Život.

Bing Crosby začínal tak jako mnoho jiných bílých jazzových muzikantů své doby, kteří ve 20. letech 20. století pro sebe objevili jazz. Studoval práva a hrál na bicí a zpíval. Nejprve se svým přítelem Alem Rinkerem vytvořili zpívající duo, a vypravili se společně do Los Angeles. V roce 1926 je zde angažoval Paul Whiteman. Později se k nim připojil třetí zpěvák Harry Baris, vytvořili jazzové trio s názvem "Rhythm Boys". Jednalo se tehdy prakticky o jednu z prvních vokálních jazzových skupin, která se podílela na řadě tehdejších Whitemanových nahrávek. Bing zde zpíval nejen v triu, ale i sólově. V roce 1927 natočil Bing Crosby a Whitemanovým orchestrem svou první gramofonovou desku a brzy měl na svém kontě několik sólových nahrávek. Mimo jiné zde také vystupoval tehdejší Bingův kamarád, legendární trumpetista Bix Beiderbecke.  V roce 1930 poprvé vystupovali s Paulem Whitemanem ve filmu "Král jazzu". V roce 1930 se ale jejich profesní cesty rozešly. Bing se vydal na dráhu sólového zpěváka a posléze i filmového herce. Jako sólový zpěvák jezdil po celých Spojených státech s orchestrem bratří Dorseyových. Natočil několik gramofonových desek pro firmu Columbia, mezi nimi svůj první velký hit "I Surrender Dear" (Drahá, já se vzdávám), který mu pomohl získat exkluzivní smlouvu s vlivnou rozhlasovou stanicí CBS.  Od roku 1931 už měl v rozhlase svůj vlastní pravidelný pořad. Měl krásný jemný, hebce sametový hlas v barytonovém rozsahu, který si každou melodii jen jakoby lehce pobrukoval, hlas doplněný vynikajícím frázováním s dokonalou pěveckou technikou při zpěvu do mikrofonu. Technicky vycházel z přirozené dikce. Svým mužným hebce melodickým hlasem dokázal vykouzlit dokonalou iluzi intimního sdělení právě tady a právě teď jen a jen pro vás - v tomto ohledu byl velmi výjimečný a vlastně i neopakovatelný. Do bouřlivé éry amerického swingu se vpravil lehce a snadno. Kromě toho natáčel další a další gramofonové desky i filmy, pravidelně vystupoval též v americkém rozhlasu. Svým pěveckým stylem velmi ovlivnil celou řadu svých pozdějších následovníků doslova po celém světě, z amerických zpěváků se jednalo především o jeho pěveckého i hereckého kolegu, zpěváka a filmového herce Franka Sinatru. Zpíval déle než padesát let a jeho hlas jakoby s ním vůbec nestárl. Za svůj život si zazpíval i několik úspěšných duetů, mimo jiné též se zpěvačkou Conií Boswellovou z dívčího tria "The Boswell Sisters" nebo i s Louisem Armstrongem. K jeho nejznámějším písním patří "White Christmas" (Bílé vánoce) z filmu "Holiday Inn" z roku 1942. Za svou více než padesátiletou pěveckou kariéru prodal v Americe více než 300 miliónů gramofonových desek, z toho celkem 21 zlatých a 6 platinových. Na desky natočil přes tři tisíce písní. Byl nejen interpret, ale také složil hudbu k řadě známých skladeb.  Od roku 1933 natočil asi šedesát filmů. Nejúspěšnějším je film "Farář u sv. Dominika" z roku 1944, který Crosbymu přinesl Oscara za nejlepší mužský herecký výkon v hlavní roli.  V roce 1930 se oženil s herečkou a zpěvačkou Dixie Lee, se kterou měl čtyři syny. Po její smrti se oženil herečkou Kathryn Grantovou a jejich manželství trvalo až do Crosbyho smrti na dovolené v Madridu. Spolu měli tři děti.  Zemřel nečekaně v roce 1977, bezprostředně po vyhraném golfovém zápase ve španělském Madridu u 18. jamky tamního golfového hřiště, jen několik týdnů po svém posledním úspěšném turné do Velké Británie, kde také stihl natočit i svoji poslední gramofonovou LP desku (později vyšla také v někdejším Československu u firmy Supraphon).

Dílo.

Záznamová technika.

Magnetický záznam televizního signálu má reálné počátky v časných létech padesátých a je spojen se jménem slavného hudebníka a herce jménem Bing Crosby.  Jeho firma, Bing Crosby Enterprises (BCE), poprvé v historii předvedla záznam televizního signálu na magnetický pás 11 listopadu 1951 v Los Angeles. Zařízení vyvíjeli John T. Mullin a Wayne R. Johnson od roku 1950. Jednalo se o podélný záznam amplitudově modulovaného televizního signálu na standardní čtvrtpalcový pásek, který svištěl rychlostí 9,1 metru za vteřinu patřičně upraveným zvukovým magnetofonem firmy Ampex typ 200 - a byla to vskutku divoká jízda. Že již zde v pozadí prvých pokusů stála firma Ampex, přitom vůbec nebyla náhoda.  Zařízení produkovalo obraz, který byl popisován jako neostrý a nezřetelný - prvý krok však byl učiněn a mezník technického vývoje překročen bez škobrtnutí. Nicméně právě toto prvé vykročení vyústilo do slepé cesty; podélný magnetický záznam obrazu se ukázal být pro praktické použití bezperspektivním.

Tvrdohlaví Angličané.

Tu bezperspektivnost podélného záznamu televizního signálu si provozně vyzkoušeli Angličané. Od roku 1952 do roku 1958 provozovali v BBC několik strojů systému VERA (Vision Electronic Recording Apparatus), kdy kmitočtově rozdělené pásmo bylo nahráváno souběžně do třech podélných stop na půlpalcový pásek, to vše při posuvné rychlosti 5 metrů za vteřinu. Pro tehdejší nenáročnou britskou černobílou normu se 405 řádky byly výsledky celkem uspokojivé, ovšem na obrovskou cívku (4500 metrů pásku) se vešlo jen 15 minut záznamu. Víc se touto cestou dokázat nepodařilo.

Válečná kořist majora Mullina.

Úplný začátek reálně použitelného magnetického záznamu zvuku i obrazu se vynořil z divého běsnění Druhé světové války, kdy chytré hlavy i celé výzkumné týmy chrlily proudy jedinečných vynálezů i neuvěřitelných technických vymožeností snad ve všech myslitelných oborech za jediným účelem; vyhrát válku. Nikoliv slavně a statečně padnout za vlast, ale umožnit těm bastardům odnaproti, aby tak mohli učinit oni. Úspěšnější v tomto snažení, jak známo, byli nakonec Spojenci. A v této hře, jak je též známo, vítěz bere vše.  Koncem války byl výše zmíněný John Thomas Mullin, tehdy v hodnosti majora, pověřen výzkumem a vytěžením německých výdobytků na poli radiotechniky a elektroniky obecně. A k vytěžení toho bylo v poraženém Německu fakt hodně...  V kupodivu válečným běsněním jen málo dotčené rozhlasové stanici v Bad Nauheim (poblíž Frankfurtu a. M.) Mullin objevil podivuhodné zařízení firmy AEG, zvané magnetofon. Přístroj, využívající tehdejší horkou novinku - totiž "vysokofrekvenční předmagnetisaci". Něco, co rozhlasoví technici objevili čirou náhodou, když se jim jednou během záznamu vysokofrekvenčně rozkmital záznmový zesilovač, a co pak němečtí vědci a inženýři (speciálně Hans Joachim von Braunmühl a Dr. Walter Weber), s příslovečnou německou důkladností teoreticky rozpracovali a prakticky dovedli k dokonalosti. Mullin tak nalezl učiněný technický zázrak. Přístroj, který poskytoval kvalitu záznamu i reprodukce nesrovnatelnou s čímkoliv, co do té doby bylo používáno. Kvalita záznamu, která se dnes označuje zkratkou HIFI.  Major Mullin promptně zabavil dva z oněch magnetofonů, včetně nějakých 50 pásků firmy BASF typu L o šířce 6,5mm, nahraných i čistých, a to vše předvedl 16. května v Institute of Radio Engineers v San Francisku.

Ampex.

Mullinova kořist a kvalita záznamu těchto německých magnetofonů překvapila, či spíše ohromila, všechny zúčastněné. Mezi nimi nemohl chybět už zmíněný Bing Crosby - a dalším byl ruský emigrant a vynálezce, Alexander Matvějevič Ponjatov. Ten v Americe, už jako Alexander Matthew Poniatoff, založil v roce 1944 miniaturní firmu Ampex (akronym jeho jména) a uvedl se, mimo jiné, i jedinečnou výrobou precisních miniaturních motorků a tachogenerátorů pro bouřlivě se rozvíjející leteckou radarovou techniku. Firma Ampex, čítající v té době plných šest lidí, promptně dodala Crosbymu dvojici prototypů své verze magnetofonu typu Ampex 200, velký Bing Ampexu promptně nasypal potřebnou sumu dolarů - a nová éra záznamové techniky mohla odstartovat.  Poniatovovým lidem bylo jasné, že cesta podélného záznamu, tedy magnetofonového pásku ďábelskou rychlostí svištícího kolem pevné hlavy, je pro záznam televizního signálu zcela bezperspektivní.  Cestou ze slepé uličky měl být široký, poměrně pomalu se posouvající pásek, přes který by v "příčném směru" vysokou rychlostí přejížděly úzké záznamové/snímací hlavičky. Potřebná rychlost záznamu je takto dosažena, aniž si to musí samotný pásek svištět, a záznam se rozpadne do řady úzkých proužků, do kterých se pak rotující snímací hlavička opět musí přesně trefit. Nakonec ty hlavičky byly čtyři. Když jedna pásek opouštěla, to už ta následující na opačné straně na pásek najela. A že ty hlavičky byly čtyři, a ve své činosti se střídaly, začali tomu zázračnému cirkusu říkat "quadruplex".  Tým ve složení Charles Ginsburg, Alex Maxey, Fred Pfost, Shelby Henderson, Charlie Anderson a Ray Dolby se pustil do práce, a už v roce 1952 byl na světě funkční zkušební vzorek televizního záznamového zařízení s rotačními hlavami. Po úspěšném vyřešení velkého množství technických problémů bylo zařízení dotaženo do podoby prvého, profesionálně použitelného zařízení Ampex VR-1000 a byl tak dán i základ celosvětově přijatému zavedenému formátu záznamu, nazvaného "quadruplex".  Úspěch firmy Ampex byl fenomenální. Celkově zdokonalený stroj typu Ampex VR-2000 (spolu s konkurenčním strojem RCA TR-70 C) se stal od roku 1964 standardem pro televizní studia po celém světě - a Ampex se stal od roku 1967 standardem i pro Československou Televisi.  Při tom všem nelze opomenout, že počátcích tohoto velkého úspěchu pak stál i všestranný technický nadšenec, Bing Crosby.

Práce pro televizi a rozhlas.

Bing Crosby moderoval od 30. let až do 50. let také v rozhlase, od 1964 do roku 1965 také svoji vlastní televizní "show" vysílanou v sítích amerických kabelových televizí. Kromě toho také namluvil komentáře k některým krátkým televizním filmům.

Diskografie.

Za svůj život obdržel celkem 21 zlatých a 6 platinových gramodesek podle klasifikace americké organizace RIAA.

Harry Lillis „Bing“ Crosby (*3. května 1903, Tacoma, Washington, USA – 14. října 1977, Madrid, Španělsko na golfovém hřišti) byl patrně jeden z nejpopulárnějších amerických zpěváků a herců všech dob. Je považován za jednoho ze zakladatelů moderní americké populární hudby. Jednalo se o jednu z prvních multimediálních hvězd, nositele ceny Oscar i Grammy. Byl to člověk, jenž za svůj život pouze v Americe prodal více než 300 miliónů gramofonových desek.

Bing Crosby, de son vrai nom Harry Lillis Crosby Jr., né le à Tacoma (État de Washington) et mort le à Alcobendas près de Madrid, est un chanteur et acteur américain.


Mládí.

Narodila se do levicově orientované rodiny v kanadském Montréalu. Její prarodiče byli americkými marxisty. Dědeček pracoval u Walta Disneye a byl to on, kdo stál za historicky první stávkou v této společnosti. Rodiče Kleinové se později na protest válce ve Vietnamu, a aby se její otec vyhnul povolání do armády, odstěhovali ze Spojených států do Kanady. Její otec je doktor a matka dokumentaristka. V osmdesátých letech natočila film vystupující proti pornografii ("Not a Love Story" – "Žádný milostný příběh") a veřejnost ji za to překvapivě odsoudila. Místní deník "Toronto Star" ji dokonce označil jako „buržoazní feministickou fašistku.“  Z trucu vůči rodičům si sehnala práci v oděvní společnosti Esprit Holdings (protože ta údajně měla nejhezčí logo) a vydala se vzhůru konzumnímu světu. Náhle ale její matka dostala těžký infarkt a Naomi se o ní musela starat. Odložila tedy o rok studium angličtiny a filosofie na Torontské univerzitě. Dnes to vidí pozitivně, protože jí to prý „zachránilo do toho, aby se stala rozmazleným frackem.“  Poté, co na školu nastoupila, došlo ke masakru na univerzitě v Montrealu, která ji v mnohém ovlivnila. Mladý muž, který nesplnil kritéria pro přijetí, vnikl do budovy technické fakulty, oddělil studenty od studentek a do žen začal střílet. Čtrnáct jich zemřelo na místě. To zapříčinilo počátek spisovatelčiných politických aktivit. Zaměřila se na otázku pohlaví a věcí s tím spojených.

Kariéra.

Na nějakou dobu přerušila studium a začala pracovat v torontském deníku "The Globe and Mail", později se stala také redaktorkou alternativně zaměřeného politického časopisu "This Magazine". Svoji redaktorskou kariéru ale započala už na univerzitě, kde přispívala do studentského časopisu. Na univerzitu se vrátila v roce 1995 a dodělala si titul. Sama Kleinová se dnes cítí spíše jako novinářka a spisovatelka nežli aktivistka. Prohlásila o sobě, že nenávidí davy a necítí se natolik fyzicky silná, aby byla schopna hromadně skandovat při protestech. „Vyhovuje mi věřit, že mohu být součástí tohoto hnutí, aniž bych byla propagandistkou,“ nechala se slyšet.  V roce 2005 se podle časopisu "Prospect Magazine" stala nejlépe hodnocenou ženou-intelektuálkou na světě. Ve svých článcích se Kleinová dotýká i dalších otázek, např. války v Iráku. V článku vydaném v časopise "Harper's Magazine" "„Baghdad Year Zero: Pillaging Iraq in pursuit of a neocon utopia“" (Rok jedna v Bagdádu: Drancování Iráku v honbě za neokonzervatistickou utopií) autorka kritizuje vládu George W. Bushe, která údajně měla jasný plán, jakými způsoby získat z této země bohatství.

Publikační činnost.

"Bez loga".

V roce 2000 vydala svoje stěžejní dílo: knihu "Bez loga" ("No Logo"). Kleinová v knize silně kritizuje velké společnosti za jejich snahu generovat stále větší a větší zisky bez údajného ohledu na společenskou a ekonomickou situaci světa. Počítače na východu montují lidé, kteří si je paradoxně nikdy nebudou moci dovolit a neumí je ani zapnout – to je pouze jedna z mnohých praktik, které Kleinové nedají spát. Spisovatelka výrazně vystupuje proti tzv. „brand-oriented consumer culture“ (značkově orientovaná spotřební společnost). Lidé si už nekupují džíny, nýbrž Levi's, nekupují si boty, nýbrž Converse apod. Do pozadí ustupuje věcnost a praktičnost výrobků a v popředí se ocitá brand – značka. Co se ovšem za značkou skrývá, kdo a kde produkty vyrobil lidé většinou neví a vědět ani pravděpodobně nechtějí.  Kniha se stala antikorporaticistickou a antiglobalistickou biblí, byla přeložena do 28 jazyků a prodalo se jí přes milion kusů. Andrew Potter z Reason.com o knize napsal, že s odstupem času se postupy v ní nastíněné minuly účinkem a místo toho byly asimilovány komerční marketingovou sférou.

"Fences and Windows".

Druhá její kniha se jmenuje "Fences and Windows" (Ploty a okna) a vydala ji v roce 2002. Obsahuje souhrn jejích článků o globalizaci a rozhovory s očitými svědky, se kterými autorka spěje k možným důsledkům na náš svět.

"Šoková doktrína".

V září 2007 vydala svoji zatím poslední knihu "Šoková doktrína" ("The Shock Doctrine"). V ní mimo jiné opět kritizovala vládu prezidenta Bushe, která podle Kleinové využila útoky z 11. září 2001 k privatizaci státních služeb a k poskytnutí většího vlivu soukromým společnostem. Podle autorky se na veřejných rozpočtech přiživuje plejáda firem, které se zabývají bezpečností, biometrickou identifikací, informačními technologiemi, získáváním dat, video-dohledem atd. Za posledních pět let mělo Ministerstvo vnitřní bezpečnosti zaplatit věřitelům celkem 130 miliard dolarů, což přesahuje výši hrubého domácího produktu Chile a České republiky.  Kleinová v "Šokové doktríně" redefinuje schéma problém-reakce-řešení, kdy fáze "problém" je doprovázena šokem a fáze "reakce" je veřejná reakce na tento šok. Dodává, že většina kontroverzních zákonů a opatření, které směřují k potlačení práv a svobod obyvatelstva, byla „protlačena“ ke schválení v době reakce na nějakou obecně šokující událost (např. teroristický útok) a za normálních okolností by tato opatření nenalezla podporu. Pro výzkum při psaní "Šokové doktríny" dokonce studovala pojem šoku z psychologického hlediska a snažila se najít paralely mezi šokem z ryze akademického hlediska a šoku společnosti po nějaké traumatické události.

Osobní život.

Kleinová dnes žije se svým manželem Avi Lewisem. V roce 2004 spolu natočili dokument "The Take" o dělnické samosprávě v Argentině.

Naomi Klein (* 5. května 1970 Montréal) je kanadská novinářka, spisovatelka, feministka a aktivistka. Podle internetového hlasování "Top global intellectuals of 2005" z roku 2005 a časopisů "Prospect magazine" a "Foreign policy" byla zvolena jedním ze 100 světových intelektuálů, kde obsadila 11. příčku a byla tak nejvlivnější ženou mezi globálními intelektuály.

Naomi Klein (née le à Montréal) est une journaliste, essayiste réalisatrice et altermondialiste canado-américaine. Elle a étudié à l'Université de Toronto et à la London School of Economics. Elle est titulaire de la chaire Gloria Steinem en Media, Culture et Études féministes de l'Université Rutgers.


Původní představy.

Již v polovině 17. století byly na Marsu pozorovány polární čepičky, u kterých bylo pozorováno jejich zvětšování a zmenšování v závislosti na ročním období. Později, v 18. století, se na základě pozorování Williama Herschela začalo předpokládat, že podobně jako na Zemi i zde dochází ke střídání léta a zimy. V polovině 19. století přišli astronomové se závěry, že Mars má i další podobné vlastnosti jako Země (například velmi podobnou délku marsovského dne, či sklon rotační osy umožňující střídání ročních období, ale s delší oběžnou dobou, která je přibližně dvakrát delší než ta pozemská). Z pozorování se začalo usuzovat, že je možný výskyt tekuté vody na povrchu Marsu a že tmavší albedové oblasti by mohly být moře, či oceány.  V roce 1854 předložil William Whewell teorii, že se na Marsu nacházejí moře, země a pravděpodobně i mimozemský život. Hlavní zájem o marťanský život započal na konci 19. století, následovaný teleskopickými pozorováními objevujícími Marsovské kanály prvně pozorovanými italským astronomem Giovannim Schiaparelliem v roce 1877 (sice se později prokázalo, že se jedná o pouhý optický klam, ale víra v jejich existenci přežívala až do dob prvních planetárních sond k Marsu). Na základě pozorování domnělých kanálu vydal v roce 1895 americký astronom Percival Lowell knihu „Mars“ a později v roce 1906'či v roce 1910 '. V knihách rozvijel teorii, že kanály jsou dílem staré rasy inteligentních Marťanů, kteří se snaží s jejich pomocí přivádět vodu z oblastí pólů do vysychajících oblastí v okolí rovníku.  V roce 1894 začal americký astronom William Wallace Campbell provádět spektroskopické analýzy atmosféry Marsu, které prokázaly, že atmosféra neobsahuje žádnou vodní páru a ani kyslík. V roce 1909 se Mars nacházel v nejlepší pozorovací pozici vůči Zemi od roku 1877, což díky využití dokonalejších teleskopů znamenalo jasné důkazy, že kanály na Marsu ve skutečnosti neexistují a že se jednalo o optický klam. Definitivní pád této teorie přinesla první globální mapa planety pořízená sondou Mariner 9 v roce 1972.

Inspirace v umění.

Teorie o životě na Marsu inspirovaly řadu uměleckých děl, které si za námět braly především útoky Marťanů na Zemi. Mezi nejznámější patří sci-fi dílo Válka světů od H. G. Wellse vydané v roce 1897 pro příběh pojednávající o marťanské invazi na Zem unikající z umírajícího Marsu a válce s lidmi. Mezi filmy s tímto námětem patří např. americký film z roku 1996 "Mars attacs! (Mars útočí!).

Průzkum pomocí sond v minulosti.

Mariner 4.

Fotografie pořízené sondou Mariner 4 v roce 1965 přinesly záběry ukazující Mars jako suchou planetu bez řek, oceánů či zřejmých známek života. Pozdějším vyhodnocením snímků se zjistilo, že povrch planety je pokryt krátery, naznačující nepřítomnost deskové tektoniky a výrazného počasí po dobu minimálně 4 miliard let. Sonda také zjistila, že Mars nemá významné magnetické pole, které by chránilo planetu před dopadajícím kosmickým zářením poškozujícím živé tkáně. Mimo fotografování Marsu byla sonda vybavena i na odhad atmosférického tlaku, který určila v rozmezí 4 až 7 milibarů. Tyto hodnoty tlaku znamenaly potvrzení, že se na povrchu nemůže vyskytovat tekutá voda v dlouhodobém stavu. Po misi sondy Mariner 4 se změnila koncepce hledání života na Marsu. Výzkum se zaměřil na hledání potenciálního mikrobakteriálního života namísto vyšších organismů, pro které jsou podmínky na Marsu nejspíše nevyhovující.

Experimenty sondy Viking.

Hlavním cílem programu sond Viking v 70. letech 20. století bylo provést experimenty zaměřené na hledání mikroorganismů v marsovské půdě. Velkou obtíží při plánování této mise měla NASA s množstvím znalostí o horninovém složení povrchu, jelikož byla odkázána převážně pouze na data získané během mise sondy Mariner 4. Na základě tohoto stupně znalostí byly experimenty koncipovány pro hledání života obdobného tomu pozemskému. I když čtyři experimenty neproběhly, jeden experiment navrátil pozitivní data v nárůstu CO. Následně byl výsledek tohoto experimenty mnohokrát diskutován mezi vědci, kteří se přeli o to, zdali se jedná o projev života a nebo o obyčejný jev způsobený chemickou reakcí oxidantu s Marsovskou půdou, která by přinesla stejné výsledky. Další připomínky poukazovaly na to, že množství potenciálních mikroorganismů by bylo natolik nízké, že by plynový chromatograf neměl šanci je detekovat.  Po 30 letech byly výsledky z experimentu vyhodnoceny znovu s ohlédnutím na pokrok v exobiologii a nových znalostí o extromilních organismech. Po přezkoumání se došlo k závěru, že vybavení sondy Viking nebylo na dostatečné technické úrovni, aby bylo možno tyto životní formy známé ze Země detekovat, či by je případná testovací procedura zabila. Nové představy o životě nyní kalkulují s tím, že místo zničení potenciálních organismů vysokým obsahem peroxidu vodíku a dalších oxidantů, jsou tyto látky základním kamenem chemických reakcí, které by organismy využívaly pro své přežití. Například peroxid vodíku může zastavit zmrznutí vody v buňce při teplotách až -50 °C, jako se děje v případě metabolismu pozemské bakterie Acetobacter peroxidans.  Objevují se i teorie, které se snaží vysvětlit nenalezení jasných známek života v okolí sondy tím, že případné bakterie v okolí sondy mohly zahubit unikající plyny z raketového motoru během přistávacího manévru sondy.

Moderní hledání.

Nová pozorování uskutečněná v 90. letech 20. století sondou Mars Global Surveyor potvrdila původní měření sond Mariner, že Mars nemá významné magnetické pole, které by bránilo povrch planety před vlivem kosmické radiace poškozující živé tkáně. Vědci současně předpokládají, že nepřítomnost magnetického pole umožnila slunečnímu větru odvát část atmosféry za miliardy let působení.

Meteority.

Nebývalý rozruch zapříčinilo studium marsovského meteoritu ALH84001 nalezeného na Zemi,který dle některých skupin vědců obsahuje fosilizované pozůstatky činnosti mikroorganismů. Druhá část vědecké obce tyto nálezy interpretuje jako výsledek základních chemických procesů. Obě dvě teorie jsou neustále přetřásány a snahy o jednoznačné vyhodnocení zatím nepřinášejí jasné výsledky. Další marsovské meteority byly také prozkoumány jako například meteorit Nakhla s pozitivním nálezem, který nebyl později jasně potvrzen.

Extrémofily.

Dalším náznakem teoretického života jsou extrémně odolné organismy vyskytující se na Zemi na těch nejméně pravděpodobných místech, zvané extrémofily. Tyto organismy jsou schopné žít bez světla, přísunu kyslíku, v extrémně kyselém prostředí, či hluboko pod bodem mrazu za podmínek, které panují na povrchu Marsu či pod jeho povrchem. Některé satelitní snímky Marsu ukazují oblasti, které dle některých vědců ukazují přítomnost biologického života. Na těchto snímcích se nacházejí písečné duny v polárních oblastech, na kterých se pravidelně objevují a mizí tmavé skvrny.  Jako potenciální organismus schopný přežít podmínky na Marsu se uvádí archebakterie z třídy Haloarchaea, které jsou schopny žít pod bodem mrazu a za nízkého tlaku. Organismy potřebující k životu kapalnou vodu by nejspíše na planetě nemohly přežít.  Velké naděje se vkládají do bakterií, které by mohly být schopny přežít pod povrchem Marsu, kde by byly chráněny před dopadajícím kosmickým zářením a získávat kapalnou vodu ze zdejších rezervoárů. Objevit tyto potenciální organismy by však znamenalo prokopat se k vodním rezervoárům.

Kapalná voda.

Vyjma sondy Viking nedělala žádná pozdější sonda Mars testy na přímé známky života a výzkum se začal soustředit na hledání podmínek nutných (dle současných znalostí) ke vzniku a přežití života. Další vlna sond se tak zaměřila na hledání vody na planetě a to jak v současnosti tak i v daleké minulosti, kdy na povrchu nejspíše existoval oceán kapalné vody, řeky a jezera. Vědci objevili na povrchu hematit, který vzniká za přítomnosti vody, což se stalo jedním z důkazů, že na Marsu tekutá voda kdysi byla.  Aktuální podmínky na povrchu Marsu neumožňují existenci tekuté vody v delším časovém horizontu, a tak se většina vody nachází ve formě ledu, buď v polárních oblastech, permafrostu, anebo schována v podzemí ve formě aquifer. Po její existenci na povrchu zbyly jen pozůstatky ve formě zaoblených kamenů, koryt, řečišť, atd. Mars se zdá být v současné době suchým světem bez tekoucí vody. Tato představa platila do roku 2000, kdy americká sonda Mars Global Surveyor přinesla snímky, které ukázaly, že i v současnosti se zde mohla tekoucí voda nacházet, nebo nachází. Na pořízených fotografiích byla stěna kráteru poblíž hory Centauri Montes, na které se objevila nová vrstva sedimentů napovídající, že zde došlo ke krátkému výlevu tekuté vody a jejímu stékání po stěně kráteru. Převratný objev oživil spekulace o přeživším mimozemském životě. Při pozdějším zkoumání této nové vrstvy spektrometrem CRISM sondy Mars Reconnaissance Orbiter však nebyly nalezeny stopy ledu ani minerálů obsahujících vodu. Vědci v NASA tedy předpokládají, že nová vrstva sedimentů odlišného zbarvení vznikla spíše než výlevem tekuté vody, sesutím suché horniny jiného stáří po příkrém svahu kráteru.  Pro existenci kapalné vody musí být splněny některé podmínky v podobě tlaku a teploty. Atmosférický tlak musí být vyšší než 610 Pa a teplota nad bodem mrazu (tedy nad 0,01 °C) dosahovat hodnot tzv. trojného bodu. Na povrchu Marsu se hodnoty tlaku pohybují právě okolo hodnoty 610 Pa či pod touto hranicí a teploty většinou hluboko pod bodem mrazu.

Metan v atmosféře.

V atmosféře Marsu byl objeven metan, který není schopen přetrvat v atmosféře déle než několik stovek let, což ukazuje, že se na planetě musí nacházet nějaký zdroj, který by jeho koncentraci doplňoval. Spekuluje se o dvou možných zdrojích, které jsou známé z pozemských podmínek – vulkanickou aktivitu a nebo produkci biologickými pochody v podobě extrémofilních organismů. Podobné organismy jsou známé i ze Země zpracovávající vodík a oxid uhličitý za vzniku právě metanu.  V březnu 2004 evropská sonda Mars Express potvrdila výskyt metanu v atmosféře, který byl dříve předpovězen na základě pozorování United Kingdom Infrared Telescope na Havaji a teleskopu Gemini South v Chile v roce 2003.  Existuje ale i geologické vysvětlení obsahu metanu v atmosféře, které je spojeno s přeměnou minerálu olivín na serpentin za přítomnosti tekuté vody někde pod povrchem, který by mohl uvolňovat dostatečné množství plynu do atmosféry.

Formaldehyd.

V únoru roku 2005 byl oznámen objev formaldehydu na základě měření planetárního fourierovského spektrometru na sondě Mars Express v mnohem větším množství, než se předpokládalo, což se použilo jako podpora teorie o mikrobiálním životu. Výsledky měření jsou ale stále předmětem mnoha vědeckých debat bez jasného výsledku. Část vědců zastává názor, že data ze spektrometru byla chybně interpretována.

Amoniak.

Amoniak v marsovské atmosféře je velice nestálý a je schopný setrvat pouze po dobu několika hodin, ale i přes tento rychlý rozklad amoniaku, byl tento plyn v atmosféře detekován. Vědci z NASA dokonce prohlásili „"Nejsou známy žádné způsoby, jak by se mohl vyskytovat amoniak v atmosféře Marsu, která neobsahuje život"“. Objevení čpavku se tak stává důležitým argumentem pro podporu hypotézy o současném životu na Marsu.  Na druhou stranu výsledky měření planetárního fourierovského spektrometru byly opětovně zpochybněny částí vědecké obce, která poukazuje na fakt, že spektrometr nemá dostatečné rozlišení pro schopnost rozlišit amoniak od oxidu uhličitého. Pro definitivní potvrzení či vyvrácení naměřených výsledků bude potřeba další výzkum a měření.

Jeskyně.

V roce 2007 přinesla americká sonda Mars Odyssey důkazy, které nasvědčují, že se podařilo objevit vstupy do několika jeskyní o vchodové bráně 100 až 250 metrů. Oblasti byly měřeny pomocí infračervených paprsků, které určily teplotu. Z měření vyšlo, že se v noci oblasti okolo vchodů oteplují a ve dne ochlazují. Podobné chování je známo i z pozemských jeskyní. Objevení těchto podzemních oblastí dává šanci, že jednoduchý mikrobiální život mohl potenciálně na Marsu přežít (pokud zde někdy existoval).

Hledání pokračuje.

Phoenix lander.

V květnu roku 2008 přistála v severních polárních oblastech americká sonda Phoenix, která má v rámci jednoho úkolu prozkoumat potenciální „obyvatelnou zónu“ v Marsovské půdě, která by teoreticky mohla obsahovat mikrobiální život (další částí mise je výzkum geologické historie vody na planetě). Přistávací modul má okolí prozkoumávat 2,5 metrů dlouhou robotickou rukou vybavenou aparaturou schopnou odebírat vzorky až 0,5 metrů pod povrchem planety.  Sonda je současně vybavena moderním spektrometrem schopným detekovat organické sloučeniny v množství až 10 ppm a optickým mikroskopem. Prováděny budou i pokusy na výzkum chemického složení půdy a na obsah iontů v půdě. Oproti předchozím sondám jako Mars Pathfinder či Mars Exploration Rover, které dopadly na vzdušných polštářích, bude sonda přistávat obdobně jako sondy Viking pomocí raketového motoru, což zvyšuje obavy, že případné plyny vzniklé během přistání, by mohly zahubit potenciální organismy v místě přistání.

Experimenty na Mezinárodní vesmírné stanici.

Od roku 2014 probíhaly na Mezinárodní vesmírné stanici experimenty s houbami rodu "Cryomyces". Tyto tzv. kryptoendolitické houby pocházející z antarktických Suchých údolí McMurdo – míst, která bývají označována za nejsušší místo na zeměkouli. Na vesmírné stanici byly po dobu 18 měsíců vystaveny stejné atmosféře i silnému ultrafialovému záření, s jakým by se střetly na povrchu Marsu. Na konci testu přežilo 60 % všech houbových buněk a každá desátá buňka byla schopna se množit a vytvářet nové kolonie.

Další budoucí mise.

Na rok 2016 je plánované vyslání sondy Astrobiology Field Laboratory, která by měla pomoci hledat odpovědi, jestli na Marsu život existoval, existuje a nebo jestli nikdy nevznikl.

Kolonizace.

Lidská kolonizace Marsu je cílem mnoha spekulací i seriózních studií, které se objevují po celou dobu výzkumu této planety. Povrchové podmínky a snadná dostupnost vody dělají z Marsu jednu z nejlépe obyvatelných planet sluneční soustavy. Proto bude pravděpodobně dalším cílem lidské expanze. Dle nejnovějších záměrů by se měl člověk na Mars vypravit kolem roku 2030 a od této doby zde začít budovat stálou základnu.  Mars vyžaduje méně energie na jednotku hmotnosti (Delta-v) k jeho dosažení ze Země než kterákoli jiná planeta s výjimkou Venuše. S využitím Hohmannovy oběžné dráhy trvá let k Marsu 6 až 7 měsíců, během kterých bude posádka vystavena stavu beztíže. Kratší doba je možná, ale spotřebuje se více paliva.  Otevřenou otázkou zůstává, zda lidstvo bude odsouzeno na Marsu žít v uzavřených základnách, kde se bude uměle udržovat atmosféra, anebo zda se podaří přeměnit povrch planety na obyvatelný pomocí teraformace.

Terraformace.

Terraformace Marsu je hypotetický soubor procesů, které by měly umožnit člověku život na povrchu Marsu bez nutnosti používat ochranné prostředky před okolním prostředím. Jeho výsledkem by tak měl být vznik planety podobné Zemi. Proces, který by mohl teoreticky změnit celou planetu, by probíhal po desítky či stovky let od nejjednodušších organismů přes rostliny až po první živočichy.  Jelikož je Mars rozdílný a má menší gravitaci, podmínky nebudou nikdy zcela shodné s těmi pozemskými. V současnosti se jedná spíše o sci-fi myšlenku, jelikož neexistuje žádná dostupná technologie, která by tuto přeměnu zvládla, i když se již občas objevují nápady, jak povrch Marsu přeměnit.

Život na Marsu je v současnosti předmětem vědeckých hypotéz, které se zaobírají existencí mimozemského života na Marsu – na jeho povrchu či pod ním –, a to jak v minulosti a nebo potenciálně i v současnosti. Zároveň se pod pojem život na Marsu dá zahrnout i potenciální lidské osídlení Marsu, či přímo jeho teoretická přeměna na planetu podobnou Zemi.

La possibilité de vie sur la planète Mars est une hypothèse historique formulée en raison de la proximité et des similitudes entre cette planète et la Terre. Les premières investigations sérieuses à ce sujet datent du et se poursuivent aujourd'hui, notamment à l'aide des missions d'explorations "in situ". Car, bien que les « Martiens» constituent un élément récurrent dans les divertissements populaires tels que le cinéma et la bande-dessinée, la présence de vie sur Mars, actuelle ou passée, reste une question ouverte.


Kariéra.

Do olympijských her 2004.

S moderní gymnastikou začala v pěti letech (a věnovala se vždy pouze gymnastice).  Na světovém šampionátu debutovala v roce 1999 v Ósace, kde byla nejmladší členkou ukrajinského družstva, které vybojovalo bronzovou medaili. V ukrajinské reprezentaci v následující době zůstávala v pozadí za zkušenější Jerofejevovou. V roce 2002 se poprvé stala mistryní světa jako členka společné skladby a stále více se prosazovala na nejvyšší příčky i mezi jednotlivkyněmi. Vyhrála tři ze čtyř disciplín ve finále světového poháru ve Stuttgartu.  V roce 2003 se stala třikrát mistryní Evropy v Riese (s kužely, obručí a stuhou) a získala dvě zlaté medaile na mistrovství světa v Budapešti (s kužely a obručí), ale ve čtyřboji po vítězství v kvalifikaci prohrála ve finále o tři desetiny bodu se svou největší rivalkou Alinou Kabajevovou z Ruska. Podobně (dokonce s ještě větším rozdílem) skončil víceboj na následném mistrovství Evropy v Bessonovové rodném Kyjevě.  Na olympijských hrách 2004 v Aténách ji navíc porazila i další Ruska Irina Čaščinová a Bessonovová tak obsadila až třetí místo.

Do olympijských her 2008.

V poolympijském období se Bessonovové nedařilo porážet ani další nastupující Rusky, Kapranovovou či Sesinovou, navíc se po krátké pauze vrátila i Kabajevová. Na mistrovství světa v Baku v roce 2005 vybojovala jako jediná medaili ve všech pěti soutěžích, ale pokaždé byla „až“ stříbrná. Na Světových hrách v Duisburgu vybojovala pouze jedno vítězství s míčem a také v závodech světového poháru s nejlepšími Ruskami častěji prohrávala, než je porážela. Od her v Aténách do poloviny roku 2007 vyhrála 10 z 31 absolvovaných soutěží světového poháru a na mistrovství Evropy ve čtyřboji v Moskvě 2006 byla třetí se značným odstupem za Sesinovou a Kabajevovou.  V roce 2007 se jí znovu nedařilo proti ruským soupeřkám na mistrovství Evropy, na světový šampionát se chystala i na univerziádě v Bangkoku, kde ve slušné konkurenci získala všech pět zlatých medailí.  Na mistrovství světa v řeckém Patrasu proběhly kvůli pozměněnému programu nejprve s kvalifikací finále s jednotlivými náčiními. Bessonovová získala další dvě stříbra a jeden bronz a do finále víceboje postoupila až ze třetího místa. V něm svedla dramatický souboj se Sesinovou, který vyvrcholil bezchybnými výkony obou gymnastek v poslední sestavě. Bessonovová nakonec zvítězila o pouhých 0,05 bodu. Mistryní světa ve čtyřboji se stala v 23 letech, nejvyšším věku šampionky za poslední čtvrtstoletí. Bessonovová slavila vítěznou známku v slzách, "„vyplakala vše, co se nakupilo za těch deset let cesty k vítězství na mistrovství světa“". Za svůj úspěch byla vyhlášena národním olympijským výborem nejlepší ukrajinskou sportovkyní roku 2007.  Na evropském mistrovství v Turíně v roce 2008 prohrála ve čtyřboji jasně, skoro o dva body s ruskou gymnastkou Kanajevovou a získala stříbro.  Na olympiádě v Pekingu Bessonovová působila nejistě a jen díky velké chybě Kapranovové z Ruska se vešla na stupně vítězů na třetí místo, daleko za vítěznou Kanajevovou.

Zázemí.

Oba rodiče Bessonovové byli špičkoví sportovci. Vladimir Bessonov byl fotbalistou, důležitým hráčem Dynama Kyjev a reprezentantem. Matka Viktoria Serichová byla moderní gymnastka, medailistka z mezinárodních soutěží v soutěžích společných skladeb. Trénují ji bývalá mistryně světa Albina Děrjuginová s dcerou Irinou.  Vzorem Bessonovové byla Alexandra Timošenková, olympijská vítězka z roku 1992.

Hudba sestav.

Bessonovová vyniká hudebností a procítěním svých vystoupení. Skvělý dojem zanechala její sestava s obručí na hudbu Čajkovského "Labutího jezera" z roku 2003 (později ji cvičila ještě i na olympijských hrách v Aténách). "„Sestava Bessonovové s obručí na Labutí jezero byla výjimečná. Jeden prvek obsahoval pět dokonalých piruet. Lidé šíleli. Publikum si myslelo, že měla vyhrát. Někteří dokonce pískali při slavnostním vyhlášení,“" popsal svůj zážitek publicista Bart Conner po mistrovství světa 2003. Hudbu "Labutího jezera" chce mít Bessonovová podle vlastních slov v repertoáru svých skladeb až do konce kariéry aspoň pro exhibiční vystoupení.  Na mistrovství světa 2007 připravila skladby tak, aby dohromady ve čtyřboji vytvářely malý příběh – skladba "Aurora" představovala útrapy, "Bolero" boj a skladba s hudbou z filmu "Gladiátor" vítězství.

Hanna Volodymyrivna Bezsonovová (,, *29. července 1984, Kyjev) je ukrajinská moderní gymnastka, mistryně světa z roku 2007, bronzová na olympijských hrách 2004 v Aténách a Letních olympijských hrách 2008 v Pekingu.

Anna Vladimirovna Bessonova (en ukrainien : Ганна Володимирівна Безсонова) est une gymnaste ukrainienne née le à Kiev en Ukraine. La rude concurrence de l'équipe russe, notamment d'Alina Kabaeva, d'Irina Tchachina et plus tard d'Evguenia Kanaïeva, la fera souvent renoncer à la médaille d'or. Elle sera néanmoins championne du monde en 2007 ainsi que médaillée de bronze aux jeux olympiques d'Athènes et de Pékin. Très connue pour son exercice au cerceau sur la musique du ballet « Le Lac des cygnes », le public se souvient encore de la grâce, de l'élégance et de l'expression de ses performances.


Sonett I.

První verze vozu bylo vyrobeno jen 6 kusů, původní vůz s výrobním číslem 1 měl ručně vyrobenou hliníkovou karosérii, která sloužila jako vzor pro ostatních pět, vyrobených ze sklolaminátu. Vozy byly osazeny upraveným tříválcovým dvoutaktním motorem DKW o objemu 748 cm3 o výkonu 43 kw (57,5 koní). Karosérii prvního automobilu navrhl designér Sixten Sason, na svou dobu byla velmi moderní. Se změnou pravidel v motoristickém sportu se však ani jeden z vozů nikdy neúčastnil závodů. V září 1996 překonal vůz číslo 1 švédský rychlostní rekord v kategorii vozů do 750 cm3 hodnotou 159,4 kilometrů v hodině.

Sonett II.

V 60. letech rozhodl Björn Karlström, že by Saab měl vyvinout nový dvoumístný sportovní vůz, tentokrát však mělo jít o kupé s dvoutaktním motorem. Byly postaveny dva prototypy; Saab MFI13 firmy Malmö Flygindustri a Saab Catherina Sixtena Sasona. Pro výrobu byl zvolen MFI13. Do konce roku 1966 bylo po několika úpravách ve firmě "Aktiebolaget Svenska Järnvägsverkstäderna" ("ASJ") ve městě Arlöv vyrobeno 28 vozů Saab 97, v dalším roce následovalo dalších 230.  Karosérie byla laminátová, přišroubovaná k ocelovému rámu a podvozku. Motor byl opět dvoutaktní tříválec o výkonu 45 kW (60 koní). Sonett II zrychlil z 0 na 100 km/h za 12,5 sekund a maximální rychlost byla 150 km/h.  Když začal Saab ostatní modely osazovat čtyřválcové motory Ford Taunus s uspořádáním do V a objemem 1 500 cm3, chtěl je také použít u Sonettu II. Vůz byl přepracován a získal označení Sonett V4. Kapota navržená Gunnarem A. Sjögrenem získala „bouli“ aby se pod ní tento vyšší motor vešel. Tato výduť byla posunuta mírně vpravo od středu, tak aby nebránila řidiči ve výhledu. Motor poskytoval výkon 48 kW (65 k) a Sonett V4 s ním dosahoval maximální rychlosti 160 km/h. Celkem bylo vyrobeno jen 1868 vozů Sonett II a V4.  Zajímavostí je, že v roce 1962 firma SAAB otevřela své zastoupení v Československu; mimo prodeje vozů Saab 96 byly také prodány dva vozy Sonett V4. Jeden zakoupil automobilový závodník z Prahy, druhý vůz koupila v roce 1968 firma AZNP v Mladé Boleslavi. AZNP použila později tento vůz jako základ prototypu nazvaného Škoda 1100 GT. Prototypy 1100 GT vyvíjel Ústav pro výzkum motorových vozidel v Praze v roce 1970. Jejich laminátové karosérie vyrobila firma Karosa podle formy z továrny Rudý Letov. Přední část Škody 1100 GT byla inspirována vozem Ferrari Dino, od dveří byl vůz téměř identický se Sonettem II.

Sonett III.

Počátkem 70. let začal Sonett II mírně zastarávat. Pro konstrukci třetí modelové řady byl v roce 1970 vybrán italský návrhář Sergio Coggiola. Automobilka požadovala zachování prostřední části vozu. Coggiolla to však ignoroval a navrhl výrazně širší vůz a tak byl vystřídán designérem automobilky Gunnar Sjögrenem. Model byl představen na jaře 1970, do konce roku bylo vyrobeno 740 těchto vozů, z převážné části určených pro severoamerický trh.  Sonett III s označením '97' ve VIN používal stejný motor Ford V4 s objemem 1 500 cm3 a od podzimu 1970 (modelový rok 1971) motor 1700 cm3. Oba dávaly výkon 48 kW (65 k). Sonett III zrychloval z 0 na 100 km/h za 13 sekund a díky „delším“ převodům byla jeho maximální rychlost 165 km/h. Součinitel odporu měl hodnotu 0,31. V roce 1973 přibyl na vozech Sonett III také deformovatelný nárazník. Produkce byla ukončena v roce 1974 kvůli zpřísněným emisním limitům v USA. Celkem bylo vyrobeno 10 236 vozů Saab 97 (Sonett II a III).

Saab Sonett byla série sportovních automobilů vyráběná od roku 1956 až 1974 ve třech modelových řadách švédskou automobilkou Saab. Sonett I vznikl jako dvoumístný roadster s označením Saab 94 (také Saab Sonett Super Sport). Představen byl 16. března 1956 na stockholmském autosalonu "Bilsalong". Vývoj probíhal v naprostém utajení ve stodole v obci Åsaka u Trollhättanu. Vědělo a podílelo se na něm ve svém volném čase jen několik lidí pod vedením testovacího jezdce Rolfa Mellde. Náklady na vývoj činily 75 000 švédských korun.

La Sonett est un modèle automobile Saab de sport à deux places, décliné en plusieurs versions au fil des années.


Předehra.

Ráno 7. prosince 1941 zaútočilo japonské námořnictvo na Pearl Harbor a zatáhlo tím USA do druhé světové války. Po počátečním úspěšném tažení bylo císařské námořnictvo zasaženo porážkou v bitvě u Midway, kde ztratilo čtyři těžké letadlové lodě. To umožnilo Spojencům, zejména Spojeným státům, přejít do protiútoku.  Protože Japonci ztratili většinu svých těžkých letadlových lodí, nutně potřebovali dokončit letiště, které měli rozestavěné na ostrově Guadalcanal. Pokud by se jim ho podařilo dokončit, ohrožovali by tím spojenecké zásobovací trasy z USA do Austrálie a na Nový Zéland, poskytovalo by krytí pro japonskou základnu v Rabaulu a poskytovalo možný výchozí bod pro invazi na Fidži, Novou Kaledonii a na Samou. Japonci tam plánovali umístit po dokončení 45 stíhaček a 60 bombardérů.  Spojenecký plán na útok prosadil admirál Ernest King, vrchní velitel Amerického námořnictva. Úkolem bylo zajistit bezpečnost spojeneckých námořních tras, izolovat japonskou základnu v Rabaulu a také podpora tažení na Nové Guineji pod velením Douglase MacArthura a umožnit v budoucnu znovuzískání Filipín. Původně bylo úkolem získat ostrovy Tulagi a Santa Cruz, ale americká rozvědka v červenci 1942 zjistila, že Japonci na Guadalcanalu staví letiště. Proto byl vynechán Santa Cruz a přidán Guadalcanal do operačních plánů.  Při přípravě na útok byl odeslán generálmajor námořní pěchoty Alexander Vandegrift s 1. divizí námořní pěchoty na Nový Zéland. Mnoho námořních, leteckých a pozemních sil bylo odesláno na Fidži, Samou, Nové Hebridy a do Nové Kaledonie. Operace byla pojmenována "Watchtower" (~ "Strážní věž") a její velení bylo umístěno na Nové Hebridy. 75 válečných a přepravních lodí z USA i Austrálie bylo umístěno blízko Fidži pro nastávající operaci 26. července 1942. 16 000 vojáků námořní pěchoty ("Marines") pod vedením generála Vandegrifta bylo připraveno pro vylodění.

Boj o Guadalcanal.

Vylodění.

K vylodění došlo 7. srpna 1942 a setkalo se jen s malým odporem. 8. srpna Američané dobyli téměř bez odporu letiště a přejmenovali ho na Henderson Field. Japonci však rychle odpověděli a porazili americké loďstvo u ostrova Savo. Americká námořní pěchota však navzdory sílícím útokům Japonců vydržela.  K nejvýznamnějším japonským útokům došlo 18. srpna a 13. září. První útok byl odražen, ale během druhého už Japonci téměř uspěli. Další velký japonský útok proti Hendersonovu letišti proběhl 24. a 25. října a byl s velkými ztrátami, zvláště na japonské straně, odražen. Boj však zatím rozhodnut nebyl.

Kruté boje.

Boj o Guadalcanal trval na souši i na moři až do začátku roku 1943, kdy se Japonci rozhodli z ostrova stáhnout. Nebyli schopni nahrazovat pokračující ztráty. Američané už navíc měli od poloviny listopadu 1942 situaci pevně v rukou. Předtím byli Japonci rozhodnuti Američany vytlačit stůj co stůj a učinili mnoho pokusů vylodit posily prostřednictvím tzv. tokijského expresu („krysí transporty“). Japonské lodní konvoje však byly zranitelné, a to nejen kvůli letadlům z Hendersonova letiště, ale i silám amerického námořnictva v oblasti. V listopadu 1942 Japonci vynaložili maximální úsilí s cílem Američany na Guadalcanalu porazit.

Klíčové námořní bitvy.

K rozhodujícím námořním operacím došlo 13.-15. listopadu 1942, kdy se obě loďstva střetla ve vodách u ostrova Savo (viz Bitva u Guadalcanalu). V průběhu první noci Japonci potopili tři americké torpédoborce a dva křižníky během 20 minut. Tato oběť amerického námořnictva však měla za následek, že bylo bojové úsilí Spojenců maximálně zvýšeno. Japoncům se nepodařilo dosáhnout jejich primárního cíle - vylodění posil na Guadalcanalu.  Příštího dne potopily letouny z "USS Enterprise" a Hendersonova letiště japonskou bitevní loď "Hiei". Během dne byl potopen další japonský těžký křižník a také několik transportních lodí. V noci ze 14. na 15. listopad se podařilo bitevní lodi USS "Washington" za necelých sedm minut potopit bitevní loď "Kirišima". Japonské velení se pak rozhodlo svá vojska z ostrova stáhnout. 7. února 1943 byla bitva o ostrov Guadalcanal a jeho okolí definitivně ukončena.

Obraz v kultuře.

Bitvu o Guadalcanal přibližuje román amerického spisovatele Jamese Jonese "The Thin Red Line" (česky: "Tenká červená linie") z roku 1962 a dva stejnojmenné filmy natočené na námět této knihy:  Část pozemních bojů o Guadalcanal je zpracovaná v prvních dvou dílech amerického válečného miniseriálu "The Pacific" z roku 2010.  V této bitvě zahynula fiktivní postava Leo Wyatt (herec Brian Krause) v seriálu Čarodějky.

Bitva o Guadalcanal probíhala ve dnech 7. srpna 1942 až do 9. února 1943 a stala se jednou z nejdůležitějších bitev druhé světové války svedených v Tichomoří. Uskutečnila se v oblasti ostrova Guadalcanal, patřícího do souostroví Šalomounových ostrovů.

La bataille de Guadalcanal, également connue sous l'appellation campagne de Guadalcanal et sous le nom de code opération "Watchtower" par les forces alliées, est une importante bataille de la Seconde Guerre mondiale sur le théâtre d'opérations de l'océan Pacifique qui s'est déroulée entre le et le sur et autour de l'île de Guadalcanal, dans le cadre de la campagne des îles Salomon. Ce fut la première offensive majeure des forces alliées contre l'empire du Japon.


Životopis.

Mládí.

André Maginot se narodil v Paříži. Část svého dětství strávil v Alsasku Lotrinsku, což byla oblast, kde Maginot později prosazoval pro vybudování obranného opevnění. V roce 1897 složil úřednické zkoušky a začal budovat kariéru ve francouzském úřednickém aparátu. Do roku 1910 pracoval jako asistent generálního guvernéra v Alžíru, poté s touto prací skončil a začal v politice. Toho roku byl zvolen do "Chambre des députés", kde pracoval jako podministr pro válečné záležitosti až do vypuknutí první světové války v roce 1914.  Když začala válka, Maginot se rozhodl pro službu v armádě a byl odeslán na frontu v Lotrinsku. V listopadu 1914 byl Maginot v hodnosti četaře zraněn do nohy poblíž Verdunu, což mělo za následek, že do konce života kulhal. Za své vojenské zásluhy byl vyznamenán Médaille militaire, nejvyšším francouzským vojenským vyznamenáním.

Budování „Maginotovy linie“.

Po první světové válce Maginot pokračoval v politice a vrátil se do "Chambre des députés", kde také zastával množství postů, počínaje v roce 1920 místem "ministra důchodů" a v letech 1922–1924, 1929–1930 a 1931–1932 "ministra války". Vyjádřil své znepokojení nad tím, zda Versailleský mír přináší Francii dostatečnou bezpečnost. Opakovaně tlačil na vládu, aby investovala více peněz do obrany země v době, kdy nedůvěra k Německu narůstala. Maginot začal budovat obranná postavení a série pevností na německých hranicích, které kombinovaly systém polních pozic a stálých betonových tvrzí. V jeho rozhodnutích hrály nepochybně roli osobní zkušenosti s úspěšným opevněním vybudovaném u Verdunu během první světové války.  V roce 1926 ministr Maginot získal od francouzské vlády peníze na vybudování několika pokusných sekcí obranné linie. V rozhodujícím roce 1929 bylo nové opevnění zprovozněno a začalo být známé jako "Maginotova linie". Během diskuse o rok později André Maginot velmi prosazoval přidělení obrovské částky, kterou by potřeboval na mohutné opevnění celé francouzsko-německé hranice. Nakonec se mu podařilo vyjednat přidělení částky ve výši asi 3,3 miliardy tehdejších franků.  Práce na projektu začaly neprodleně a postupovaly velmi rychle. V říjnu 1930 ministr Maginot navštívil staveniště a vyjádřil politování nad oběťmi prací, které se z oblastí museli vystěhovat. Navštívil také budovací práce v oblasti Lotrinska, kde měla domov jeho rodina a kde on sám strávil dětství, kde ještě více bojoval za přidělení peněz pro projekt v této oblasti. Ačkoliv je Maginot hlavním protagonistou projektu Maginotovy linie, většina její dnešní podoby je výsledkem práce Paula Painleva, Maginotova nástupce v pozice ministra války.  André Maginot svůj projekt nikdy nedokončil, v prosinci 1931 onemocněl a 7. ledna 1932 v Paříži zemřel. Jeho ztrátu oplakávala celá Francie a po jeho smrti linie, kterou obhajoval a začal budovat, nesla jeho jméno.

André Maginot ("André Mažinot", 17. února 1877 – 7. ledna 1932) byl francouzský politik, voják, člen parlamentu a v letech 1929–1932 ministr války. Jeho nepochybně nejznámějším politickým krokem bylo prosazení vybudování soustavy pevností na hranicích s Německem, známé jako Maginotova linie.

André Maginot est un homme politique français, né le à Paris et mort le dans la même ville. Plusieurs fois ministre, son nom est associé à la construction, entre les deux guerres mondiales, de la ligne de défense censée protéger la France d’une éventuelle invasion allemande ou italienne.


Popis.

Stejně jako většina vrcholů v Julských Alpách je i Jôf di Montasio charakterizován strmými vysokými stěnami padajícími do hlubokých zelených údolí (hlavně na severu). Montasio leží na konci protáhlého hřebene, stoupajícího od jihovýchodu. Na severu spadají jeho stěny až 1 100 metrů do doliny Valbruna. Celkové převýšení zde činí 1 700 metrů. Na jihu není situace tak dramatická, i když i zde ční nad loukami vápencové skály o výšce kolem 600 metrů, odkud pokračují dalších 600 metrů pomalým spádem po plošině "Altipiano del Montasio". Od západu je hora Montasio pravděpodobně nejpůsobivější. Připomíná zde bílý, vápencový jelení roh a překonává převýšením západní stěny (1 600 metrů) divokou říčku Rio Saline.

Historie.

Vrchol Montasia byl dlouho považovaný za nedosažitelný. První výstupy byly vykonány v době zlatého věku alpské historie. Prvovýstup na vrchol provedli v roce 1877 Findenegg a Brussofier. Výstup vedli od jihu ze silničního sedla Sella Nevea (1 190 m) a dále přes horní část západní stěny. Západní stěna byla prostoupena poprvé v r. 1882 horolezcem Brazzou, který také našel dnešní klasickou jižní cestu z planiny Altipiano. Většina cest ze severu byla poprvé prostoupena objevitelem horolezecký směrů Julských Alp Juliem Kugy. Jeho direttissima severní stěny byla jednou z velkých epizod zlatého věku alpinismu. Dnes je velká část této cesty uměle zajištěna kovovými kolíky, lany i kramlemi, a i tak se považuje za jednu z nejtěžších ferrat v Julských Alpách (obtížnost E).

Chaty.

Jako základna pro výstupy na Montasio jsou nejvhodnější dvě horské chaty, jedna na jihu, druhá na severní straně.  Přístup: autem z obce Sella Nevea asi 5 km na parkoviště pod usedlostí Casere Parte di Mezzo, odtud výstup k chatě 40 min.  Přístup: autem od severu z obce Ugovizza do údolí Val Saisera asi 8 km na parkoviště Malga Saisera, odtud výstup k chatě asi 1 h; nebo od západu z obce Dogna úzkou silničkou údolím Dogna asi 18 km na parkoviště v sedle Sella Somdogna (1400 m), odtud k chatě prakticky po rovině asi 1/4 hod.  Při výstupech je možno nouzově využít rovněž dva bivaky.

Výstupy.

Vrchol je většinou lezen v létě. Zimní výstupy vyžadují náročnou přípravu a velké zkušenosti. Na jaře nabízejí jižní louky možnosti pro skialpinismus.  Je nejjednodušší variantou výstupu na vrchol Montasia, z Altipiano del Montasio směřuje na sedlo Forca del Disteis (2201 m), poté východní částí jižní stěny do sedla Forca Verde (2 587 m) a odtud po snadném hřebeni na vrchol. Vede však po nepříjemných exponovaných strmých trávách, které mohou být po dešti nebezpečné. Název „Verde“ je z dialektu, kde slovo "Verdi" znamená opatrně. Cesta je využívána také jako sestupová. "Délka": 3 hod. pro výstup a 2,5 hod. pro sestup.  Asi nejchozenější jižní cesta, která je místy zajištěná. Je variantou předchozí cesty, vede nejstrmější část jižní stěny po 60 metrovém svislém lanovém žebříku "Scala Pipan". Tím se dostane na hřeben, po kterém již snadně k vrcholovému kříži. Cesta je oficiální obtížnosti C. "Délka": 3,5 hod. pro výstup, 3 hod. pro sestup. Výchozí bod horská chata Rifugio Brazza.  Nejdelší cesta z jižní strany, zprvu nesměřuje k samotné hoře. Vede od chaty Brazza severním směrem a v serpentinách prostupuje jižními stěnami nižších vrcholů ve východním hřebenu Jôf di Montasio až do sedla Forca del Palone. Odtud pokračuje dále západní směrem v exponovaném traverzu jižních stěn (na mnoha místech zajištění lanem) až naváže na cestu Verde. Po ní nebo variantou Scala Pipan na vrchol. "Délka": 5 hod. pro výstup, 4 hod. pro sestup.  Od chaty Brazza cesta stoupá na sedlo Forca del Disteis, odtud traverzuje jižní stěnu směrem na západ po známé polici Grande Cengia k bivaku Suringar (2 430m). Značená stezka odtud pokračuje do západní stěny a přes strmý Findeneggův kuloár (bez zajištění, I-II.UIAA) na vrchol. "Délka": 4 hod. pro výstup.  Je nejtěžší nehorolezeckou cestou po které je vrchol Montasia dostupný. Vede přímo severní cestou a kopíruje první výstup Julia Kugyho. Cesta je zajištěná a mezi takto upravenými cestami hraje v Julských Alpách prim. Náročnost je i tak II-III.UIAA. Cesta byla zajištěna v roce 1960 a pomocí 350 ocelových lan a více jak 800 kolíků a kramlí zpřístupňuje trasu prvovýstupu z r. 1902. "Délka": 6 hod. Cesta je údajně v současné době ve špatném stavu, její absolvování se nedoporučuje.  Je o něco jednodušší variantou Kugyho přímé cesty. Výchozím bodem je parkoviště v lokalitě Malga Saisera (1 000 m) nebo chata Rifugio Fratelli Grego (1 389 m). Dalším opěrným bodem na cestě může být bivak Stuparich (1 587 m), který se nachází pod stěnou. Zajištěná cesta vede komínem v obtížnosti III.UIAA. Jedním z klíčových míst je asi 10 metrů vysoká kolmá stěna nad komínem. Další komín a většinou po namrzlých skalních stupních až na vrchol kotle a k bivaku Suringar. Dále od bivaku pokračuje cesta shodně s cestou Findeneggův kuloár. "Délka": 5 hod. pro výstup a 4 hod. pro sestu

Jôf di Montasio (německy "Montasch"; slovinsky "Montaž, též Špik nad Policami, Poliški Špik, Bojec," česky "Montaš") je hora v italské části Julských Alp. Montasio je druhou nejvyšší horou pohoří. Výstupy na něj nejsou nijak jednoduché. Prakticky vždy se jedná o uměle zajištěné cesty.

Le Montasch ou Jôf di Montasio en italien est un sommet des Alpes, à, dans les Alpes juliennes, en Italie (Frioul-Vénétie Julienne).


Součásti AmigaOS.

Amiga může být rozdělena na dvě části: “Kickstart” (ROM) a „Workbench“. Poslední hardwarovou verzi Kickstartu představuje Kickstart 3.1 (V40), jenž kromě AmigaOS 3.1 (V40) využívají i následující softwarové updaty operačního systému AmigaOS 3.5 (V44) a AmigaOS 3.9 (V45). AmigaOS 4 (V50 a vyšší) zavádí svůj Kickstart z harddisku (případně výměnného média).

Kickstart.

“Kickstart” je název pro ROM zavaděč. Na prvním modelu Amigy (Amiga 1000), byl tento zavaděč načítán z diskety do speciální sekce paměti nazývané WCS, ačkoliv případně mohl být zaveden přímo do ROM chipu uvnitř počítače. Amiga 1000 mohla být dodatečně upravena pro použití těchto chipů.  Kickstart obsahuje kód potřebný pro nabootování hardwaru a případně rozšiřujícího hardwaru. Zároveň také obsahuje mnoho kmenových částí operačního systému, jako například “Exec”, “Intuition” a jádro “AmigaDOSu”. Pozdější verze obsahovaly ovladače pro IDE a SCSI a spoustu jiného hardwaru. Dalo by se to porovnat s BIOSem plus Windows kernelem, ačkoliv nabízí mnohem větší funkcionalitu v průběhu bootování, např. plně funkční prostředí.  Společně se softwarem třetích stran je možné načíst Kickstart do RAM namísto ROM, např. můžeme nahrát Kickstart 1.3, abychom mohli hrát staré hry nekompatibilní s Kickstartem 2.0 a vyšším. Tyto programy se nazývají “softkickers”. Existují také hardwarové přepínače Kickstartů, které umožňují použití více než jedné sady chipů uvnitř počítače, které se dají přepínat např. pomocí klávesové zkratky při startu počítače.

Workbench.

Workbench je název pro software operačního systému, který není uložen v Kickstart ROM, a zároveň také grafický shell pro počítače Amiga. Pro běh softwaru však nemusí být prostředí Workbenche načteno. V praxi to znamená, že pokud chce např. nějaká hra obejít hardware a nechat si všechnu paměť a prostředky pro sebe, spousta z nich bootuje přímo z Kickstartu na floppy disku.  V terminologii Workbenche je “Metaphor” to samé, co ve Windows “Desktop”, adresáře se nazývají “drawers”, spustitelné soubory jsou “tools”, datové soubory “projects” a GUI prográmky známé jako Widgets jsou “Gadgets”. V mnoha jiných aspektech se interface podobá Mac OS, např. na ploše se zobrazují ikony připojených disků a svazků, každé okno má jednotné menu. Oproti Macu má Amiga dvoutlačítkovou myš.  Speciální funkcí jsou pak tzv. “multiple screens”. Tento koncept je podobný jako u X Window virtuálnímu desktopu nebo pracovní ploše, ale jsou generována dynamicky podle toho, jak jsou vyžadována aplikačními programy. Každé okno má jiné rozlišení a barevnou hloubku. Gadget v pravém horním rohu, umožňuje přepínání oken. Okna se mohou přetahovat pouze ve směru nahoru a dolů. Od AmigaOS verze 4 jdou okna přetahovat ve všech směrech. Funkce Drag and Drop mezi okny funguje také.  Výchozím prvkem Workbenche je zobrazovací systém “Intuition”. Ten ovládá a zobrazuje okna, obrazovky a gadgety, znakový vstup z klávesnice a myši.

AmigaDOS.

AmigaDOS obsluhuje souborový systém, práci se soubory a složkami, příkazový řádek, odkazy a další.  V AmigaOS 1.x, port AmigaDOS byl založen na TRIPOS portu od MetaComCo. Správná funkčnost byla zaručena pouze u programů napsaných v BCPL. Od verze 2.x a vyšší je AmigaDOS přepsán a dále rozvíjen v jazyce C a assembleru, zaručující plnou kompatibilitu s 1.x verzí.

Grafika.

Do verze 3, podporoval AmigaOS pouze originální grafický chipset Amiga, grafické karty třetích stran byly podporovány pouze neoficiálním řešením. Ideální řešení, kdy by Amiga podporovala jakýkoliv grafický systém se nazývalo “retargetable graphics” (RTG). AmigaOS 3.1 umožňoval práci s chunky grafikou, což přispělo ke zvýšení kompatibility ovládacího software některých grafických karet (např. Picasso II).  Amiga neměla žádnou oficiální podporu 3D grafiky, takže neměla žádné standardní grafické rozhraní. Výrobci grafických karet proto přinesli svá vlastní řešení např. MiniGL, Warp3D, Storm a CyberGL. VideoScape 3D byl jedním z prvních 3D renderovacích animačních systémů.

Zvuk.

Stejně jako u grafických karet, AmigaOS až do verze 3.1 podporoval pouze svá vlastní originální řešení. MIDI nepodporoval až do doby, kdy Roger Dannenberg přepracoval camd.library jako standardní MIDI API. Verze camd.library od Commodoru obsahovala navíc sériový port.

RAM disk.

Operační systém AmigaOS má RAM disk dynamicky měnící svoji velikost, měněnou podle jejího obsahu. Při spuštění AmigaOS 2.x, se konfigurační soubory operačního systému nahrály do RAM disku při bootování, což velmi urychlilo použití operačního systému. Ostatní programy byly nahrány jako jakékoliv standardní zařízení a nebrzdily tím start operačního systému.

AmigaOS je nativní operační systém osobních počítačů Amiga. Původně byl vyvíjen firmou Commodore International a prvně představen společně s uvedením Amigy 1000 na trh. Běžel na 32-bitovém mikroprocesoru Motorola série 68k, vyjma AmigaOS 4 který běží na mikroprocesorech PowerPC.

AmigaOS est le système d'exploitation natif des ordinateurs Amiga, lancé en 1984 et encore développé aujourd'hui. Il a été initialement développé pour les processeurs 680x0, puis progressivement réécrit pour les processeurs PowerPC. Dans un premier temps le système fonctionnait sur des machines bi-processeur (un 680x0 et un PowerPC). Depuis 2006 il fonctionne sur des machines équipées uniquement de processeur PowerPC telles que les AmigaOne/microAone et les Sam440/Sam460 toutefois, en 2018, la version 3.1 fonctionnant sur les processeurs Motorola est de nouveau mise à jour de façon commerciale par Hyperion Entertainment qui en détient la licence.


Private pilot license.

Průkaz soukromého pilota, základní stupeň pro motorové létání. Tento průkaz opravňuje vykonávat jakýkoliv let, ne však za úplatu, na jednomotorovém letadle do maximální vzletové hmotnosti 5 700 kg (např. AN-2 pro 12 lidí ma vzletovou hmotnost 5 500 kg a je jednomotorová). Formulace "ne však za úplatu" znamená, že si nesmíte vzít peníze za práci pilota, smíte však se s někým podílet na ceně za letovou hodinu. K získání této licence je zapotřebí nalétat minimálně 45 letových hodin, z toho minimálně 25 ve dvojím řízení (dual), a minimálně 10 hodin sólo letů, jeden sólo přelet o minimální délce 270 km se dvěma plnými přistáními na letišti jiném než letiště vzletu. Pokud v rámci výcviku student dělá noční doložku, což je po zavedení v nedávné době již téměř standardní, musí žák nalétat 5 hodin v noci, z toho 5 sólo vzletů. Nejčastějším letounem používaným pro výcvik PPL je zcela jistě Cessna 152, která je i celosvětově nejrozšířenějším výcvikovým letadlem. Díky své váze do jedné tuny je levná na přistávací poplatky, které se platí za tunu MTOW (maximální vzletové hmotnosti). Cessna 152 je velice jednoduchá a „hodná“ – je snadná na ovládání, které je absolutně nezáludné, a dají se na ní "levně" získat perfektní návyky na větší typy letounů Cessna, například řady 170 nebo 180. Taky cena je celkem příznivá, v ČR se cena pohybuje běžně do 3000 Kč bez daně, v USA jsou ceny mnohem příznivější, nejlevněji se dá cessna 152 půjčit za 70 USD wet (vč. paliva).  Některé letecké školy v ČR provádějí výcvik na typu Zlin Z-142. Tento letoun Československé konstrukce je mnohem výkonnější než americké Cessny a řízení je velmi citlivé. Stodvaačtyřicítky jsou konstruovány i na výcvik akrobacie a ta se na nich také stále vyučuje. Nevýhodou tohoto výkonného letounu, na kterém se "z kluků stávaji chlapi", je servisní režim a dvojnásobná spotřeba než má letoun Cessna – a tím pádem také dvojnásobná cena za hodinu provozu. Na tomto typu letounu také dnes začínají svoji profesionální kariéru vojenští piloti.  V Československu byl nejčastěji užívaným výcvikovým letounem některý z řady Zlin Z-x26 (Z-126, 226, 326, 526). Tento cvičný dolnoplošník s klasickým podvozkem s ostruhovým kolem je v posledních verzích vybaven výkonným motorem. Na těchto typech začínala létat akrobacii světoznámá Chrudimská čtyřka (dnes Flying Bulls) a je opravdovou prověrkou pilotního umění. Dodnes je tento typ pro své výkony nejpoužívanější vlečný letoun v ČR (používá se k vlekání větroňu).  S licencí PPL si můžete užívat krás létání, v létě letět na dovolenou nebo se jen pobavit s kamarády ve vzduchu. K licenci PPL je možno získat různé doložky. Např.: MEP (multi engine piston), rozšíření na vícemotorová letadla nebo IR (instrument rating), přístrojová doložka, která opravňuje pro let podle přístrojů.

Commercial pilot license.

Průkaz obchodního pilota opravňuje pro létání za úplatu. S licencí CPL můžete létat jako druhý pilot na letadla nasazeném na obchodní let. Pro získání tohoto stupně kvalifikace je nutné první získat PPL a mít minimální nálet 200 hodin, z toho minimálně 100 jako PIC (velitel letadla – pilot in command). Samotná délka výcviku je závislá na tom zda pilot vlastní IR doložku nebo ne. Pokud ji vlastní, CPL je 15 hodin na letadle, z toho 5 hodin na komplexním letadle (stavitelná vrtule, zatahovací podvozek); pokud licenci IR nemá, je to 25 hodin a zase 5 hodin na komplexním letadle. Kurz CPL může zahájit při náletu 150 hodin a dokončit při 200 hodinách. Pilot s CPL, IR, MEP a ATPL teorií může vykonávat práci u letecké společnosti jako druhý pilot. Výhodne je pro CPL piloty během svého náletu si udělat IR výcvik, který je 50hodinový a část letů může být nalétána na simulátoru. Do 200 hodin CPL se počítá maximálně 10 hodin ze simulátoru.

Airline transport pilot license.

Licence dopravního pilota opravňuje létat jako kapitán letadla. Pro získání této kvalifikace musíte mít splněnu teorii ATPL (ATPL frozen) – cca 650 hodin studia (10 měsíců a 14 zkoušek na ÚCL) a nálet 1500 hodin na vícepilotních letadlech. Znamená to, že pilot s licenci CPL, MEP, IR a ATPL frozen může létat jako druhý pilot na dopravních letadlech, jakmile jeho nálet dosahuje 1500 hodin, dostává kvalifikaci ATPL a má právo vykonávat funkci kapitána letadla.  V dnešní době, pokud má uchazeč zájem, čas a peníze, není problém se od nuly na pravou sedačku dopravního letadla dostat za zhruba 1 rok. Celkový nálet bude přesahovat něco málo přes 200 hodin.  K získání PPL je nutno vlastnit "medical class 2" což je jen krátké nenáročné vyšetření zdravotního stavu. K licencím CPL a ATPL je nutno vlastnit "medical class 1". Vstupní prohlídku k získání tohoto zdravotního osvědčení je nutné absolvovat na ÚLZ (Ústav leteckého zdravotnictví). Jedná se o dvoudenní důkladnou prohlídku, kterou byste měli zvládnout, pokud nemáte nějaké vážnější zdravotní problémy. Obnovovací roční prohlídku může od roku 2013 vykonat kterýkoliv pověřený letecký lékař.

Pilotní licence neboli pilotní průkaz je průkaz, který opravňuje držitele k řízení letadel. U motorových letadel rozlišujeme tři základní typy pilotních licencí:

L'énergie de l'état fondamental d'un système quantique formula_1 est une borne inférieure à la valeur moyenne de l'énergie calculée par toute fonction d'onde approchée normée formula_2 formula_3


Dětství a mládí.

Ejtan se narodil v Palestině v kibucu Ejn Charod v rodině ruských sionistických přistěhovalců z roku 1923. Jeho otec, Noach Hantman byl básník, matka Miriam Lucanská žena v domácnosti. Kromě Rafiho měli ještě další tři děti; Odeda, Rinu a Ami. Celá rodina žila v Ramat ha-Šaron sestávající ze 100 rodin. V roce 1940 Rafi dostudoval střední zemědělskou školu a poté odešel studovat do Londýna, kde získal titul BSc v ekonomii.  V roce 1938, jako 12letý vstoupil do Hagany, aby se o něco později stal příslušníkem Palmachu, elitní části Hagany. V tajných operacích pomáhal židovským uprchlíkům prchajícím před nacismem do Palestiny. Nejslavnější operací, které se v té době zúčastnil byla likvidace britského radaru na horu Karmel nedaleko Haify. Při operaci se musel plazit kanály, čímž získal přezdívku Smraďoch, která mu už zůstala (a odlišovala ho od jiného Rafaela Ejtana, známého izraelského politika). V té době se Ejtan také poprvé setkal s pozdějším izraelským premiérem Jicchakem Rabinem.

V tajných službách.

V průběhu války za nezávislost sloužil u armádních zpravodajců. Po založení Šin Bet odešel pracovat do této služby a stal se šéfem jejích operací. V této pozici se účastnil i únosu Adolfa Eichmanna jako šéf komanda.  V průběhu let 1964–1966 vedl dva roky trvající operaci proti německým vědcům pracujícím na vývoji raketových zbraní pro Egypt. Též byl zapojený do přípravy plánu na likvidaci iráckého jaderného programu, který vyvrcholil v červnu 1981 útokem izraelského letectva na irácký nukleární reaktor v Osiraku.

Po odchodu z tajných služeb.

V roce 1972 opustil Šin Bet a přešel do soukromého sektoru. Zabýval se například lovem tropických ryb a dalšími zemědělskými podniky.  V roce 1978 dostal od ministra vlády Menachema Begina nabídku, aby se stal jeho poradcem pro otázky terorismu, neboť na tomto poli patřil Ejtan k nejrespektovanějším expertům.  V roce 1981 byl jmenován šéfem průmyslové a vědecké rozvědky Lakam, ve které působil až do roku 1985, kdy byla tato výzvědná služba rozpuštěna jako důsledek neautorizované špionáže proti spojenci, USA (tzv. "aféra Pollard")

Protiteroristický poradce.

Podle knihy "Gideonovi vyzvědači" od Gordona Thomase během vlády Margaret Thatcherové navázala v roce 1980 s Ejtanem vztahy britská MI6 a ten začal působit jako poradce v boji proti severoirským teroristům. Tento vztah vyvrcholil v roce 1985, kdy agenti Mosadu vystopovali bombové komando IRA v Gibraltaru. Za nejasných okolností potom byli tři členové IRA zabiti příslušníky SAS. Následně se informace o účasti Ejtana a Mosadu na této operaci objevila v tisku a IRA vydala příkaz svým příslušníkům, aby Ejtana našli a zabili. Kvůli této hrozbě (a rozpakům, do kterých se izraelská vláda kvůli Ejtanově neautorizované účasti na operaci v Gibraltaru dostala) opustil Ejtan Velkou Británii a ukončil svou spolupráci s jejími tajnými službami. Tento incident poté ještě několik let zatěžoval izraelsko-britské vztahy.

Soukromý sektor.

Po rozpuštění Lakamu v roce 1985 mu bylo nabídnuto místo ředitele státní chemické korporace, kterou řídil až do roku 1993. Firma pod jeho vedením prodělala silnou expanzi a stala se jednou z největších v zemi. V roce 1992 dostal, prostřednictvím úspěšného brazilského obchodníka I. Semmela nabídku na zemědělský kontrakt na Kubě zahrnující kultivaci největšího kubánského citrusového háje. Poté, co tento kontrakt vyhrál, založil se čtyřmi dalšími podnikateli společnost "GMB Grupo BM", ve které zastupuje izraelskou společnost "Reesimex". GMB později získala i kontrakt na stavbu Památníku holokaustu v centru staré Havany. Za svou práci v oblasti zemědělství byla GMB nedávno kubánskou vládou vyznamenána. Kromě Kuby GBM obchoduje i v jiných zemích Latinské Ameriky. Mezi jinými například řídí zemědělské projekty v Dominikánské republice.

Předseda Gilu.

Začátkem roku 2006 založil stranu GIL (VĚK), která se při březnových volbách téhož roku dostala do Knesetu a získala 7 parlamentních křesel. Strana je zajímavá zejména tím, že si jako primární cíl určila obranu izraelských důchodců.

Osobní život.

Ve volném čase se věnoval sochařství. Na svém kontě měl přes 100 soch. Uspořádal i samostatnou výstavu v prostorách high-tech společnosti "Brown". Zemřel 23. března 2019 ve věku 92 let v nemocnici Ichilov v Tel Avivu. Následující den byl pohřben v Netanje.

Rafael „Rafi“ Ejtan (: רפי איתן), (23. listopadu 1926, Ejn Charod – 23. března 2019, Tel Aviv) byl agent Šin bet, který se podílel na únosu Adolfa Eichmanna, šéf tajné služby Lakam a předseda strany izraelských důchodců Gil.

Rafael Eitan (en hébreu : רפי איתן), dit Rafi Eitan, né le à Eïn-Harod (Palestine mandataire) et mort le à Tel Aviv (Israël), est le leader du parti politique Gil (parti des retraités en Israël, qui a fait un résultat inattendu aux élections législatives israéliennes de 2006).


Championnats du monde de ski nordique 2009

Historie.

Jednalo se o čtvrtý šampionát v historii České či Československé republiky. První šampionát na českém území se konal v roce 1925 v Jánských lázních, dva šampionáty hostily i Vysoké Tatry (1935 a 1970). O pořadateli mistrovství rozhodla Mezinárodní lyžařská federace (FIS) na svém zasedání 3. června 2004 v americkém Miami, kdy Liberec porazil poměrem 11:4 norské Oslo. Mezi klasické lyžařské disciplíny patří běh na lyžích, skoky na lyžích a severská kombinace. Na 45. kongresu FIS v portugalském městě Vilamoura v květnu 2006 bylo rozhodnuto, že právě v Liberci bude premiéra skokanské soutěže žen na normálním můstku (HS 100).

rok 2007.

O pořádání mistrovství se Liberec ucházel celkem čtyřikrát, ve všech případech vedl tým Roman Kumpošt. První tři kandidatury se uskutečnily ve spojení s jinými jizerskohorskými obcemi, počítalo se s tím, že běžecké disciplíny se budou odehrávat v Jizerských horách – tento plán však pokaždé narazil na námitky ochránců přírody i delegátů FIS. Ti dali přednost italskému Val di Fiemme (MS 2003), německému Oberstdorfu (MS 2005) a japonskému Sapporu (MS 2007). Tým kolem Romana Kumpošta se však nevzdal a připravil novou kandidaturu, která se opírala o vybudování nového areálu ve Vesci na okraji Liberce. Plány nového moderního areálu na delegáty FIS zapůsobily a Liberec se tak mohl radovat z úspěšné kandidatury na MS v roce 2009.  Organizační tým začal svojí práci pod vedením Romana Kumpošta. Ten vedl i delegaci, která odjela prezentovat MS do japonského Sappora. Čestnou viceprezidentkou organizačního výboru byla jmenována Kateřina Neumannová. Dne 25. července 2007 však dochází k personálnímu zemětřesení ve sdružení, které mělo organizaci šampionátu na starosti. Roman Kumpošt byl odvolán na nátlak Ministerstva školství vedeného tehdy Danou Kuchtovou. Valná hromada 26. července 2007 dosadila na pozici prezidenta organizačního výboru Kateřinu Neumannovou. Téměř okamžitě podalo výpověď deset klíčovým členů výboru a ten se tak prakticky rozpadl. Oficiálním důvodem pro odvolání byly závažné chyby v hospodaření výboru, tento důvod však byl vzápětí napadán a zpochybňován.

FIS SP 2008.

Vážným testem připravenosti sportovišť pro MS měly být světové poháry v roce 2008. Od 8. února do 10. února vyzkoušeli ještědské můstky skokané, kteří zde absolvovali dva světové poháry. Vítězem prvního se stal Thomas Morgenstern, druhý nedělní závod vyhrál Nor Anders Jacobsen. O týden později do Liberce přijeli běžci na lyžích a sdruženáři. Přípravu běžkařského SP provázely velké problémy s nedostatkem sněhu. Pořadatelé nemohli kvůli vysokým teplotám využít umělé zasněžování a tak si museli pomoci dovážením sněhu z Jizerských hor. Dovoz sněhu vyvolal velkou vlnu kritiky. Padlo několik trestních oznámení, Kateřina Neumannová byla nominována na anticenu Ropák roku a před okruhem demonstrovalo i několik desítek ochránců přírody. Vítězem závodu na 12 km se ve Vesci stal Francouz Jean Marc Gaillard, závod žen na 10 km vyhrála Norka Astrid Jacobsen. Nedělní závod ve sprintu dvojic vyhrály norské týmy. V mužích dvojice ve složení Martin Johnsrud Sundby a Simen Østensen, v ženách dvojice Marit Bjørgen a Astrid Jacobsen.

rok 2009.

Rok 2009 začal pro liberecké pořadatele dobře. Po teplém počasí v prosinci 2008, jehož výsledkem bylo zrušení Světového poháru v severské kombinaci v prosinci téhož roku, přišlo do České republiky velmi chladné počasí. V průběhu ledna v České republice udeřily mrazy. V Jizerských horách bylo naměřeno až -35 stupňů Celsia. Chladné počasí umožnilo pořadatelům využít sněžných děl a začít vyrábět sníh pro MS. Během několika dní ve Vesci leželo více jak 80 tisíc kubických metrů sněhu, což je asi dvakrát více než je potřeba pro dostatečné pokrytí tratí sněhem. Začátek února přinesl sice oteplení, ale ani to nějak výrazněji neovlivnilo sněhovou pokrývku v obou areálech. Po sněhu bylo celé Česko zasypáno také osmi stovkami billboardů s reklamou na mistrovství světa. To však vyvolalo další kritiku na organizační štáb, protože se na billboardech neobjevil současný nejlepší český lyžař Lukáš Bauer, ale pouze Jakub Janda a Martin Koukal. Bohužel ani reklamní kampaň nepomáhala k zájmu lidí o vstupenky. V půlce ledna jich byla prodána necelá třetina a zájem lidí byl více než vlažný. S ubývajícím číslem na odpočtu do zahájení MS však zájem rostl především o lístky na slavnostní zahájení MS spojené s koncertem Deep Purple, které se konalo v Tipsport Aréně.

Šetření NKÚ a trestní oznámení.

Prezident Nejvyššího kontrolního úřadu František Dohnal informoval 12. února 2009, že jeho úřad podal trestní oznámení na neznámého pachatele v souvislosti s postupem města Liberce a Technické univerzity v Liberci při přípravě sportovišť pro mistrovství světa. Kontrola NKÚ v rozsahu více než jedné miliardy korun nalezla problémy s využitím desítek milionů a dospěla k závěru, že došlo k podvodu, úvěrového podvodu, porušování pravidel hospodářského styku a porušování pravidel při správě cizího majetku. Policie obvinila v roce 2010 z trestného činu podvodu tři osoby.

Dluhy a žaloby na organizátory.

V květnu 2009 přinesla média zprávy o tom, že organizační výbor dluží značné sumy dodavatelům za zboží a služby. Někteří věřitelé proto na organizátory podali žaloby. Například Technické univerzitě organizační výbor nezaplatil 8,75 milionu korun za pronájem kolejí a menzy.  Kvůli podezření ze spáchání několika trestných činů během příprav mistrovství podal v polovině listopadu 2010 na neznámého pachatele trestní oznámení také ministr školství, mládeže a tělovýchovy Josef Dobeš.  V březnu 2012 rozhodoval Městský soud v Praze v insolvenčním řízení o 69 pohledávkách v úhrnné výši 399 milionů Kč, z toho 172 milionů Kč požadoval stát jako penále za špatné využití dotace. Soud zatím uznal 47 pohledávek, ale konstatoval, že organizátoři zanechali pouze majetek v řádu tisíců korun, a věřitelům tedy dluhy není z čeho zaplatit. Konkurs byl zrušen v roce 2016, když majetek dlužníka pokryl pouze náklady insolvenčního správce a likvidátora, mezi věřitele nebyla rozdělena žádná částka. Část věřitelů zažalovala Svaz lyžařů České republiky a město Liberec, jako zakladatele organizátora.

Sportoviště MS.

Liberecký šampionát probíhal na dvou sportovištích v blízkosti města. Běžecké tratě pro FIS mistrovství světa v klasickém lyžování v roce 2009 začaly vznikat „na zelené louce“ na pozemcích městské části Vesec, která leží na jihovýchodním okraji Liberce. Nový moderní areál byl vybudován pro potřeby šampionátu za více jak 300 milionů korun. Areál pojme podle odhadů okolo 35 tisíc diváků. V zimě by se měl stát centrem klasického lyžování pro celý Liberec, v létě areál hojně využívají inline bruslaři, běžci a závodníci MTB při několika závodech. V areálu jsou dva základní okruhy dlouhé 3,75 km s možností zkrácení na 3,3 a 2,5 km. Kombinací těchto dvou okruhů vzniknou okruhy dlouhé 5 km a 7,5 km. Rovněž se v areálu nachází trať pro sprint v délce 1,2 km pro ženy a 1,3 km pro muže.  Druhým areálem jsou skokanské můstky na Ještědu. Kapacita areálu je minimálně 12 tisíc diváků. Oba můstky (H100 a H134) už v minulosti hostily závody SP. Během posledních dvou let můstky prošly celkovou rekonstrukcí za více jak 380 milionů korun. Oba můstky se dočkaly nové keramické stopy, navíc na ně byla položena umělá hmota, která umožňuje skákání i v letních měsících. Vybudovány byly také nové budovy pro účely šampionátu, tribuny, příjezdové komunikace i nový parkovací dům.  Medaile byly během mistrovství udělovány na náměstí E. Beneše v samotném historickém centru Liberce. Na zdejším náměstí také probíhal kulturní a zábavní program. Na náměstí vystoupili například Aneta Langerová, Ondřej Ruml, Dara Rollins, Maxim Turbulenc, Michal David a další. Na náměstí také na velkoplošných obrazovkách běžely přímé přenosy ze sportovišť.  Zázemí šampionátu bylo v liberecké Tipsport aréně. V nové moderní hale našli své kanceláře pořadatelé. Vydávaly se v ní například akreditace. Navíc se v ní uskutečnilo slavnostní zahájení MS a několik koncertů (Deep Purple či Elán). Oficiálním maskotem byl lev LIBI. O podobě maskota mohli fanoušci hlasovat na oficiálních stránkách MS, kde měli na výběr ze tří kandidátů.

Výsledky.

Běh na lyžích.

Muži.

Mistrovství světa v klasickém lyžování 2009 byla jedna z největších sportovních akcí v historii České republiky, která proběhla od 18. února do 1. března 2009 ve sportovních areálech v českém městě Liberci. Pořadatelem mistrovství bylo občanské sdružení OC FIS NORDIC WSC 2009 a náklady na pořádání přesáhly 2 mld. Kč. Sdružení skončilo v lednu 2012 v úpadku s dluhy ve výši 399 milionů Kč a majetkem v řádu tisíců.

La des Championnats du monde de ski nordique (tchèque : "Mistrovství světa v klasickém lyžování Liberec 2009" ; titre officiel en anglais : "FIS Nordic World Ski Championships 2009") a lieu du 18 février au à Liberec en République tchèque. La Fédération internationale de ski organise cet événement bisannuel du ski nordique lors duquel sont décernés les titres mondiaux de trois disciplines sportives : le combiné nordique, le saut à ski et le ski de fond.


Život.

Viktorín z Poděbrad se narodil jako druhorozený syn Kunhutě ze Šternberka (Kuňce), první manželce Jiřího z Poděbrad. V roce 1463 se oženil s Markétou († 1472), dcerou Hynka Ptáčka z Pirkštejna, a díky této svatbě získal panství Polná-Přibyslav. O dva roky později se jeho druhou ženou stala Žofie († 1479), dcera knížete Boleslava II. Těšínského. I po její předčasné smrti se Viktorín oženil potřetí, tentokrát s Markétou z rodu Palailogos z Montferratu. Z jeho potomstva lze uvést syna Bartoloměje, diplomata, který utonul roku 1515 v Dunaji.  V roce 1459 ho císař Fridrich III. Habsburský povýšil na knížete Svaté říše římské a téhož roku se stal moravským zemským hejtmanem. Roku 1462 císař jeho povýšení znovu potvrdil a současně za říšská knížata prohlásil též Viktorínovy bratry Jindřicha a Hynka. Svým synům již předtím král Jiří svěřil panství nad Kladskem a Minstrberskem; těm bratři společně vládli až do Jiříkovy smrti roku 1471, poté byl jeho majetek roku 1472 mezi jeho syny rozdělen. Viktorín získal Kolín a Knížectví opavské, Jindřichovi knížectví minstrberské a hrabství kladské s panstvím náchodským, Hynkovi Poděbrady a Kostomlaty a Bočkovi pak panství litické a hrad Veliš.  Když se proti Viktorínovu otci ustavila Zelenohorská jednota vedená Zdeňkem ze Šternberka, byl jmenován vrchním velitelem královského vojska. Dosáhl několika vítězství v Čechách i ve Slezsku. Při svém tažení do Rakous však narazil na vojska Matyáše Korvína, který přitáhl císaři Fridrichovi na pomoc. Obě vojska se několikrát na moravské půdě střetla. Boje se vedly především o Třebíč (ta byla celá zničena a tamější velký opevněný klášter značně poškozen), kde Viktorína obklíčila uherská vojska a útěk se mu zdařil díky vojenskému tažení vedenému jeho bratrem Jindřichem. Odtud se přesunuli na polenský hrad, odkud král Jiří z Poděbrad od května téhož roku řídil vojenské operace. 8. října 1468 se polenského hradu zmocnili páni ze Šternberka a jako přívrženci Matyáše drželi panství až do roku 1479, kdy po uzavření míru v Olomouci dostal majetek zpět a v Polné nechal vystavět architektonicky zajímavý dům U Rytířů. Dále Viktorín se účastnil bitev o Brno, Olomouc, Tovačov či Veselí nad Moravou, kde byl 27. června 1469 Korvínovými vojsky zajat. Následovalo dvouleté věznění na hradech v Trenčíně a Visegrádu.  Konvertoval ke katolické víře a posléze svému přemožiteli i pomáhal. Po uzavření olomoucké smlouvy dostal zpět polenské panství a dále je rozšiřoval, nechal opravit hrad, vystavět rybník Peklo i městské opevnění, roku 1482 na jeho pokyn vznikl rybník Velké Dářko. Po návratu z vězení žil převážně v Opavě. Roku 1483 poskytl v době morové epidemie polenský hrad k užívání králi Vladislavu II. a jeho dvoru. Dohodou z 12. května 1485 odstoupil Opavské knížectví uherskému a českému králi Matyáši Korvínovi. 7. října 1486 musel zadlužený Viktorín polenské panství prodat za 18 000 uherských zlatých svému vzdálenému příbuznému Janu Bočkovi z Kunštátu. Zemřel na Těšínsku, když se předtím opět vzepřel Matyášově moci a byl za to potrestán. Pochován je v kostele svatého Ducha v Opavě. Podle Genealogie knížat z Minstrberka od Štefana Glogowského, který čerpá z Aeluriovy Glaciographie (s. 442 a 468), zemřel Viktorín v neděli 30. srpna 1500 na zámku v Těšíně, pochován však byl do rodinné hrobky v kostele Panny Marie Růžencové u františkánů v Kladsku vedle své poslední ženy Markéty Palaiologovny.  V roce 1558 byly tělesné pozůstatky všech osmi členů rodiny přeneseny do knížecí hrobky v hlavním farním kostele Nanebevzetí Panny Marie v Kladsku.

Viktorín z Poděbrad, nebo též Viktorín Opavský či Viktorín Minsterberský, také Viktorín z Kunštátu (29. května 1443 Poděbrady – 30. srpna 1500 Těšín) byl český, římskoněmecký, minsterberský a opavský kníže, hrabě kladský, syn krále Jiřího z Poděbrad.

Victor de Poděbrady connu également comme: Victor duc de Münsterberg et d'Opava; (tchèque: "Viktorin z Minsterberka"); né le à Poděbrady – † 30 aout 1500 à Cieszyn) comte de Kladsko, duc de Münsterberg en polonais "Ziębice" (1465-1472) et duc Opava en allemand "Troppau" (1465-1485).


Mládí.

Není zcela jisté, kdy se narodil. Někteří historikové se domnívají, že to bylo roku 1552, jiní uvádějí rok 1554. Byl nejmladším synem Waltera Raleigha a jeho manželky Kateřiny Champernovnové. Ta byla neteří Kateřiny Ashleyové, Alžbětiny vychovatelky, která mladého Waltera uvedla ke dvoru.  Raleighova rodina byla silně protestantská a v době panování Marie I. museli její členové čelit nebezpečí perzekuce. Walterův otec se musel jednu dobu ukrývat ve věži svého panství, aby se vyhnul popravě. V dětství tak Walter získal silný odpor ke katolicismu.

Irsko.

V letech 1579 až 1583 se Raleigh podílel na potlačení Desmondova povstání. Účastnil se mimo jiné obléhání Smerwicku. Po porážce povstání došlo k rozdělování území mezi Alžbětiny příznivce, která tak chtěla omezit nebezpečí dalších vzpour v Irsku. Raleigh obdržel území o rozloze 160 km2, včetně přímořských měst Youghal a Lismore. Tím se stal jedním z nejbohatších vlastníků půdy na jihu Irska.  V období kdy vlastnil irská panství, trávil dost času na hradu Killulagh. Město Youghal považoval za svůj příležitostný domov a v letech 1588 až 1589 byl i jeho starostou. Správa jeho irských panství mu poté, co se k němu obrátila štěstěna zády, přinášela problémy. Roku 1602 je prodal Richardovi Boyle, který byl významným dvořanem na dvoře Jakuba I. i Karla I.

Nový svět.

Walter Raleigh převzal po svém zemřelém nevlastním bratrovi Humfreyi Gilbertovi iniciativu v projektu osídlení Ameriky anglickými kolonisty. Nakonec došlo ke dvěma plánovaným a k jednomu předem neplánovanému pokusu o osídlení Nového světa. Po pečlivém prozkoumání pobřeží dnešní Virginie v roce 1584, byl jako vhodné místo k budoucímu anglickému osídlení vybrán ostrov Roanoke. Zpráva o této úspěšné průzkumné misi potěšila královnu Alžbětu I. natolik, že organizátora akce, Waltera Raleigha, povýšila do šlechtického stavu, na budoucí osídlovací výpravu přislíbila poskytnout zbraně a střelný prach a zapůjčit jednu ze svých lodí – "Tygra", a navíc se rozhodla k poctě nejvyšší – jakožto Alžběta I., známá jako Panenská královna, propůjčila zemi za oceánem své přízvisko a ta byla tedy nazvána Virginií (Panenskou zemí). Raleighovy plány kolonizovat území Severní Ameriky (zahrnující současnou Severní Karolínu a Virginii) skončily neúspěchem, ale vytvořily základ pro další kolonizaci. Tyto výpravy financoval Raleigh ze svých prostředků a s finanční podporou svých obchodních přátel, a tak nebyl schopen zajistit příjem v té výši, která byla potřebná pro dlouhodobé udržení koloniální správy dobytých území.

Pozdní období.

V prosinci roku 1581 se Raleigh vrátil z Irska do Anglie a účastnil se života na Alžbětině dvoře. Královna začala brzy svého oblíbence zahrnovat dary, pronajala mu dva statky, udělila mu výsadu vybírat od každého vinaře v zemi poplatek za právo prodávat víno, povolila mu vývoz vlněného sukna a přibyly i tituly: Raleigh byl jmenován viceadmirálem západu, viceadmirálem Devonu, zástupcem koruny v Cornwallu a guvernérem tamních cínových dolů. Roku 1585 byl povýšen do rytířského stavu. V letech 1585 a 1586 zastupoval Devonské hrabství v parlamentu. Duchaplný Raleigh se královně za vše odvděčil tím, že jí dělal společnost a skládal pro ni verše.  V roce 1587 zahrnula královna svého oblíbence další poctou a sir Walter Raleigh se stal kapitánem její osobní stráže, což bylo prestižní postavení, které ho udržovalo v její nejtěsnější blízkosti. V létě roku 1587 však začal Raleighův postupný společenský pád. Tehdy byl královně představen dvacetiletý okouzlující muž Robert Devereux, hrabě z Essexu, kterého si královna okamžitě oblíbila a svěřila mu funkci nejvyššího štolby, tedy funkci, která ho udržovala po boku královny od svítání do setmění. Robert Devereux byl Raleighův silný protivník a snažil se svého rivala zničit. Roku 1591 se Raleigh tajně oženil s Alžbětinou dvorní dámou Alžbětou Throckmotovou, která s ním byla v té době těhotná. Následující rok byl tento sňatek odhalen a rozezlená královna Alžběta nechala sira Waltera Raleigha uvěznit i s jeho manželkou v Toweru. Po pěti týdnech se ale sir Raleigh dostal na svobodu, když ho královna pověřila dohledem nad rozdělením kořisti z uloupené španělské lodě "Madre de Dios", jejíž bohaté zásoby byly v anglickém přístavu postupně rozkrádány námořníky a prodávány překupníkům. Sir Walter Raleigh tvrdě zakročil a většinu nákladu před rozkradením zachránil. Poděkování se nedočkal. Když královna přikročila k dělení kořisti, zabavila Raleighův podíl, čímž ho uvrhla do dluhů, a navíc ho na krátký čas poslala zpět do vězení. Dalších pět let zůstal Raleigh v nemilosti, ale mohl alespoň žít na svobodě. S královnou se znovu usmířili kolem roku 1597.  Roku 1594 se účastnil výpravy, jejímž cílem bylo najít pověstmi opředené "město zlata". Objevil území, které je součástí dnešní východní Venezuely. Poté co se vrátil do Anglie, popsal svou výpravu v knize "The Discovery of Guiana", která je považována za příspěvek k pověstem o "El Doradu". Roku 1596 se účastnil přepadení Cádizu a následující rok i výpravy na Azory.

Poslední léta života.

Raleighův konečný společenský pád začal po smrti královny Alžběty I. v roce 1603 a po nástupu krále Jakuba I. na uprázdněný trůn. Jakub I. po svém nástupu zrušil všechny královské monopoly, čímž Raleigh ztratil hlavní zdroj příjmů. Obvinil také Raleigha z toho, že se zasloužil o rozšíření kouření tabáku v Anglii, což Jakub I. považoval za hanebný zlozvyk, na němž navíc vydělávají především Španělé, největší dovozci tabáku. Pak zbavil Raleigha funkce kapitána královských stráží a nařídil mu okamžitě opustit Durham House, palác, který Raleigh získal od Alžběty I. V roce 1603 byl sir Raleigh vyslýchán kvůli své účasti na údajném spiknutí proti králi, obviněn z velezrady a odsouzen k trestu smrti. V den popravy mu král udělil milost, a tak byl poslán do vězení v Toweru a zbaven všech práv. V Toweru si žil celkem pohodlně, měl k dispozici tři sluhy a brzy se k němu nastěhovala jeho žena i se synem Watem. Raleigh se ve vězení věnoval studiu a napsal první díl své Historie světa ("The Historie of the World"), popisující starověké Řecko a Řím. Uzavřel tu rovněž přátelství s dalším bohatým vězněm, hrabětem z Northumberlandu, který nešetřil penězi a snažil se svůj vězeňský úděl maximálně zpříjemnit. Raleigh dál snil o trvalém osídlení daleké Virginie, ale organizaci tohoto plánu mezitím převzal sir John Popham. Sir Walter Raleigh však nadále tajně z vězení ovládal Virginskou radu, která organizovala další výpravy do Virginie. Z vězení byl propuštěn po třinácti letech, v roce 1616. Dožil se tak ještě založení první trvale osídlené anglické osady v Americe, Jamestownu, a zjistil, že měl vždy pravdu, když tvrdil, že tabák je tím pravým a nejvýnosnějším zbožím Ameriky. Po svém propuštění z vězení se připojil k druhé výpravě do Venezuely hledající El Dorado.

Smrt.

V době výpravy jeho muži napadli španělské základny v San Thomé na Orinoku. Po jeho návratu do Anglie žádal španělský velvyslanec jeho přísné potrestání. Jeho požadavek byl přijat a Raleigh byl 29. října 1618 popraven. Jeho ostatky byly pochovány v Beddingtonském kostele.

Raleigh o nadvládě na moři.

Počátkem 17. století Raleigh prohlásil: („kdokoliv ovládá moře, ovládá obchod; kdokoliv ovládá obchod, ovládá bohatství světa a tudíž svět samotný“).

Sir Walter Raleigh (asi 1552 – 29. října 1618) byl anglický spisovatel, básník, voják, dvořan a cestovatel. Vlivným se stal v době vlády Alžběty I. kdy byl na základě královského patentu zapojen do kolonizace Virginie v Americe. Poté, co se roku 1591 bez svolení královny oženil s jednou její dvorní dámou, byl na určitou dobu uvězněn. Po Alžbětině smrti byl na základě obvinění v účasti ve spiknutí proti králi Jakubovi I., který mu nebyl nakloněn, znovu uvězněn. Roku 1616 byl propuštěn, aby se účastnil druhé výpravy, která měla objevit bájné "Eldorado". Tato výprava nebyla úspěšná a Raleighovi muži napadli posádku španělské základny v San Thomé. Po návratu do země byl na nátlak Španělů odsouzen a popraven.

Walter Raleigh, né dans le Devon en 1552 et décapité le à la tour de Londres, est un écrivain, poète, courtisan, officier et explorateur anglais.


Klasifikace.

Antikoagulancia lze rozdělit na látky používané "in vivo" (pacient) a látky používané "in vitro" (laboratoř):  Dále lze antikoagulancia rozdělit podle jejich mechanismu účinku na přímá a nepřímá. Přímá inaktivují samotné koagulační faktory přítomné v plazmě, zatímco nepřímá ovlivňují koagulační faktory snížením jejich tvorby v játrech.

Přímá antikoagulancia.

Přímá antikoangulancia blokují především trombin a/nebo faktor Xa. Trombin je klíčový protein koagulační kaskády, který aktivuje řadu koagulačních faktorů, a zejména katalyzuje přeměnu fibrinogenu na nerozpustný fibrin.

Heparin a jeho deriváty.

Heparin je směs kyselých mukopolysacharidů, běžně se vyskytujících v organismu. Terapeuticky se využívá heparin "nefrakcionovaný", "nízkomolekulární" a "pentasacharidy".

Nefrakcionovaný heparin.

Nefrakcionovaný (přirozený) heparin aktivuje AT III, který ireverzibilně inaktivuje trombin a některé další koagulační faktory (např. faktor Xa). Má následující vlastnosti:  Jeho nežádoucími účinky je krvácení, alergická reakce, osteoporóza (při dlouhodobém užívání).

Nízkomolekulární hepariny.

Nízkomolekulární hepariny (: "low molecular weight heparin", odtud zkratka "LMWH") mají kratší řetězce vzniklé rozštěpením heparinu. Působí podobně jako nefrakcionovaný heparin (inaktivují však především faktor Xa), ale jsou bezpečnější, mají lepší antikoagulační účinek, méně nežádoucích účinků a výhodnější farmakokinetiku. Nízkomolekulární hepariny:  V praxi se používá zejména "enoxaparin".

Pentasacharidy.

Pentasacharidy jsou synteticky připravené řetězce pěti sacharidových jednotek, odvozené od heparinu. Prostřednictvím AT III inaktivují faktor Xa. Pentasacharidy: Příkladem používané látky je "fondaparinux", "idraparinux"'je ve vývoji.

Hirudiny.

Hirudin je přírodní antikoagulační peptid produkovaný pijavicemi ("Hirudo medicinalis"). Má dobré vlastnosti, ale je drahý a v ČR se nepoužívá. V současné době několik výrobců dodává rekombinantně vyrobené deriváty hirudinu, které na rozdíl od přirozeně se vyskytujícího peptidu postrádají sulfátovou skupinu – desirudin

Gatrany.

Gatrany přímo inhibují trombin. Podává se ústně (p. o.), má rychlý nástup účinku a dlouhodobé působení. Dá se použít v profylaxi tromboembolické nemoci (srovnatelný s enoxaparinem) a fibrilace síní (lepší než warfarin), používá se však především v ortopedických indikacích.

Xabany.

Xabany přímo inhibují faktor Xa. Podává se ústně, je předvidatelný, očekává se jeho indikace při léčbě fibrilace síní.

Nepřímá antikoagulancia.

Nepřímá antikoagulancia jsou "kompetitivní antagonisté vitaminu K" (mají podobnou strukturu). Výsledkem jejich působení je snížení tvorby vitamin K-dependentních koagulačních faktorů.  Redukovaný vitamin K je oxidován během syntézy faktorů II, VII, IX, X a antikoagulačních proteinů C a S. Oxidovanou formu pak musí zregenerovat vitamin K reduktáza – enzym, jenž je cílovou strukturou, kterou nepřímá antikoagulancia blokují. Z výše uvedeného je zřejmé, že tyto látky jsou účinné výhradně "in vivo". Vrchol antikoagulačního účinku nastupuje asi za 3 dny.  Účinnost antikoagulační terapie může být ovlivněna množstvím vitaminu K v potravě nebo jeho vstřebáváním. Mimo potravinových interakcí existuje i celá řada interakcích lékových, založených na ovlivnění biotransformace léčiva, syntézy a degradace koagulačních faktorů nebo vytěsnění léčiva z vazby na albumin.  Nežádoucím účinkem nepřímých antikoagulancií je krvácení. Objeví-li se, je třeba lék vysadit; je možné podat vitamin K, plazmu nebo koncentrát koagulačních faktorů.

Warfarin.

Warfarin je kumarinový derivát. Byl dlouhou dobu víceméně jediným použitelným perorálním antikoagulanciem. Zpočátku se používal jako jed na krysy, ale možnosti jeho potenciálního využití odhalil sebevražedný pokus, jenž byl sledován poruchou krevní srážlivosti.

Variabilita.

Ve farmakokinetice warfarinu jsou velké interindividuální rozdíly, proto je třeba dávku přísně individualizovat. Uplatňuje se polymorfismus "vitamin K reduktázy" a systému "CYP2C9". Interagují léčiva (zejména "amiodaron", "fluvastatin", "klopidogrel", nesteroidní antirevmatika, atd) a potraviny s obsahem vitaminu K (listová zelenina, maso dobytka přikrmovaného vitaminem K). V dietě by proto mělo být zastoupení těchto potravin pokud možno konstantní.

Vedení léčby.

Na začátku léčby dochází ke krátkodobému prokoagulačnímu účinku warfarinu, protože se poněkud sníží syntéza proteinu C a S. Tuto periodu je proto třeba krýt aplikací nízkomolekulárního heparinu. Začíná se dávkou 5 mg/den (s překrytím LMWH). Dávkování se pak upravuje dle výsledků INR (Quick).  Jak již bylo řečeno, účinek warfarinu kolísá. Proto je nutné pravidelně kontrolovat INR, které by se mělo pohybovat v rozmezí 2–3,5. Měření by se mělo provádět jednou za 3–5 dní, u stabilních pacientů (tj. 2× po sobě v normě) jednou za 4 týdny. Aktuálním trendem je domácí monitorování jednou týdně.  Indikací pro podání warfarinu je profylaxe trombózy a embolie u fibrilace síní, stav po implantaci mechanických chlopenních protéz a u flebotrombózy. Naproti tomu kontraindikací jsou krvácivé stavy, těhotenství (při dávkách nad 5 mg/den převedení na LMWH).  Při krvácení je nutné přerušit léčbu, případně podat čerstvou mraženou plazmu, vitamin K či komplex koagulačních faktorů.

Antikoagulancia (sg. antikoagulans či antikoagulant) jsou léčiva snižující srážlivost krve (hemokoagulace). Svým působením blokují koagulační faktory, a tím i vlastní koagulaci (laicky se hovoří o „ředění krve“, což je zcela nesprávné, protože po podání antikoagulancií není krev ani řidší, ani hustší). Používají se především k profylaxi žilní a nitrosrdeční trombózy a následné embolie. Laboratorně se využívají jako protisrážlivá činidla.

Un anticoagulant est une substance chimique ayant la propriété d'inhiber la coagulabilité naturelle du sang. Le sang ainsi traité ne coagulera pas ou alors moins vite, mais gardera la même viscosité. L'usage principal de l'anticoagulant est à visée médicale.