity.  Pokračovala ve svém studiu umění, vyhrála několik cen za své akvarely na Světové Kolumbijské výstavě v Chicagu (1893), Světové výstavě v Paříži (1900), výstavě Pan American v Buffalu (1901) a na Louisiana Purchase Exposition v Saint Louis (1904).  Okolo roku 1890 začala objevovat obor fotografie a brzy se účastnila místních fotografický salónů. Členkou Boston Camera Clubu se stala v roce 1892 a její krásné portréty a zátiší upoutaly pozornost kolegy bostonského fotografa Freda Hollanda Daye. Brzy její práce získala mezinárodní pozornost.  Zároveň sama projevovala zájem o dění ve fotografii, se svým manželem pozývali některé z nejvýznamnějších kulturních a uměleckých postav do Bostonu. Často organizovali soukromá symfonická představení mnoha mezinárodních skladatelů a interpretů, včetně Ignacy Paderewski, Sergej Kusevickij nebo Nellie Melba.  V roce 1899 byla pozvána na one-woman show Boston Camera Clubu a v roce 1900 měla několik fotografií na slavné výstavě Benjaminy Johnsonové v Paříži.  Na začátku 20. století se setkala s americkou impresionistkou Mary Cassattovou a vzniklo doživotní přátelství těchto dvou žen. Během stejného období byla zvolena členkou prestižního fotografického sdružení Linked Ring v Londýně a Fotosecese Alfreda Stieglitze v New Yorku a publikovala v jejich časopisu Camera Work. V roce 1901 F. Holland Day zařadil pět jejích fotografií do národní výstavy "New American Photography", která cestovala do Londýna a Paříže.  V 1904 přestala pracovat, aby mohla pečovat o svého churavějícího manžela. Rok po jeho smrti se věnovala řízení rodinných financí. Pak cestovala po celé Evropě s Cassatt a Gertrude Stein, při které shromažďovala a sbírala umění a žila velmi atraktivním životním stylem mezi umělci, hudebníky a spisovately. Na radu Cassatt začala brzy sbírat malby impresionistů Edgara Degase, Édouarda Maneta a dalších.  Její sbírka obsahovala Manetův velmi známý obraz "Pouliční zpěvačka" ("Street Singer"), který později darovala Bostonskému muzeu výtvarných umění.  Pod Stieglitzovým vedením shromažďovala modernistické malby Maurice Prendergasta, Arthura B. Daviese, Paula Cézanna, George Braqua a Henriho Matisse. Zajímala se obzvláště o Prendergasta, kterému zorganizovala jeho první výstavu v Bostonu a později mu platila studium v Evropě.  V roce 1907 byly dvě její fotografie zveřejněny v magazínu Camera Work, ale ona v té době již zájem o fotografii hodně ztratila. Po zbytek svého života malovala akvarely, afotografovala jen zřídkakdy.  Zemřela 25. září 1935 ve West Gouldsboro, Maine.

Sarah Choate Sears (5. května 1858 Cambridge, Massachusetts – 25. září 1935 West Gouldsboro, Maine) byla americká patronka a sběratelka umění, malířka, umělkyně a portrétní fotografka působící na počátku 20. století. Byla známá fotografiemi mnoha významných postav své doby, ale její specializace byly také květiny. Byla členkou spolku "Fotosecese", kruhu vysoce kreativních a vlivných fotografů, jejichž úsilí pomohlo vynést fotografii na úroveň umělecké formy.

Sarah Choate Sears, née Sarah Carlisle Choate le à Cambridge (Massachusetts) et morte le à West Gouldsboro (Maine), est une collectionneuse d'art, mécène d'art, entrepreneur culturel, artiste et photographe américaine.


Biografie.

Narodila se v newyorské čtvrti Brooklyn v roce 1975. Roku 1983 se její rodiče rozvedli, ona poté vyrůstala u svého otce, který ji ovšem později vyhodil z domova. Poté žila se svou sestřenicí Sherondou ve čtvrti Queens. V ulicích poznala prozatím neznámého rappera The Notorious B.I.G., který velmi ovlivnil její život.  The Notorious B.I.G. byl v roce 1993 upsán pod společnost Bad Boy Records a o rok později vydal veleúspěšné album "Ready to Die". Díky úspěchu získal v branži silnou pozici, a tak se rozhodl uvést své kamarády, mezi nimi byla i Lil Kim. Ti vytvořili skupinu "Junior M.A.F.I.A." a získali smlouvu u Atlantic Records. Tam v roce 1995 vydali debut "Conspiracy", album zaznamenalo vcelku slušný úspěch a získalo zlatou certifikaci společnosti RIAA, a to díky úspěšným singlům "Player's Anthem" a "Get Money", na obou hostoval The Notorious B.I.G..  Po úspěchu alba se rozhodla vydat na sólovou dráhu. Svůj debut vydala v listopadu 1996. Album neslo název "Hard Core" a stalo se 2x platinovým. Podstatnou roli v úspěchu jejího sólo alba sehrály singly "No Time (ft. Puff Daddy)" a především "Not Tonight (ft. Left Eye, Da Brat, Missy Elliott a Angie Martinez)". V roce 1997 byl zastřelen The Notorious B.I.G., což zasáhlo, jak jeho blízké, tak celou hip-hopovou veřejnost. V důsledku toho se ještě téhož roku rozpadla skupina "Junior M.A.F.I.A.".  V letech 1998 - 1999 pracovala na své reputaci. Hostovala na mnohých albech, vystupovala na tour Puff Daddyho a vytvářela remixy jiných písní. Roku 1999 založila vlastní label "Queen Bee Ent." a začala pracovat na svém druhém albu. V červenci 2000 vyšlo album "The Notorious K.I.M.", jež se umístilo na čtvrtém místě žebříčku Billboard 200, což je její nejlepší výsledek, také získalo platinovou certifikaci společnosti RIAA (USA) a zlatou od společnosti CRIA (Kanada), a to i přesto, že album neobsahovalo žádný úspěšnější singl. Za zmínku stojí jen píseň "No Matter What They Say".  Roku 2001 využila příležitost spolupracovat s Christinou Aguilerou, Mýou a Pink na remaku písně "Lady Marmalade". Ta byla určena pro soundtrack k filmu Moulin Rouge! a přinesla jejím tvůrcům cenu Grammy, pro Lil Kim jedinou ve své kariéře. V roce 2002 začala pracovat na svém dalším albu. "La Bella Mafia", jak bylo album pojmenováno, vyšlo v březnu 2003 a v podstatě zopakovalo úspěch alba předchozího. Do rádií se vrátila díky singlům "The Jump Off (ft. Mr. Cheeks)" a hlavně "Magic Stick", na kterém hostovala právě vycházející hvězda - rapper 50 Cent.  Po doznění vlny úspěchu, připravovala další album "The Naked Truth". To vyšlo v září 2005, přestože album získalo od kritiků časopisu "The Source" hodnocení "5 mic", tedy nejvyšší možné, čímž se stala jedinou "rapperkou", která toho dosáhla, alba se prodalo jen okolo 400 000 kusů. Přesto album obsahuje vcelku úspěšný singl "Lighters Up". Sama Lil Kim neúspěch vysvětluje tím, že kvůli svému pobytu ve vězení neměla čas propagovat album. Do vězení se dostala v červenci 2005. Byla odsouzena na rok za křivou výpověď v jejím svědectví ohledně střelby před studiem "Hot 97" v roce 2001. Po deseti měsících byla propuštěna na tří letou podmínku.  Poté začala vystupovat v televizních show. Např. v roce 2006 se vysílala reality show "Lil Kim: Countdown to Lockdown", která mapovala poslední dva týdny její svobody před nástupem do vězení. V následujících letech vystupovala v show "Pussycat Dolls Present: The Search for the Next Doll" a "Pussycat Dolls Present: Girlicious ". Roku 2009 se účastnila osmé série taneční soutěže "Dancing with the Stars".  V roce 2009 oznámila, že začíná pracovat na dalším albu, které nese pracovní název "Long Live: The Queen". Ve stejném roce byl vydán i nepříliš úspěšný promo singl "Download (ft. T-Pain a Charlie Wilson)".

Kimberly Denise Jones (* 11. července 1976, Brooklyn, New York, USA), spíše známá jako Lil Kim, je americká raperka, textařka, herečka a zakladatelka hudební společnosti "Queen Bee Entertaiment". V devadesátých letech 20. století byla členem skupiny "Junior M.A.F.I.A.", do které ji uvedl její rapový mentor The Notorious B.I.G..

Lil' Kim, de son vrai nom Kimberly Denise Jones, née le à New York, plus précisément dans l'arrondissement de Brooklyn, est une rappeuse et actrice américaine. Jeune, elle est élevée à Brooklyn, où elle vit une partie de son adolescence dans la rue après avoir été expulsée de son domicile. Durant son adolescence, elle effectue des freestyles, influencée par Diana Ross, et les rappeuses MC Lyte et The Lady of Rage. Elle se fait remarquer en faisant un freestyle avec The Notorious B.I.G. en 1993. Elle lance officiellement sa carrière musicale deux ans plus tard avec son groupe Junior M.A.F.I.A., dont le premier album, ", génère trois singles à succès.


Mezistátní utkání Hongkongu.

13. 3. 1987 Tchaj-wan 2:2 Hongkong  13. 3. 1987 Austrálie 37:0 Hongkong  14. 3. 1987 Jižní Korea 44:0 Hongkong  15. 3. 1987 Nový Zéland 19:0 Hongkong  17. 3. 1987 Austrálie 42:0 Hongkong  18. 3. 1987 Jižní Korea 24:1 Hongkong  19. 3. 1987 Nový Zéland 19:0 Hongkong  8. 1. 2003 Hongkong 30:1 Macao  8. 3. 2005 Hongkong 6:2 Tchaj-wan  10. 3. 2005 Hongkong 5:3 Thajsko  7. 1. 2007 Hongkong 8:0 Macao  26. 1. 2007 Malajsie 7:3 Hongkong  27. 1. 2007 Jižní Korea 11:0 Hongkong  2. 2. 2007 Thajsko 4:3 Hongkong  8. 3. 2007 Macao 4:4 Hongkong  9. 3. 2007 Hongkong 5:2 Macao  11. 7. 2007 Hongkong 5:2 Macao  25. 1. 2008 Hongkong 5:1 Macao  29. 3. 2008 Hongkong 7:1 Macao  24. 4. 2008 Malajsie 4:2 Hongkong  24. 4. 2008 Hongkong 2:1 Tchaj-wan  25. 4. 2008 Hongkong 6:2 Macao  26. 4. 2008 Thajsko 4:2 Hongkong  26. 4. 2008 Hongkong 1:0 Singapur  13. 7. 2008 Hongkong 6:0 Macao  27. 9. 2008 Macao 4:4 Hongkong  15. 3. 2009 Singapur 1:1 Hongkong  16. 3. 2009 Hongkong 11:0 Macao  17. 3. 2009 Spojené arabské emiráty 5:1 Hongkong  19. 3. 2009 Thajsko 6:4 Hongkong  20. 3. 2009 Malajsie 4:3 Hongkong  25. 4. 2009 Macao 8:3 Hongkong  28. 6. 2009 Hongkong 3:1 Macao  29. 6. 2009 Macao 7:3 Hongkong  20. 3. 2010 Macao 8:7 Hongkong  31. 3. 2010 Tchaj-wan 3:1 Hongkong  1. 4. 2010 Spojené arabské emiráty 0:0 Hongkong  2. 4. 2010 Hongkong 2:1 Mongolsko  3. 4. 2010 Hongkong 2:0 Macao  4. 4. 2010 Hongkong 5:2 Mongolsko  5. 9. 2010 Macao 6:4 Hongkong  7. 11. 2010 Hongkong 3:2 Macao  25. 4. 2011 Hongkong 5:4 Spojené arabské emiráty  26. 4. 2011 Hongkong 7:5 Thajsko  27. 4. 2011 Hongkong 15:0 Indie  29. 4. 2011 Hongkong 13:0 Macao  30. 4. 2011 Hongkong 6:1 Kuvajt  29. 5. 2011 Hongkong 4:3 Macao  12. 1. 2012 Hongkong 7:0 Macao  14. 10. 2012 Macao 9:4 Hongkong  29. 12. 2012 Macao 1:1 Hongkong  17. 3. 2013 Hongkong 10:0 Singapur  18. 3. 2013 Hongkong 21:0 Indie  20. 3. 2013 Hongkong 9:0 Macao  21. 3. 2013 Hongkong 7:3 Mongolsko  22. 3. 2013 Hongkong 6:3 Spojené arabské emiráty  23. 3. 2013 Hongkong 4:3 Mongolsko  24. 3. 2013 Tchaj-wan 4:2 Hongkong  3. 8. 2013 Hongkong 8:0 Macao  13. 10. 2013 Macao 5:5 Hongkong  1. 12. 2013 Macao 4:2 Hongkong  16. 3. 2014 Thajsko 2:1 Hongkong  17. 3. 2014 Mongolsko 9:2 Hongkong  19. 3. 2014 Spojené arabské emiráty 5:1 Hongkong  20. 3. 2014 Hongkong 6:0 Kuvajt  22. 3. 2014 Tchaj-wan 7:1 Hongkong  6. 4. 2014 Hongkong 2:1 Spojené arabské emiráty  7. 4. 2014 Hongkong 12:0 Gruzie  9. 4. 2014 KLDR 12:2 Hongkong  11. 4. 2014 Bulharsko 6:1 Hongkong  12. 4. 2014 Lucembursko 8:0 Hongkong  30. 8. 2014 Hongkong 7:0 Macao  30. 11. 2014 Hongkong 4:1 Macao  28. 12. 2014 Hongkong 3:2 Macao  3. 4. 2015 Hongkong 8:3 Spojené arabské emiráty  6. 4. 2015 Hongkong 8:0 Bosna a Hercegovina  7. 4. 2015 Hongkong 11:3 Gruzie  9. 4. 2015 Turecko 11:1 Hongkong  10. 4. 2015 KLDR 9:0 Hongkong  12. 4. 2015 Lucembursko 5:2 Hongkong  29. 8. 2015 Hongkong 6:1 Macao  11. 10. 2015 Macao 2:2 Hongkong  22. 11. 2015 Hongkong 6:0 Macao  31. 3. 2016 Bosna a Hercegovina 5:4 Hongkong  1. 4. 2016 JAR 9:1 Hongkong  3. 4. 2016 Lucembursko 7:1 Hongkong  4. 4. 2016 Turecko 5:1 Hongkong  6. 4. 2016 Gruzie 14:3 Hongkong  "Hongkong vyhrál kontumačně 5:0."  23. 10. 2016 Macao 8:6 Hongkong  18. 2. 2017 Hongkong 12:1 Singapur  20. 2. 2017 Tchaj-wan 5:4 Hongkong  21. 2. 2017 Thajsko 8:2 Hongkong  23. 2. 2017 Mongolsko 8:6 Hongkong  25. 2. 2017 Hongkong 5:3 Spojené arabské emiráty  10. 4. 2017 Hongkong 5:0 Bosna a Hercegovina  "Hongkong vyhrál kontumačně 5:0."  11. 4. 2017 Bulharsko 10:3 Hongkong  13. 4. 2017 Hongkong 5:2 Tchaj-wan  15. 4. 2017 Lucembursko 8:1 Hongkong  16. 4. 2017 Gruzie 14:3 Hongkong

Hongkongská hokejová reprezentace je národní hokejové mužstvo Hongkongu. Hokejový svaz byl založen 8. srpna 1980, sdružuje 1536 registrovaných hráčů (z toho 530 seniorů), majících k dispozici pět hal s umělou ledovou plochou. Hongkong je členem Mezinárodní federace ledního hokeje od 30. dubna 1983. Hokejisté Hongkongu jsou účastníci divize III mistrovství světa 1987 a divize III MS 2014, 2015, 2016 a 2017.

L'équipe de Hong Kong de hockey sur glace est la sélection de la Région administrative spéciale de Hong Kong de la République populaire de Chine regroupant les meilleurs joueurs hongkongais de hockey sur glace. L'équipe est sous la tutelle de la Fédération de Hong Kong de hockey sur glace, membre de la Fédération internationale de hockey sur glace (IIHF) depuis 1983, elle est classée au classement IIHF 2019.


Biografie.

Narodil se v Praze, v tehdejší rakousko-uherské monarchii a studoval filosofii v Praze a Berlíně. Během svých pražských studií vstoupil do vysokoškolského sionistického spolku Bar Kochba, jehož se stal postupně vůdčím členem. Začal psát články o sionismu, které vydával v pražském německy psaném sionistickém tisku a publikoval několik filosofických děl. V té době se rovněž seznámil s Martinem Buberem, který na něj měl velký vliv.  V letech 1907 až 1919 byl knihovníkem v knihovně Univerzity Karlovy (výjimku tvořila první světová válka, kdy narukoval do rakouské armády). Samuel byl častým hostem kulturního salonu Berty Fantové, manželky věhlasného pražského lékárníka Maxe Fanty, v domě U bílého jednorožce na Staroměstském náměstí. Zde se seznámil s jejich dcerou Elsou, s níž se roku 1908 oženil. V roce 1919 zastupoval československé Židy ve Výboru židovských delegací na Pařížské mírové konferenci.

V Palestině.

V roce 1920 s manželkou Elsou odcestoval do britské mandátní Palestiny, kde se stal zakladatelem a prvním ředitelem Národní a univerzitní knihovny (1920–1938). V roce 1928 začal přednášet filosofii na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě, kde se roku 1935 stal profesorem. V letech 1935 až 1938 pak působil jako první rektor univerzity.  Součástí jeho činnosti bylo i aktivní úsilí o sblížení Židů a Arabů. Společně s Martinem Buberem a dalšími osobnostmi založil hnutí Brit šalom, které podporovalo vznik dvounárodnostního státu, kde by Židé a Arabové žili v rovnosti.  V britské mandátní Palestině i posléze v Izraeli nadále publikoval a překládal významná díla do hebrejštiny (např. o Sociální trojčlennosti od Rudolfa Steinera). V hebrejštině psal třeba o Immanuelu Kantovi, Maimonidovi a myslitelích 20. století. Mezi jeho významná díla patří knihy "Bůh a člověk v moderním myšlení" a "Víra a rozum: Úvod do moderního židovského myšlení".  Podílel se na vzniku Hebrejské encyklopedie a Encyclopaedie Judaica.

Dílo.

Mezi Bergmannovo dílo patří například:

Dovětek.

Pramenné zdroje.

Pár let před jeho úmrtím vyšla Bergmanova bibliografie (publikace a články), která čítá asi 2 400 článků. Jedná se převážně o hebrejsky psané texty, ale také o texty i v jiných jazycích: němčina, angličtina ale i čeština. (Bergmanovým mateřským jazykem byla sice němčina, ale hovořil též česky, anglicky, hebrejsky a francouzsky). Několik let po Bergmanově úmrtí vyšla v Německu kniha s Bergmanovou korespondencí a s jeho deníky. Kromě toto existuje Bergmanův archiv v Židovské národní a univerzitní knihovně v Jeruzalémě, kde je mimo jiné archivována jeho korespondence (asi 5 tisíc dopisů), dále jsou zde poznámky, přednášky jakož i novinové výstřižky. Další materiály jsou uloženy v archivu Hebrejské univerzity v Jeruzalémě (dopisy, protokoly z jednání z doby, kdy zde byl rektorem). Materiály týkající se jeho politických aktivit jsou pak uloženy v Ústředním sionistickém archivu (Central Zionist Archives) v Jeruzalémě. V archivu Památníku národního písemnictví v Praze se dochovaly také některé materiály – například Bergmanova korespondence s Arnem Laurinem (Arne Laurin (1889–1945) byl šéfredaktorem německy psaného levicového deníku Prager Presse) a s dalšími osobnostmi.

Enrico Lucca.

Doktor Enrico Lucca se narodil v roce 1983 v italském Commo a absolvoval studia filozofie, historie a literatury na Univerzitě v Milánu (magisterská práce o básníku Edmondu Jábesovi). Poté pobýval na Univerzitě v Chicagu a na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě (doktorandská práce na téma mesianismu a sekularismu v díle Geršoma Scholema). Od roku 2012 působil na Hebrejské univerzitě ve Franz Rosenzweig Minerva Research Center. V období let 2015 až 2017 vedl Enrico Lucca časopis "Naharaim" (tematika intelektuálních dějin německy mluvících Židů). V rozmezí let 2016 až 2017 se Enrico Lucca zabýval postdoktorandským výzkumem na téma "Historické archivy Hebrejské univerzity: německo–židovské vědění a kulturní přenos (v období od roku 1918 až do roku 1948)". Určitý čas přednášel na Milánské univerzitě a na Hebrejské univerzitě předměty s tematikou: italská literatura a němečtí židovští myslitelé. V současné době (rok 2018) se Enrico Lucca intenzivně věnuje práci na rozsáhle koncipované biografické (životopisné) knize o životě a díle Hugo Bergmana.

Samuel Hugo Bergmann (:, "případně" Hugo Bergman, 25. prosince 1883, Praha – 18. června 1975, Jeruzalém) byl česko-německo-izraelský židovský filosof, člen "Pražského kruhu" spisovatelů, zakladatel a ředitel Židovské národní a univerzitní knihovny a první rektor Hebrejské univerzity v Jeruzalémě.

Samuel (Schmuel) Hugo Bergmann ou Samuel Bergman (, Prague-, Jérusalem, Israël) est un membre de l'Intelligentsia pragoise. C'est l'ami de l'écrivain pragois Franz Kafka, du philosophe Felix Weltsch et de Max Brod (qu'il initia au sionisme avant 1910).


Život.

Guillaume-Benjamin Duchenne byl synem rybáře, pocházel z rodu námořníků, kteří se usídlili v Boulogne-sur-Mer (Buloň) ve Francii. Jeho otec chtěl, aby se také stal námořníkem, on byl ale fascinován vědou, a tak se navzdory otcovým přáním zapsal na Univerzitu v Douai, kde v 19 letech získal bakalářský titul. Poté se učil u mnoha uznávaných pařížských lékařů, např. u Reného-Théophila-Hyacintha Laënneca (1781–1826) nebo Barona Guillauma Dupuytrena (1777–1835). Následně se vrátil do Buloně, kde si zřídil soukromou praxi. Oženil se s tamní ženou, ta ale zemřela po porodu syna. Tato událost přinesla Duchenneovi dlouhé období osobních sporů s její rodinou, musel být také na dlouhou dobu odloučen od svého syna, který jej později následoval v lékařské kariéře a s nímž se začal znovu stýkat až na sklonku svého života.  V roce 1835 začal Duchenne experimentovat s tzv. "électropuncture" – technikou vynalezenou nedlouhou předtím Françoisem Magendiem a Jeanem-Baptistou Sarlandièrem, jejíž princip spočíval ve vyvolání elektrických šoků pod kůží pomocí elektrod, což vedlo ke stimulaci svalstva. Po krátkém nešťastném druhém manželství se Duchenne roku 1842 vrátil do Paříže, aby tam pokračoval v lékařském výzkumu. Živil se provozováním soukromé praxe, přičemž denně navštěvoval několik nemocnic, kde se dále vzdělával, mezi nimi např. Hôpital de la Salpêtrière. Vyvinul neinvazivní techniku stimulace svalstva, již nazýval "électrisation localisée", která pracovala na základě faradických šoků na povrchu pokožky. Své pokusy vydal v knize "De l'Électrisation localisée et de son application à la physiologie, à la pathologie et à la thérapeutique (O lokální elektrostimulaci a její aplikaci ve fyziologii, patologii a terapii)," poprvé vydané v roce 1855. V roce 1862 byla vydána obrazová příloha k druhému vydání, nazvaná "Album de Photographies Pathologiques (Album patologických fotografií)." O několik měsíců později pak byla vydána jeho dnes již známá kniha "Mécanisme de la physionomie humaine (Mechanismy lidské fyziognomie)". Kdyby nebylo tohoto malého, ale zato významného díla, jeho další publikace "Physiologie des mouvements" "(Fyziologie pohybů) –" jeho nejvýznamnější příspěvek do oblasti mediciny a výsledek asi dvacetiletého bádání –, by možná zůstala nepovšimnuta.  Navzdory svým netradičním metodám a často komplikovaným vztahům se starším lékařským personálem, se kterým pracoval, získal Duchenne mezinárodní uznání jako neurolog a badatel. Patří mezi vývojáře elektroterapie a dokázal také, že při úsměvu vyvolaném opravdovou radostí se zapojují nejen svaly okolo úst, ale také svaly v oblasti očí; takovýto "opravdový" úsměv se označuje na jeho počest jako Duchennův úsměv. Je mu také připisován objev Duchenneovy muskulární dystrofie. Duchenne zemřel roku 1875, po několikaleté nemoci.

Fotografie.

Duchenne využíval nový vynález média fotografie, aby zachytil elektricky indukované reakce při svých pokusech, ale nebyl schopen zaznamenat skutečný pohyb obličejových svalů, na což si stěžoval ve svých spisech.  Je znám zejména způsobem, jakým spouštěl svalové kontrakce elektrickými sondami, zaznamenáváním výsledného zkresleného a často groteskního výrazu v té době nedávno vynalezeným fotoaparátem. Své poznatky zveřejnil v průběhu roku 1862. Jeho kniha "Mécanisme de la physionomie humaine" byla prvním neurofyziologickým textem o emocích a položila mezník v historii klinické lékařské fotografie.  Spolupracoval s mladým talentovaným fotografem Adrienem Tournachonem, bratrem Félixe Nadara.  Jeho fotografie jsou také součástí sbírky Fotografis, která byla představena na začátku roku 2009 v Praze.

Guillaume-Benjamin-Amand Duchenne (de Boulogne) (17. září 1806 Boulogne-sur-Mer − 15. září 1875 Paříž) byl francouzský neurolog a fotograf, který oživil Galvaniho výzkum svalové elektrofyziologie (elektromyografie). Zkoumal terapeutické využití střídavého proudu ke stimulaci svalů a nervů, aby prokázal vodivost nervových drah, odhaloval vlivy zranění a prováděl další výzkum. Duchennenovy elektrické experimenty na obličejovém svalstvu měly obrovský vliv na dílo Charlese Darwina "The Expression of the Emotions in Man and Animals (Výraz emocí u lidí a zvířat)".

Guillaume-Benjamin Duchenne, surnommé Duchenne de Boulogne ( à Boulogne-sur-Mer - à Paris), est un médecin neurologue français. C’est l’un des plus grands cliniciens du et le fondateur de la neurologie.


Kariéra.

Původně studoval herectví na Northwestern University, kde potkal Dela Closea. Close, režisér divadelní skupiny Second City, ho přivedl k improvizovanému divadlu. První profesní zkušenosti získal v Second City jako náhradník Steva Carella. Poznal zde také Paula Dinella a Amy Sedaris, spolu vytvořili komediální seriál "Exit 57" (1995–1996).  Podílel se jako herec i autor na "The Dana Carvey Show", která se však dočkala jen jedné série. Na konci devadesátých let navázal na spolupráci s Dinellem a Sederis a vytvořili spolu "Strangers with Candy", komediální seriál z prostředí střední školy v něm Colbert ztvárnil postavu homosexuálního učitele dějepisu Chucka Nobleta. Do širšího povědomí se zapsal jako reportér parodické zpravodajské relace "The Daily Show" Jona Stewarta na kabelové televizní stanici Comedy Central.  V roce 2005 opustil "The Daily Show" a stal se moderátorem vlastní show, "The Colbert Report". Zde rozvinul svoji postavu reportéra a politického komentátora, známou z výstupů v "The Daily Show". Svůj program pojal jako parodii na politické pořady spojené s osobou a názory jediného komentátora např. "The O'Reilly Factor" Billa O'Reillyho. Show posbírala tři nominace na cenu Emmy. V roce 2006 byl Colbert moderátorem každoročního setkání novinářů s prezidentem ("White House Correspondents' Association Dinner"), téhož roku byl zařazen časopisem "Time" do žebříčku 100 nejvlivnějších osob. Jeho kniha "I Am America (And So Can You!)", v doslovném překladu "Já jsem Amerika (a ty můžeš být též!)", vyšplhala na první místo v "The New York Times Best Seller list". Pořad "The Colbert Report" se přestal vysílat s koncem roku 2014.  Od září 2015 provází pořadem "The Late Show" na televizní stanici CBS, kde vystřídal Davida Lettermana.

Osobní život.

Až do svého příchodu do "The Daily Show" se nijak politicky neangažoval, v roce 2004 se popsal jako demokrat. Colbert je praktikující katolík a vyučující v nedělní škole. Je ženatý a se svoji ženou Evelyn McGee-Colbert má tři děti: Madeleine, Petera a Johna.

Fanoušek J. R. R. Tolkiena.

Sám sebe označuje za největšího fanouška spisovatele J.R.R Tolkiena a jeho knih. Podle Colbertových vlastních slov, ho režisér filmů z Tolkienova světa Peter Jackson označil za největšího znalce Pána Prstenů, jakého zná. Zahrál si malou roli v Jacksonově filmu Hobit. V několika svých vystoupeních soutěžil ve znalostech Tolkienova světa se známým hercem Jamesem Francem, nebo odpovídal na předem nepřipravené otázky z publika. Jeho oblíbenou postavou z knihy Pán Prstenů je Samvěd Křepelka.

Stephen Tyrone Colbert ( nebo, * 13. května 1964, Washington, D.C.) je americký komik, moderátor, politický satirik a spisovatel. Je znám především jako tvář satirického pořadu "The Colbert Report", kde parodoval konzervativní politické komentátory. Nyní nově provází late-night show "The Late Show with Stephen Colbert" na "CBS."

Stephen Colbert est un animateur de télévision, humoriste et satiriste politique américain, né le à Washington, D.C.. Pendant neuf ans, il anime "", une parodie de journal télévisé ciblant de manière détournée la droite américaine, et présente depuis 2015 "", remplaçant David Letterman sur le réseau.


Historie.

Logické inference a matematické důkazy existovaly již dlouhou dobu, ale až v roce 1931 dokázal Kurt Gödel svoje věty o neúplnosti, které stanovily principiální meze toho, jaké věty je možné dokázat nebo vyvrátit.  Tento vývoj vedl k modernímu studiu logiky a vyčíslitelnosti a ke vzniku teoretické informatiky jako oboru. V roce 1948 obor rozšířil Claude Shannon svoji matematickou teorií komunikace o teorie informace. V stejném desetiletí Donald Hebb představil matematický model teorie učení v mozku. S příchodem biologických dat, která s určitými úpravami jeho hypotézy podporovala, vznikla oblast neuronových sítí a paralelního distribuovaného zpracování. V roce 1971 nezávisle na sobě dokázali Stephen Cook a Leonid Levin, že existují prakticky relevantní problémy, které jsou NP-úplné, což je stěžejní výsledek pro teorii složitosti.  S vývojem kvantové mechaniky na začátku 20. století se objevil koncept, že pro provádění matematických operací by bylo možné použít vlnovou funkci částic. Jinými slovy mělo by být možné počítat funkce na více stavech současně. To vedlo ke konceptu kvantových počítačů v druhé polovině 20. století, které začaly být prakticky zajímavé v 90. letech 20. století, když Peter Shor ukázal, že takové metody by mohly být použity pro rozklad velkých čísel v polynomiálním čase, což by v případě úspěchu vedlo k překonání většiny moderních systémů kryptografie s veřejným klíčem.  Výzkum v oboru moderní teoretické informatiky je založen na těchto významných objevech, ale zahrnuje množství dalších matematických a interdisciplinárních problémů.

Oblasti studia.

Automaty a gramatiky.

Teorie automatů () je studium abstraktních strojů a automatů, včetně výpočetních problémů, které mohou být pomocích nich řešené. Jedná se o obor teoretické informatiky, která sama patří do diskrétní matematiky (předmět studia matematiky i matematické informatiky). Slovo "automaty" pochází z řeckého slova αὐτόματα, které znamená "samočinný".  Teorie automatů má těsnou souvislost s teorií formálních jazyků. Automat je konečnou reprezentací formálního jazyka, který může obsahovat nekonečný počet slov. Automaty jsou často klasifikovány třídou formálních jazyků, kterou mohou rozpoznat.

Teorie vyčíslitelnosti.

Tato teorie studuje částečně rekurzivní funkce a rekurzivní množiny, tedy takové funkce a množiny z oboru přirozených číslech, jejichž hodnotu (případně členství prvku v nich) lze zjistit algoritmem.  Mnoho pojmů a výsledků (například neexistence Turingova stroje, který řeší halting problem) má přímou analogii v částečně rekurzívních funkcích.

Teorie složitosti.

Teorie složitosti se zabývá zkoumáním, jak rychle dokáží některé matematické modely reálných počítačů (například Turingův stroj) vyřešit různé druhy problémů. Ačkoli se tím dá vyjádřit náročnost řešení pouze asymptoticky, přinášejí její výsledky užitečné aplikace do reálných počítačů.

Teoretická informatika je oblast matematické informatiky a matematiky, která se zaměřuje na abstraktnější a matematické aspekty zpracování informací, které mají využití v počítačích a zpracování informací.

L'informatique théorique est l'étude des fondements logiques et mathématiques de l'informatique. C'est une branche de la science informatique. Plus généralement, le terme est utilisé pour désigner des domaines ou sous-domaines de recherche centrés sur des vérités universelles (axiomes) en rapport avec l'informatique. L'informatique théorique se caractérise par une approche par nature plus mathématique et moins empirique de l'informatique et ses objectifs ne sont pas toujours directement reliés à des enjeux technologiques. De nombreuses disciplines peuvent être regroupées sous cette dénomination diffuse dont la théorie de la calculabilité, l'algorithmique et la théorie de la complexité, la théorie de l'information, l'étude de la sémantique des langages de programmation, la logique mathématique, la théorie des automates et des langages formels.


Život.

Ambrosův otec, poštmistr a statkář v západočeském Mýtě, určil svého syna pro právnickou kariéru. August Wilhelm po studiu na Malostranském gymnáziu v Praze nastoupil na právnickou fakultu pražské univerzity a po získání doktorátu roku 1839 nastoupil do státní služby, nejprve na berním úřadě, pak byl mj. v revolučním roce 1848 příslušný pro cenzuru v Praze, roku 1850 se stal náměstkem vrchního státního návladního u pražského zemského soudu (a oženil se) a od roku 1871 působil na říšském ministerstvu spravedlnosti ve Vídni.  Pravým Ambrosovým povoláním hudba a výtvarné umění. Ambrosův hudební talent již v mládí pěstovala jeho matka Karoline Ambrosová, koncertní klavíristka, a její bratr, hudební historik Raphael Georg Kiesewetter. V průběhu studia na Malostranském gymnáziu v Praze se učil prakticky i teoreticky malířství (u Josefa Führicha) i hudbě (u Friedricha Dionysa Webera a Jana Bedřicha Kittla).  Jakožto jeden ze zakládajících členů („Flamin“) a vůdčí osobnost pražského spolku Davidovců („Davidsbund“) našel svůj hudební i žurnalistický vzor především v Robertu Schumannovi, do jehož "Zeitschrift für Musik" přispíval. Jeho skladby byly ovlivněny rovněž stylem Felixe Mendelssohna-Bartholdyho. Spolu s četnými mladými přáteli z pražského vzdělaného měšťanstva, k nimž patřil mj. Eduard Hanslick (píšící pod pseudonymem „Renatus“), oponoval tehdy v Praze převládajícímu hudebnímu konservatismu.  Svým současníkům byl Ambros vedle své skladatelské činnosti znám zejména jako hudební spisovatel a kritik. Svou prvotinou "Hranice hudby a poezie: Studie k estetice hudebního umění" (Praha 1856), kterou koncipoval jako odpověď na Hanslickův spis "O hudebním krásnu " ("Vom Musikalisch-Schönen"), postavil proti jeho estetickému konceptu hudby jako "„znějící pohybující se formy“" vlastní koncept "„oduševnělé formy“". V jádru výpovědi však byl Ambros Hanslickově eseji natolik blízko, že sice touto prací sklidil publicistický úspěch, k hudebně-estetické diskusi druhé poloviny 19. století však nijak koncepčně nově nepřispěl. Přesto mu tato kniha i další práce, jako například "Kulturněhistorické obrazy ze současného hudebního života " (Lipsko 1860) a "Pestré listy" (2 svazky. Lipsko 1872 a 1874), a množství novinových článků vynesly pověst jednoho z nejvýznamnějších hudebních kritiků své doby. "Hranice hudby a poezie" my přinesla i zájem a přátelství Franze Liszta, který mj. poprvé provedl, spolu s Camillem Sivorim, Ambrosovu sonátu pro klavír a housle (Praha 1865).  Po zájmu a příznivém přijetí, se kterým se sekala jeho přednáška ("Hudba jako kulturněhistorický moment dějin" – "Die Musik als culturgeschichtliches Moment in der Geschichte") učiněná v rámci výročního setkání Německého spolku hudebníků v roce 1859, mu vratislavské nakladatelství Leuckart (Constantin Sander) zadalo práci na souhrnných dějinách hudby. Výsledkem byly třísvazkové "Dějin hudby" ("Geschichte der Musik"), které se staly Ambrosovým životním dílem. První svazek se zabýval hudbou mimoevropských kultur a antickou hudbou (se zvláštním důrazem na hudbu starého Řecka), druhý svazek hudbou 4. až raného 15. století (jehož těžištěm byly gregoriánský chorál, Guido z Arezza, Antoine Busnoys a Guillaume Dufay) a třetí svazek hudbou fransko-vlámské školy (s důrazem na Josquina Despreze).  V důsledku svého vzdělání byl přitom Ambros více než mnoho z jeho kolegů obeznámen s metodikou a pojmy historické školy právní a s literaturou své doby týkající se dějin umění, což se promítlo do koncepce jeho díla. V něm se odráží napětí mezi hegelovskou historickofilosofickou koncepcí a silně historicky charakterizovaným přístupem k látce, který se snaží dostát postulátu „Selbstauslöschung“, tedy potlačení vlastního historického názoru, formulovanému Leopoldem von Rankem.  V hudební kritice bylo východiskem jeho kritiky Mozartovo dílo, i když přehnaný a povrchní Mozartovský kult v Praze kritizoval. Byl rozhodným příznivcem operní reformy Richarda Wagnera, podrobně se věnoval i Giacomu Meyerbeerovi, k němuž však měl vztah rozporuplný – kritizoval hlavně jeho libreta. Sledoval i českou produkci a kritikou Krásnohorské libreta k Bendlovu "Břetislavovi" se zapojil do diskusí o české operní deklamaci.  Již jako uznávaný odborník byl Ambros roku 1869 jmenován prvním mimořádným profesorem hudební vědy na (dosud oboujazyčné) Karlově univerzitě, a to vedle svého zaměstnání u zenského soudu a vedle působení ve správní radě pražské konzervatoře. Již roku 1871 však byl povolán do Vídně na ministerstvo spravedlnosti a současně na místo učitele dějin umění korunního prince Rudolfa, učitele dějin hudby na vídeňské konzervatoři a hudebního redaktora oficiálních novin "Wiener Zeitung". Pražská stolice profesora hudební vědy pak zůstala neobsazena. Během své práce na "Dějinách hudby" byl Ambros uvolněn na několikaměsíční období ze svého úřadu v Praze i ve Vídni (působil mj. jako profesor hudebních dějin na pražské konzervatoři a jako učitel dějin umění korunního prince Rudolfa), aby mohl v různých evropských archivech shromáždit materiál ke svému dílu; tehdy mj. objevil partituru Monteverdiho "Odysseova návratu do vlasti", do té doby považovanou za ztracenou.  August Wilhelm Ambros zemřel náhle na onemocnění roku 1876, v době, kdy se chystal vypravit se na další studia do italských archivů, kde se chtěl zabývat renesanční hudbou, především Alessandrem Stradellou. Zanechal vdovu Theresii roz. Jägrovou a osm dětí.  Ambros zemřel dříve, než mohlo dokončit čtvrtý svazek svého hlavního díla, který měl zahrnovat dobu Palestrinovu. Tento díl uspořádali a roku 1878 vydali Otto Kade a Hugo Leichtentritt. Pátý svazek s hudebními příklady ke třetímu svazku "Dějin hudby" byl vydán roku 1882 pod vedením Kadeho. Wilhelm Langhans pokračoval v díle v „chronologickém pořádku“, aniž by však dosáhl Ambrosovy úrovně.  Ve vídeňské čtvrti Liesingu (23. okres) nese Ambrosovo jméno od roku 1954 "Ambrosweg".

Dílo.

Knihy.

Seznam vydaných knih:

Články.

Dosud chybí bibliografie četných esejů, studií, náčrtů apod., které byly vydány v různých časopisech a novinách ("Neue Zeitschrift für Musik", Lipsko; "Bohemia", Praha; "Abendpost", "Neue Freie Presse", Vídeň a mnoho dalšíchm včetně pěti českých); byla by důležitá, neboť podle Ambrosova vlastního svědectví (Bunte Blätter I, VI f.) jsou jeho dřívější časopisecké články a fejetony do později vydaných sbírek převzaty jen v silně přepracované podobě.

Hudební dílo.

Z Ambrosovy tvorby byly ve své době vydány jen písně a charakterní kusy a sonáty pro klavír. Řada děl zůstala nevydána a některé jsou nyní nezvěstné. Z nikdy neprovedené a zřejmě nedokončené opery v češtině "Břetislav a Jitka" (1868-70) na libreto Josefa Wenziga byla provedena a zachovala se pouze předehra; předehry ke hrám Heinricha von Kleista "Kätchen von Heilbronn" (1848) a Pedra Calderóna de la Barca "Il magico prodigioso" (1855) se zachovaly, ne však předehry k Shakespearově "Othellovi" (1847), která se hrála i v Londýně, a k Tieckově "Genovevě" (1847) (tu prý skladatel sám zničil, aby nekonkurovala stejnojmenné opeře Roberta Schumanna). Ambros napsal rovněž monodrama "Založení Prahy" ("Prags Gründung" nebo též "Libušas Prophezeiung", provedeno poprvé na Žofíně 9. dubna 1850).  Ze dvou symfonií se zachovala pouze první, stejně jako dvě mše, B dur a "Missa solemnis a moll" (1857), která měla dlouhodobý úspěch a kterou Ambros sám považoval za své nejlepší dílo. Nezachovala se však jeho "Stabat mater" z roku 1850. Vedle toho napsal další klavírní a komorní skladby. V 40.-50. letech 18. století patřil mezi nejuznávanější pražské skladatele, s výjimkou předeher však docílil jen místního úspěchu.

Dr. jur. August Wilhelm Ambros (též August Vilém Ambros) (17. listopadu 1816, Mýto – 28. června 1876, Vídeň) byl historik hudby, hudební teoretik a kritik a skladatel pocházející z Čech.

August Wilhelm Ambros, né le à Mauth et mort le à Vienne, est un critique musical, un compositeur et un historien de la musique autrichien.


Počet obyvatel.

Vývoj počtu obyvatel v posledních padesáti letech udává graf níže.

Průmysl.

Alapajevsk je jedno z nejstarších center železářské metalurgie na Uralu (první podnik zde byl postaven v roce 1704). První zmínka o něm pochází z roku 1639, městem se oficiálně stal v roce 1781. Je znám svými povrchovými doly a četnými podniky, ale poslední metalurgický závod zde byl zavřen na počátku 90. let 20. století.

Doprava.

Město je železničním uzlem tratí Jekatěrinburg – Nižnij Tagil – Alapajevsk a Jekatěrinburg – Arťomovskij – Alapajevsk – Serov. Vybudována byla silnice Alapajevsk – Murzinka – Petrokamenskoje, jež spojuje město s Nižním Tagilem. Kromě toho v Alapajevsku začíná v současnosti největší úzkokolejná železniční trať v Rusku.

Poprava příslušníků carské rodiny.

Město je neblaze proslulé i jako místo násilné smrti příslušníků carské rodiny: v červenci roku 1918 zde byli bolševiky zavražděni velkokněžna Jelizaveta Fjodorovna (později svatořečená) a její tajemnice, řeholnice Varvara Jakovlevová, velkokníže Sergej Michajlovič a jeho tajemník Fjodor Remez, knížata imperátorské krve Ivan Konstantinovič, Konstantin Konstantinovič a Igor Konstantinovič a kníže Vladimir Pavlovič Palei.  Vězňové byli do Alapajevska převezeni z Jekatěrinburgu v červenci roku 1918 a byli zde zavřeni v budově základní školy. V noci na 18. července roku 1918, den poté, co bolševici zavraždili cara Mikuláše II. a jeho rodinu, byli zabiti i tito členové carské rodiny. Podle "Vasilije Rjabova", očitého svědka události, vrahové vtrhli v noci do školy, kde věznění spali, a řekli jim, že budou převezeni na bezpečnější místo. Poté jim zavázali oči a spoutali ruce. Všichni poslechli, pouze velkokníže Sergej Michajlovič odmítl s tím, že ví, že je povezou na popravu. Podvolil se teprve poté, co byl střelen do paže. Vězňové dostali příkaz jít se zavázanýma očima a spoutanýma rukama po deskách až k ústí šachty dolu, Sergej opět jako jediný neuposlechl, vrhl se na ozbrojence a byl zastřelen. Všechny ostatní ozbrojenci udeřili do hlavy, živé svrhli do šachty. Do jámy za nimi hodili dva granáty, aby destruovali šachtu a živé i mrtvé zasypali. Když byla později těla z šachty vytažena, bylo zjištěno, že některé oběti pád přežily a umíraly dlouze v důsledku zranění, žízně a hladu. Zranění knížete Ivana bylo ovázáno kusem Jelizavetina roucha. Rolníci z okolí vyprávěli, že několik dní se z šachty ozýval zpěv modliteb.  Vedle budovy školy dodnes roste jabloň, kterou měla podle ústního lidového podání zasadit svatá velkokněžna Jelizaveta Fjodorovna.

Alapajevsk (rusky "Алапаевск") je město ve Sverdlovské oblasti v Rusku. Leží na východní straně středního Uralu, při ústí Alapajchy do Nějvy (povodí Obu), 160 km od Jekatěrinburgu, 1847 km od Moskvy. Ve městě strávil část svého dětství hudební skladatel Petr Iljič Čajkovskij; v domě, kde žil, je instalováno jeho muzeum spolu s expozicí hudebních nástrojů. Nachází se zde největší dětský domov na Urale.

Alapaïevsk (en ), est une ville de l'oblast de Sverdlovsk, en Russie et le centre administratif du raïon Alapaïevski. Sa population s'élevait à en 2019.


Příčiny počátečního neúspěchu.

Hlavní příčiny masakru na pláži Omaha byly tři.  Spojenecké bombardovací svazy přelétly linii německé obrany a bomby odhodily až jeden kilometr za ní. Německá obranná linie zůstala nepoškozená.  Před vlastním vyloděním pěchoty se na každém úseku měl vylodit výsadek asi 25 až 29 speciálně upravených tanků Sherman DD, aby zajistil potřebné krytí pěchoty. Tanky Sherman byly doplněny o dva lodní šrouby a vysoký nástavec z impregnované plachtoviny na kovové konstrukci vedoucí od boků. Výsledkem bylo plavidlo, jehož dno tvořil ponořený tank Sherman a na hladině vypadalo jako člun. Po dosažení pláží měla být konstrukce složena a vzniknout funkční tank.  Prvotní plán předpokládal, že tanky budou vyloděny ve vzdálenosti 5 km od pobřeží a pak nenápadně, jako zdálky vypadající běžné gumové čluny, dosáhnou pobřeží. V den D však bylo moře značně bouřlivé. Proto byl těsně před vyloděním tanků vydán rozkaz zkrátit vyloďovací vzdálenost na 1 km. V úseku Omaha se měl vylodit 741. tankový oddíl v počtu 29 tanků Sherman DD. Rozkaz ke zkrácení vyloďovací vzdálenosti se však nedostal k veliteli flotily tohoto úseku a tanky byly v tomto úseku vyloděny podle původního plánu ve vzdálenosti 5 km od pobřeží. Jako orientační bod k cíli vylodění měla sloužit věž místního kostela na hřebenu horizontu. Silný proud a vítr však začal tanky snášet od cíle vylodění. Veliteli posádek byli tankisté, ne však zkušení námořníci. Místo toho, aby se v nepříznivých podmínkách snažili dosáhnout bezpečně pobřeží kolmo k vlnám i za cenu snosu, snažili se dosáhnout původního cíle vylodění za každou cenu. Tím stočili své plovoucí tanky bokem k vlnám a tanky začaly nabírat vodu. Z 29 tanků oddílu 741 se 27 potopilo a pevniny dosáhly pouze 2 tanky, které tak nemohly poskytnout potřebnou podporu výsadku. V poslední době proběhl průzkum potopených vraků tanků a některé dosáhly vzdálenosti 3 km od místa vylodění směrem k pobřeží, než se potopily.  V ostatních úsecích bylo vylodění tanků Sherman DD úspěšné.  Také protivníci byli překvapivě silní, několik dní předtím se totiž na pláž Omaha přesunula jedna německá divize v plném bojovém stavu a od počátku svého příchodu měla nejvyšší stupeň bojové pohotovosti.

Omaha Beach, česky pláž Omaha, je kódové označení pro jeden z pěti sektorů, ve kterých proběhlo 6. června 1944 v rámci Operace Overlord během druhé světové války vylodění spojeneckých vojsk do Němci okupované Francie.

Omaha Beach est l'appellation utilisée par les Alliés pendant la Seconde Guerre mondiale pour désigner l'une des cinq plages du débarquement de Normandie. Affectée aux troupes américaines, elle est celle où les Alliés perdirent le plus de troupes, ce qui lui a valu le surnom de « "bloody Omaha" » (Omaha la sanglante) et de « "the Beach of blood" (la Plage du sang)».


Výskyt.

Rostliny tohoto rodu, který pochází z oblasti Mediterránu, jsou hojně rozšířeny téměř v celém mírném podnebném pásu. Z Evropy byly zavlečeny do východní a Střední Asie, severních i jižních oblastí Afriky, do Severní Ameriky, Austrálie i na Nový Zéland. Asi třetina všech druhů roste v Evropě a 5 druhů lze nalézt ve volné přírodě České republiky.  Rýtu nejlépe vyhovuje slunné stanoviště na neulehlé, dobře propustné půdě, která může být i dosti kamenitá a poměrně suchá, preferuje teplé biotopy. Jsou to rostliny mesofytní až xerofytní.

Popis.

Rostliny rodu rýt jsou rozmanitého vzhledu, byliny, polokeře, vzácně i keře a jejich životní cyklus bývá jednoletý, dvouletý nebo jsou i trvalkami. Lodyhy mohou být poléhavé, vystoupavé ale nejčastěji jsou vzpřímené, v dobrých podmínkách často bohatě větvené, bývají vysoké 20 až 130 cm. Kořen je většinou dlouhý, vřetenovitý, rostlinám neprospívá přesazování. Listy jsou dvoje, jedny s řapíkem a většinou celokrajné nebo dvou až trojlaločné tvořící přízemní růžici, která po vyrašení lodyhy zasychá, a druhé vyrůstající střídavě ve spirále na lodyhách. Ty bývají rozmanité, s malými řapíky nebo přisedlé, několikadílné, peřenodílné, laločné, s okraji rovnými nebo vlnitými. Dosahují délky od 1 do 15 cm.  Oboupohlavné souměrné květy velikosti 4 až 10 mm vyrůstající na stopkách z paždí listů se seskupují do hroznovitých květenství, jsou v barvách bílé, zelené, žluté nebo oranžové. Kalichy i koruny jsou vytvořeny 4 až 8 volnými lístky, Korunní lístky jsou u báze široké a postupně se zužují, zakončeny jsou rozvětvenými přívěsky, pakorunkami. Tyčinek, výhradně plodných, bývá v květu 12 až 25, jejich nitky srůstají se svrchním semeníkem vytvořeným ze 3 až 6 plodolistů, blizny jsou 3 i 4. Květy jsou opylovány hmyzem. Plody jsou vztyčené nebo převislé pukající tobolky s mnoha semeny bez endospermu.  Jednoleté rostliny vytváří s příchodem jara listovou růžici a z ní rychle raší lodyha s listy a květy, s nástupem chladu celá rostlina zasychá. U dvouletých vyroste ze semene na podzim přízemní růžice, která přezimuje, a na jaře z ní vypučí květná lodyha rostoucí až do zimy. U vytrvalých druhů vyrůstá z oddenku kořene na podzim přízemní růžice a po přezimování z ní vyroste lodyha kvetoucí opět až do pozdního podzimu, přitom vyroste nová růžice pro příští rok. Ve všech případech listová růžice po vyrašení lodyhy usychá.

Využití.

Přestože rýt není rostlinou vzhledově atraktivní, některé druhy se vysazují v zahradách pro svou vůni, květů se užívá pro výrobu parfémů nebo do sušených aromatických směsí (např. rýt vonný). Celých rostlin, a hlavně květů, se dříve používalo k barvení látek (např. rýt barvířský). Některé druhy se na nepůvodním území natolik rozšířily a zaplevelily ho, že představují těžko zvládány problém (např. rýt žlutý v Austrálii).

Taxonomie.

Rod rýt se rozděluje asi do 68 druhů. V ČR rostou tyto druhy: V Evropě se ještě vyskytuje dalších 17 druhů:

Odkazy.

Externí odkazy.

Rýt ("Reseda") je široký rod jednoletých až vytrvalých rostlin z čeledě rýtovitých, z nichž jen malá část se pěstuje s nějakým zámyslem.

Les résédas sont des plantes herbacées à fleurs généralement odorantes, appartenant au genre " de la famille des Résédacées. Ce genre comprend une cinquantaine d'espèces annuelles, bisannuelles ou vivaces, originaires d'Afrique du Nord, d'Europe et d'Asie occidentale.