Charakteristika.

TSL je velmi jednoduchá metoda vytváření zámku, která může být snadno implementována jako instrukce procesoru. Většina současných procesorů nějakou formu instrukce TSL obsahuje. TSL může být implementováno i softwarově, avšak pak je nutné zajistit její atomicitu.  Negativem metody využívající TSL je aktivní čekání ("busy waiting", též "spinlock"), takže se hodí jen pro ochranu krátkých úseků kódu kritické sekce. Může však být základem pro řešení využívajících semaforů a fronty, která aktivní čekání odstraňuje. Operace TSL může být strojová instrukce v procesoru, může být též implementována softwarově nebo poskytována jiným obvodem (DPRAM).  Maurice Herlihy v roce 1991 dokázal, že TSL má konečnou dobu čekání při řešení souběžného přístupu na rozdíl od metody compare-and-swap ("porovnej a vyměň"), avšak ne pro více, než dva procesy.

Použití.

Instrukce TSL je používána před vstupem do kritické sekce. Instrukce při svém vyvolání nastaví proměnnou Lock na pravdu (zamčeno) a vrátí předchozí stav této proměnné. Proto ji můžeme umístit do čekací smyčky (tzv. "aktivní čekání"), která bude řešit vstup do kritické sekce. Po výstupu z kritické sekce je proměnná Lock nastavena na nepravdu (odemčeno). while TestAndSet(Lock) do { nothing } ; Lock:=false;

Hardwarová implementace TSL.

Instrukce TSL implementované pomocí DPRAM () může pracovat mnoha způsoby. Zde jsou popsány dvě varianty, které popisují DPRAM se dvěma porty, které dovolují dvěma odděleným elektronickým komponentám (například dva procesory) přístup do celé paměti v DPRAM.

Varianta 1.

Pokud procesor 1 zpracovává TSL instrukci, DPRAM si o tomto nejdříve udělá "vnitřní poznámku" uložením adresy umístění v paměti na speciální místo. Pokud v tomto okamžiku procesor 2 také spustí zpracování instrukce TSL pro stejné umístění v paměti, DPRAM nejdříve zkontroluje "vnitřní poznámku" tohoto místa paměti, rozpoznává hrozící kolizi a oznámí procesoru 2, že musí počkat a a zkusit to znovu. Toto je implementace techniky nazývané „busy waiting“ nebo „spinlock“. Protože se toto odehrává na hardwarové úrovni, čekání procesoru 2 je velmi krátké.  Ať se procesor 2 pokoušel nebo nepokoušel přistupovat na adresu, DPRAM umožní procesoru 1 provedení svou operaci TSL. Pokud TSL procesoru 1 uspěje, DPRAM nastaví adresu paměti na hodnotu danou procesorem 1. Potom DPRAM vymaže jeho "vnitřní poznámku" kterou procesor 1 svou TSL instrukcí zapsal. Následně procesor 2 neúspěšně dokončí svou TSL instrukci.

Varianta 2.

Procesor 1 zpracovává TSL instrukci na adrese A. DPRAM neukládá ihned požadovaná data, místo toho přesune původní data do speciálního registru a změní obsah paměti A na hodnotu, která má význam příznaku TSL instrukce na této adrese. Pokud v tento okamžik procesor 2 spustí zpracování TSL instrukce na stejné adrese, pak DPRAM detekuje hodnotu s významem již probíhající TSL instrukce a podobně jako ve variantě jedna oznámí procesoru 2, že musí čekat.  Ať se procesor 2 pokoušel nebo nepokoušel přistupovat na adresu, DPRAM umožní procesoru 1 provedení svou operaci TSL. Pokud TSL procesoru 1 uspěje, DPRAM nastaví adresu paměti na hodnotu danou procesorem 1. Pokud TSL neuspěje, DPRAM vrací zpět do paměti hodnotu uloženou ve speciálním registru. Obě operace odstraní z paměti hodnotu s významem probíhající instrukce TSL. Pokud v tomto okamžiku spustí TSL, pak uspěje.

Softwarové realizace TSL.

Mnoho procesorů má ve svém instrukčním souboru TSL instrukce. Procesory, které tyto instrukce nemají, používají atomické (nepřerušitelné) výměny nebo jiné atomické instrukce pro načtení, modifikaci zpětné uložení.  TLS instrukce s využitím logické proměnné se chová podle níže uvedeného kódu funkce. Velmi důležitou vlastností této funkce je, že žádný proces ji nemůže přerušit během jejího provádění a proto se chová tak, jak se očekává. Tento kód je určen jen pro pochopení funkce TSL, atomista (nepřerušitelnost) vyžaduje určitou hardwarovou podporu a z toho důvodu nemůže být takto jednoduše implementována.  Pozn. v tomto příkladu je lock předán referencí, ale přiřazení do initial vytváří novou hodnotu. function TestAndSet(boolean lock) {  Výše uvedený kód není atomický ve smyslu TSL instrukce. Také se liší od výše uvedeného popisu DPRAM a hardwarové realizace TSL, kdy v kódu není provedeno nastavení paměti na základě testu oproti DPRAM hw realizaci TSL, kdy testovanou hodnotu a v případě úspěchu vkládanou hodnotu definuje procesor.  V dalším příkladě může být hodnota nastavena pouze na 1. Ale pokud je 0 a 1 považována za platný obsah definovaného místa adresy a test je prováděn na nenulovou hodnotu, pak je toto rovnocenné případu popisovaném pro hw implementaci v DPRAM (resp. případu DPRAM omezené těmito podmínkami).  Z tohoto pohledu, lze toto korektně nazvat TSL v plném smyslu tohoto významu. Důležitým bodem k povšimnutí je účel a princip TSL, kdy je hodnota je testována a nastavena v jedné atomické operaci tak že žádné jiný programové vlákno nesmí způsobit změnu cílové paměti po jejím testu, ale jen před jejím nastavením, což by mohlo porušit logický požadavek že paměť bude nastavena jen pokud má určitou hodnotu.  Příklad realizace v programovacím jazyce C: int TestAndSet(int* lockPtr) {  Kde SwapAtomic atomicky nejdříve čte aktuální hodnotu přes ukazatel lockPtr a pak uloží 1 do umístění (pozn. překladatele: prostě prohodí *lockPtr a s konstantou 1, některé procesory mají pro toto strojovou instrukci).  Kód také ukazuje, že TSL je opravdu složena ze dvou operací: atomická výměna a test. Jen výměna musí být atomická. (Je to pravda, protože podržení hodnoty pro porovnání již nezmění výsledek testu, jakmile je hodnota pro test získána).

Realizace vzájemných vyloučení s TSL.

Jedna možnost realizace vzájemného vyloučení používajících TSL je následující: boolean lock = false function Critical(){  V pseudoprogramovacím jazyce C by to mohlo být: volatile int lock = 0; void Critical() {  Všiměte si modifikátoru volatile. Pokud by nebyl použit, pak kompilátor optimalizoval přístup k proměnné použitím dočasné lokální proměnné, vygenerovaný kód by pak byl nefunkční.  Naopak přítomnost volatile nezajišťuje, že čtení a zápis jsou prováděny přímo v paměti. Některé překladače používají tzv. paměťové bariéry k zajištění přímého provádění čtení a zápisu paměti. Protože je v tomto bodě C/C++ poněkud vágně definováno, ne všechny kompilátory to tak dělají. Proto nahlédněte do dokumentace ke svému kompilátoru.  Jiná varianta implementace vzájemného vyloučení je známa jako „Test and Test-and-set“, je daleko efektivnější na víceprocesorových počítačích. Používá stejné Test and Set instrukce, jako výše popsaná metoda, ale vylepšuje koherenci vyrovnávacích pamětí.

Implementace semaforů pomoci TSL.

Test and set je možné použít pro implementaci tzv. semaforů. V jednoprocesorových systémech není tato technika potřeba (kromě případů, kdy více procesů přistupuje ke stejným datům), při implementaci semaforu je postačující zakázat přerušení před přístupem k semaforu. Avšak u víceprocesorových strojů je nevhodné, ne-li nemožné zakázat přerušení na všech procesorech ve stejný čas. Bez zakázaného přerušení tedy může dva nebo více procesorů přistupovat k paměti semaforů ve stejný čas. V tomto případě může být použito test-and-set instrukcí.

Test-and-set (TSL, též "Test-and-set lock") je v informatice jednoduchá atomická operace, která slouží k vytváření synchronizačních zámků. Operace TSL funguje tak, že nastaví hodnotu typu boolean na pravdu ("true") a vrátí její předchozí hodnotu. Zajistí tak, že ze soutěžících procesů je pouze jednomu dovoleno vstoupit do kritické sekce a při nežádoucím souběhu nedojde k poškození dat v "kritické oblasti" současným zápisem. Další proces se dostane do kritické sekce až poté, co z ní předchozí vystoupí a hodnotu zámku nastaví na nepravdu ("false"), přičemž čekající proces provádí pokusy o vstup ve smyčce (tzv. aktivní čekání).

L'instruction test-and-set est une instruction atomique utilisée en informatique pour écrire une valeur prédéterminée dans un emplacement mémoire et retourner la valeur d'origine de cet emplacement.


Dějiny.

V římských dobách protínala území silnice vedoucí podle valu chránícího severní hranici. Stálé osídlení se datuje od 12. století, kdy byl v oblasti založen špitál. Území bylo ve vlastnictví klášterů, obyvatelstvo se živilo zemědělstvím, vinařstvím a rybolovem. Za válek s Osmanskou říší, zvláště při dvojím obléhání Vídně, bylo toto území až do konce 17. století opakovaně ničeno a jeho osídlení vždy znovu obnovováno. V 18. a 19. století začal prudce stoupat počet obyvatel, na území vyrostlo několik manufaktur a cihelen, následně i kostelů. V roce 1784 byla na území okresu založena vídeňská Všeobecná nemocnice. Během revoluce roku 1848 byl Alsergrund jedním z center dění.  Roku 1850 bylo sedm obcí (Alservorstadt, Althangrund, Himmelpfortgrund, Lichtental, Michelbeuren, Roßau, Thurygrund) sloučeno do okresu Alsergrund a připojeno k Vídni. Během druhé poloviny 19. století vyrostla městská zástavba do podoby, která se v zásadě zachovala dodnes. Do nástupu nacismu tvořili asi 1/4 obyvatelstva okresu Židé, kteří byli během 30. a 40. let vyhnáni nebo povražděni. Na konci války byla velká část Alsergrundu poškozena, na místě zničených budov vznikla řada obecních nájemních domů.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel v době založení okresu (1850) přesahoval 50 000, roku 1869 čítal Alsergrund už 66 000 a vrcholu dosáhl v roce 1910, kdy na území žilo 112 000 obyvatel. První významný pokles nastal ve 30. a 40. letech, kdy bylo zlikvidováno židovské obyvatelstvo, propad pokračoval i v 2. polovině 20. století. V posledních letech se počet obyvatel stabilizoval pod hranicí 40 000. Díky své poloze i IX. okres zachovává nadprůměrný podíl studentů (16,3%).  Asi čtvrtina obyvatel Alsergrundu se nenarodila v Rakousku. Příslušníci menšin hovoří nejčastěji srbsky (6,1 %), turecky (3 %) a chorvatsky (2,6 %).  Polovina obyvatel se hlásí k římskokatolickému vyznání, 6,2 % k islámu, 5,9 % k pravoslavné církvi, 4,9 % k evangelíkům. Čtvrtina obyvatel je bez vyznání a 6,6 % náboženství neuvedlo. V rámci Vídně zůstává Alsergrund dodnes obvodem s největším podílem obyvatel židovského vyznání (0,7 %).

Politika.

V čele samosprávy se od konce druhé světové válce až do devadesátých let střídaly SPÖ a ÖVP. Poté nastal výrazný vzestup Zelených, kteří jsou nyní po SPÖ druhou nejsilnější stranou.

Služby.

Dopravní obslužnost IX. okresu zajišťuje devět stanic metra na jeho obvodu (linky U6, U4, U3), území dále protíná několik tramvajových tratí i autobusová linka. Franz-Joseph-Bahnhof na severu Alsergrundu je východiskem vlakových tratí do severozápadní části Rakouska. Automobilová doprava se soustřeďuje především na komunikace po obvodu okresu (Gürtel, Ringstraße, pás ulic na hranici s městským okresem Josefstadt. Vnitřními tepnami obvodu jsou Liechtensteinstraße, Nußdorferstraße, Währingerstraße, Alserstraße, Alserbachstraße, Porzellangasse a Spitalgasse.  Alsergrund je sídlem několika vysokých škol. V severní části obvodu se nachází Wirtschaftsuniversität Wien, jedna z největších hospodářských univerzit v Evropě. V okrese sídlí Lékařská univerzita, v budovách staré Všeobecné nemocnice se nyní nachází kampus Vídeňské univerzity. K nejznámějším alsegrundským středním školám patří Lycée Français de Vienne.  Všeobecná nemocnice v jižní části okresu je centrem vídeňského zdravotnictví. Obvod byl již před staletími spolu se sousedním Josephstadtem označován jako "čtvrť lékařů". Nedaleko Všeobecné nemocnice se nachází Dětská nemocnice svaté Anny.

Kultura a památky.

V obvodu se nachází řada divadelních scén, z nichž nejznámější je Volksoper i řada muzeí. Nejnavštěvovanější je Lichtenštejnské muzeum umístěné v paláci v Roßau. Představuje rodinné umělecké sbírky knížat z Lichtenštejna s důrazem na období baroka. Muzeum bylo zřízeno i v budově, kde bydlel Sigmund Freud, stejně jako v rodném domě Franze Schuberta. V sídle Rakouské národní banky je umístěno "Muzeum peněz". Několik muzeí s medicínskou tematikou se nachází v budovách bývalé lékařské fakulty (Josephina) a v nejbližším okolí – "Patologicko-anatomické muzeum", "Zubařské muzeum", "Farmaceutické muzeum", "Muzeum dějin lékařství" a "Muzeum soudní medicíny".  Mezi nejznámější památky patří Lichtenštejnský palác, sídlo Lichtenštejnského muzea, Clam-Gallasovský palác s anglickou zahradou, palác "Strudelhof" (dnes hotel), či nedaleké "Josephinum" (dnes Muzeum dějin lékařství). Narrenturm (Patologicko-anatomické muzeum) je nejstarším účelovou budou pro léčbu duševních chorob na světě. Největší církevní stavbou je Votivkirche, postavená jako poděkování za odvrácení atentátu na císaře Františka Josefa I. Lichtenthalský kostel "Čtrnácti svatých pomocníku" je známý působením Franze Schuberta, který zde poprvé uvedl několik svých děl. Svah mezi Liechtensteinstraße a Währingerstraße překonává několik schodišť. V severní části okresu byla roku 1987 přestavěna "Městská spalovna a teplárna" podle projektu Friedensreicha Hunderwassera.  Největším parkem v okrese je "Park Sigmunda Freuda" u Votivkirche, následovaný parkem "Arne Karlssona" a zahradou Lichtenštejnského paláce, která je volně přístupná veřejnosti.

Alsergrund () je název devátého vídeňského městského okresu, který vznikl roku 1850 sloučením sedmi předměstí severozápadně od prvního městského okresu (Vnitřní město, "Innere Stadt"). Území je vymezeno na východě dunajským kanálem ("Donaukanal") a úsekem Ringstraße, na západě úsekem dopravního okruhu zvaného "Wiener Gürtel Straße" a na jihu ulicemi Maria-Theresien-Straße, Universitätsstraße a Alser Straße.

Alsergrund est le neuvième arrondissement de Vienne. Il englobe d'est en ouest les quartiers de Roßau, Alservorstad, Michelbeuern, Himmelpfortgrund, Thurygrund, Lichtental au centre, et Althangrund au nord.


Politická činnost.

Guido Westerwelle vstoupil do FDP v roce 1980. Od roku 1988 je členem spolkového předsednictva FDP. 8. února 1996 se stal poslancem Spolkového sněmu po abdikaci poslance Heinze Lanfermanna. V letech 1993-1999 byl také předsedou krajského vedení FDP v Bonnu. Mezi lety 1994 a 2001 pak během předsednictví Klause Kinkela a Wolfganga Gerhardta zastával funkci generálního sekretáře FDP, přičemž se významnou měrou podílel na přeměně programu strany (tzv. "Wiesbadenské principy") a vedl komisi, která program vypracovala.  4. května 2001 byl na spolkovém sjezdu v Düsseldorfu zvolen výraznou většinou nástupcem Wolfganga Gerhardta jako nejmladší spolkový předseda FDP. Nasměroval stranu zejména do oblasti vzdělávání a zdůraznil tradiční zájem FDP o hospodářskou politiku země. Snažil se též FDP profilovat vůči jejím tehdy dřívějším koaličním partnerům CDU/CSU a SPD-Zelení.  V parlamentních volbách roku 2002 vystoupil jako vůbec první kandidát na post kancléře v historii FDP. Volební výsledky FDP se zlepšily o 1,2 % na 7,4 %, ačkoliv původně bylo plánováno v „Projektu 18“ získat alespoň 18 % hlasů, k čemuž Westerwelle během volební kampaně v roce 2002 používal tzv. „Guidomobil“. Navštívil dokonce i účastníky televizní soutěže Big Brother, což mu vyneslo výtky, že z předvolební kampaně dělá zábavnou show.  V roce 2003 byl Westerwelle 79,8 % hlasy delegátů opět zvolen předsedou strany a 2005 na spolkovém sjezdu v Kolíně nad Rýnem s výsledkem 80,1 % hlasů potvrzen v úřadu. V roce 2007 ve Stuttgartu získal Westerwelle doposud nejlepší volební výsledek na spolkovém sjezdu: 87,6 % hlasů. 15. května 2009 byl na spolkovém sněmu potvrzen ve funkci 95,8 % hlasů a překonal tak svůj výsledek z roku 2007.  Po oznámení spolkových voleb v květnu 2005 byl Westerwelle 23. května 2005 nominován jako lídr FDP do parlamentních voleb. Westerwelle byl 2. července 2005 zvolen 48 ze 49 odevzdaných hlasů kandidátem FDP za volební obvod v Bonnu, kde ve spolkových volbách roku 2002 obdržel zhruba 14 procent hlasů prvovoličů. 10. července 2005 byl Westerwelle zvolen na 1. místo kandidátky FDP Severního Porýní-Vestfálska 93,1 procenty hlasů.  V roce 2005 při spolkových volbách ve volebním obvodu v Bonnu získal 8,7 % prvovoličů, ve volbách v roce 2009 ve stejném volebním obvodu 19,1 procent těchto hlasů. Po volbách 2005 do Spolkového sněmu se dohodl s Wolfgangem Gerhardtem, že jej v následujícím roce vystřídá ve funkci předsedy parlamentní frakce. Toto rozhodnutí bylo potvrzeno, ovšem Westerwelle byl zvolen s horším výsledkem, než Wolfgang Gerhardt při svém předchozím znovuzvolení předsedou. Westerwelle nastoupil do této funkce 1. května 2006.  Po parlamentních volbách v roce 2009 nabídla Angela Merkelová Svobodným demokratům účast na vládě a Guido Westerwelle se stal ministrem zahraničí a zástupcem kancléřky. Avšak v průběhu roku 2011 přešla funkce předsedy FDP a vicekancléře na ministra hospodářství Philippa Röslera. Guido Westerwelle byl nadále až do jmenování třetí vlády Angely Merkelové po volbách do Spolkového sněmu 2013, ve kterých se FDP nedostala do parlamentu, ministrem zahraničí.

Soukromý život.

Guido Westerwelle po maturitě v roce 1980 absolvoval studium právních věd na Univerzitě v Bonnu, které ukončil v roce 1987 první a v roce 1991 druhou právnickou státní zkouškou. V tomto roce byl také uznán za advokáta. V roce 1994 získal doktorát práv na Univerzitě v Hagenu s disertační prací na téma stranické právo a politické mládežnické organizace. Oba Westerwellovi rodiče jsou rovněž právníci.  Westerwelle žil v Bonnu a Berlíně. Jeho životním partnerem byl Michael Mronz, sportovní manažer dostihové soutěže CHIO v Cáchách a bratr bývalého profesionálního tenisty Alexandera Mronze. Westerwelle a Mronz spolu 27. září 2010 v Bonnu vstoupili do registrovaného partnerství.  Guido Westerwelle byl prvním politikem na spolkové úrovni, o jehož homosexualitě se veřejnost dozvěděla. Tato informace byla zveřejněna v roce 2001. Po Klausovi Wowereitovi a Ole von Beustovi tak byl Westerwelle třetím předním německým politikem, u něhož homosexualita neměla žádný vliv na poškození pověsti.  V roce 2013 založil nadaci ""Westerwelle Foundation. Stiftung für internationale Verständigung."".  V červnu 2014 oznámila německá média, že Guido Westerwelle onemocněl akutní formou leukémie. Nemoc mu byla poprvé diagnostikována poté, co mu mělo býti operováno koleno. V březnu 2016 této nemoci podlehl.

Externí odkazy.

Guido Westerwelle (27. prosince 1961 v Bad Honnef, Severní Porýní-Vestfálsko – 18. března 2016 v Kolíně nad Rýnem) byl německý politik. V letech 1994-2001 byl generálním sekretářem a od roku 2001 spolkovým předsedou Svobodné demokratické strany (FDP). Od roku 2006 byl rovněž předsedou parlamentní frakce FDP a od roku 2009 vůdcem opozice ve Spolkovém sněmu. Od 28. října 2009 do roku 2011 byl zástupcem kancléřky (tato funkce je všeobecně nazývána vicekancléř) a zároveň ministrem zahraničí v kabinetu Angely Merkelové. V průběhu roku 2011 funkce předsedy FDP a vicekancléře od něj převzal ministr hospodářství Philipp Rösler. Guido Westerwelle byl nadále až do jmenování třetí vlády Angely Merkelové ministrem zahraničí.

Guido Westerwelle, né le à Bad Honnef et mort le à Cologne, est un homme politique allemand membre du Parti libéral-démocrate (FDP).


Charakteristika.

Lidé, coby diploidní organismy, nesou v genetické výbavě svých tělních buněk dvě odpovídající sady chromozomů, jednu zděděnou od otce (paternální) a jednu od matky (maternální). Za normálních okolností mají paternální a maternální kopie konkrétního genu stejný potenciál pro svou expresi (míru transkripce) v kterékoli lidské buňce.  Genomický imprinting však je poněkud vzácný proces, který tento potenciál zásadně mění, neboť v jeho důsledku je aktivita určitého genu omezena na jeden chromozom v závislosti na tom, od kterého rodiče byl zděděn. Ve většině případů to znamená, že pouze maternální nebo paternální alela („verze“) daného genu je exprimována (je aktivní), kdežto druhá je utlumena. Genomický imprinting se realizuje stejně u potomků obou pohlaví, takže například gen aktivní jen na maternálních chromozomech bude utlumen na paternálních chromozomech u všech dcer i synů.  Imprinting u zdravých lidí postihuje jen asi několik stovek z více než 20 000 lidských genů. Většinou se v genomu nenacházejí tyto geny izolovaně, ale naopak se shlukují a je tak možné identifikovat celé chromozomální oblasti s imprintovanými geny. Zde nacházíme zásadní strukturu pro samotnou realizaci imprintingu, tzv. oblast řídící imprinting (: "imprinting control region, ICR"). ICR jsou přístupné epigenetickým modifikacím a obvykle jedna z rodičovských ICR je metylována.  Imprinting je třeba odlišit od jiných forem exprese genů závisejících na pohlaví rodiče, které vznikly v důsledku jejich rozdílného genetického vkladu – sem patří geny na chromozomu Y nebo mitochondriální dědičnost.

Výzkum.

Mnoho našich současných znalostí o imprintingu pochází ze studií na modelových organismech, především na myších. U těch, které sice měly kompletní sadu chromozomů, ale jeden pár chromozomů pocházel celý od jediného rodiče (uniparentální dizomie), byly často popisovány abnormality vývoje a výskyt různých onemocnění. Zajímavé bylo, že to platilo jen pro některé chromozomy, v řadě případů se uniparentální dizomie obešla bez zjevných následků pro svého nositele. Současná platná mapa všech dosud známých imprintovaných oblastí myšího genomu je k dispozici zde.  Onemocnění, která vznikají na základě poruchy imprintingu, mají řadu příčin na molekulární úrovni, např. (mikro)delece, bodové mutace či uniparentální disomie. Mezi choroby s prokázanou úlohou poruch imprintingu patří Prader-Williho syndrom, Angelmanův syndrom Beckwithův-Wiedemannův syndrom, Silverův-Russellův syndrom, tranzientní novorozenecký diabetes mellitus a další.

Genomický imprinting (nebo také parentální imprinting, jindy jednoduše „imprinting“) je genetický jev, při němž míra exprese některého z genů závisí na rodiči, od kterého byl tento gen zděděn.

On dit d'un gène qu'il est soumis à l'empreinte parentale lorsque, chez les organismes diploïdes, la copie héritée de la mère et la copie héritée du père ne sont pas exprimées de la même manière. En règle générale, l'une des deux copies du gène est totalement éteinte alors que l'autre est active.


Historie.

Metodu PGD zavedl do medicínské praxe Prof. Alan Handyside se svými spolupracovníky (Royal Postgraduate Medical School, Londýn, V. Británie) v roce 1992. Metoda prodělala bouřlivý vývoj a rozdělila se v podstatě na dvě relativně samostatné větve, PGD v užším slova smyslu pro diagnostiku monogenních chorob a strukturních chromozomových abnormit a PGS pro zlepšení výsledků transferu embrya v rámci asistované reprodukce. První těhotenství po PGD ve střední Evropě vzniklo v r. 2001 v Brně. Významný obrat v úspěšnosti PGD nebalancovaných chromozomových vad a PGS přineslo využití mikročipů pro diagnostiku počtu chromozomů a jejich částí. Metodu zvanou array CGH (mikročipová komparativní genová hybridizace) zavedla pro vyšetření blastomer Leeanda Wilton (Melbourne IVF, Austrálie) v r. 2005. Další významnou událostí je zavedení metody karyomappingu do preimplantační genetické diagnostiky (Alan Handyside a spolupracovníci, London Bridge Fertility, Londýn, V. Británie, 2010). Metoda umožňuje současnou diagnostiku monogenní choroby a vyloučení aneuploidií, což výrazně zvyšuje šanci na porod zdravého dítěte.  Od zavedení až do dneška se pomocí metody PGD narodilo nejméně 10 000 zdravých dětí a neustále jich přibývá.

Indikace.

Indikací k použití PGD je riziko přenosu vrozené chromozomální aberace, které ohrožuje vzniklé těhotenství porodem postiženého nebo mrtvého dítěte nebo spontánním potratem, riziko přenosu závažné monogenní dědičné choroby, opakované potraty z neznámých příčin, případně další genetická rizika podle indikace lékařského genetika.  Indikací k použití PGS je například opakovaný neúspěch metod asistované reprodukce, vyšší věk matky, těžší porucha spermatogeneze (oligoasthenoteratospermie).

Provedení.

Pacientce podstupující preimplantační genetickou diagnostiku jsou odebrána v krátké anestézii vajíčka, která jsou oplozena v převážné většině případů metodou ICSI (intracytoplazmatická injekce spermií). Důvodem je vyšší spolehlivost a výtěžnost oplozených vajíček při použití metody ICSI. Potom provede klinický embryolog podle indikace reprodukčního specialisty na vhodném stadiu vývoje biopsii.  Biopsie pólového tělíska se provádí zejména tam, kde chceme hodnotit jen přínos matky ke genetické výbavě embrya, neinformuje o genetické výbavě, kterou embryo získalo ze spermie. Provádí se po oplození vajíčka a je nutné odebrat první i druhé pólové tělísko a obě vyhodnotit. V některých státech je biopsie pólových tělísek jedinou povolenou metodou získání materiálu pro PGD.  Biopsie blastomery se standardně provádí třetí den po oplození, kdy má embryo typicky 8 buněk (blastomer). Odebírá se většinou jedna blastomera z těchto osmi. Určitou nevýhodou biopsie blastomer je skutečnost, že genetická výbava blastomer se může v některých případech lišit (mozaicismus). Je to důsledkem chyb při buněčném dělení, které mohou u časného vývoje embryí nastat. Tyto chyby mohou být v dalším vývoji napraveny, blastomery s komplexně poškozeným genomem se dále nevyvíjení a do dalších stadií vývoje pokračují jen nepoškozené buňky. Tento samoopravný mechanizmus ovšem většinou nevyloučí aneuploidní embrya s jednoduchými vadami (monosomie, trisomie), která pokračují ve vývoji často i po implantaci v děložní sliznici a většinou končí spontánním potratem v prvních třech měsících těhotenství.  Biopsie trofektodermu se provádí po vývoji do stadia blastocysty 5. nebo 6. den vývoje. Její výhodou je velká šetrnost k embryu, protože se odebírá několik buněk trofektodermu, z nějž později vzniká placenta, a plodové obaly a embryoblast zůstává nedotčen. Další výhodou biopsie v tomto stádiu je výrazná redukce komplexních aneuploidií samoopravným mechanizmem. Nevýhodou je náročnější vybavení, pokud totiž má být metoda používána rutinně a úspěšně, je nutné použití laseru k oddělení buněk. Dále je potřebné embryo po biopsii kryokonzervovat, aby byl dostatek času pro jeho vyšetření. Vzhledem k tomu, že se ke kryokonzervaci používá na většině pracovišť velmi šetrná metoda vitrifikace, nemá tento postup negativní vliv na úspěšnost. Ve zcela výjimečných případech se nemusí shodovat genetická výbava embryoblastu a trofektodermu, riziko neshody je ale velmi malé.  Materiál získaný při biopsii se dále vyšetřuje podle indikace molekulárně genetickými metodami (přímá a nepřímá detekce mutace, karyomapping), molekulárně-cytogenetickými metodami (array CGH, karyomapping), případně je v některých případech strukturních aberací indikováno vyšetření pomocí klasických cytogenetických metod (FISH - fluorescenční in situ hybridizace), které byly dříve používány ve velké míře i pro PGS, vzhledem k neúplnému počtu takto detekovaných chromozomů jsou ale pro tento účel neefektivní a zastaralé.  Cílem metody je přenést do dělohy pouze embrya, která neobsahují vyšetřovanou vadu (případně vady). To znamená například u PGS embrya bez početních chromozomových vad (aneuploidií), u PGD strukturních chromozomových vad embrya bez strukturní vady nebo alespoň embrya balancovaná (nechybí ani není nadbytečná žádná část chromozomu), u monogenních chorob jsou přenesena embrya neobsahující mutaci, případně alespoň embrya s pouze jednou mutací v alele u recesívních vad (zdravý přenašeč), pokud nejsou nalezena embrya bez mutace.

Text k obrázkům.

B - blastomery E - embryoblast L - řez laserovým paprskem P - biopsační pipeta p1 a p2 - pólová tělíska T - trofektoderm V - vajíčko (oocyt) Z - zona pellucida (obal vajíčka a embrya)

Nevýhody.

Určitou nevýhodou metody je nutnost použití metod asistované reprodukce. Další nevýhodou je, že u části klientů metoda nevyhovuje z důvodu svědomí, protože se nemohou vyrovnat se skutečností, že část embryí není transferována a je ukončena jejich existence. Protiargumentem může být skutečnost, že naprostá většina těchto netransferovaných embryí není životaschopná, a pokud by přece jen došlo k otěhotnění, těhotenství by skončilo spontánním potratem, zbytek by se vyvíjel k porodu dítěte s těžkým postižením, případně velmi krátkou dobou života po narození.  Závažným argumentem pro preimplantační genetickou diagnostiku je fakt, že do dělohy je přenášeno už vyšetřené embryo, takže není třeba při zjištění genetické vady provádět umělé ukončení těhotenství, které velmi traumatizuje těhotnou i okolí.

Literatura.

Handyside AH, Lesko JG, Tarín JJ, Winston RM, Hughes MR (Sep 1992). Birth of a normal girl after in vitro fertilization and preimplantation diagnostic testing for cystic fibrosis. N. Engl. J. Med. 327 (13): 905–9. doi: 10.1056/NEJM199209243271301 Dostupné on line  Veselá K,Tauwinklová G, Trávník P, Veselý J, Hlaváčová S, Zudová D, Řezáčová O, Rybář R, Rubeš, J. Preimplantační genetická diagnostika (PGD) chromosomálních aberací metodou fluorescenční in situ hybridizace (FISH) - úvod do problematiky, přehled metod při odběru materiálu a technika vyšetření. Česká gynekologie. 2003, Roč. 68, č. 2, s. 89-94. ISSN 1210-7832.  Wilton L. (2005) Preimplantation genetic diagnosis and chromosome analysis of blastomeres using comparative genomic hybridization. Hum. Reprod. Update, 11, 33–41. Online ISSN 1460-2369 - Print ISSN 1355-4786. Dostupné on line  Handyside AH, Harton GL, Mariani B, Thornhill AR, Affara N, Shaw MA, Griffin DK. Karyomapping: a universal method for genome wide analysis of genetic disease based on mapping crossovers between parental haplotypes. J Med Genet. 2010 Oct;47(10):651-8. doi: 10.1136/jmg.2009.069971. Epub 2009 Horňák M, Beránková K, Horák J, Oráčová E, Trávník P, Veselá K, Rubeš J. Vývoj chromozomových abnormalit v lidských IVF embryích. Čas. lék. čes. 2013, roč. 152, č. 2, s. 101-102. ISSN 0008-7335; 1805-4420 (elektronická verze).  Horák J, Horňák M, Beránková K, Musilová P, Oráčová E, Trávník P, Veselá K, Rubeš, J. Preimplantační genetická diagnostika translokací metodou array CGH. Čas. lék. čes. 2013, roč. 152, č. 2, s. 101. ISSN 0008-7335; 1805-4420 (elektronická verze).

Preimplantační genetická diagnostika (: "Preimplanatation Genetic Diagnosis, PGD") je metoda na pomezí asistované reprodukce a klinické genetiky. Používá se jednak k prevenci vzniku genetických onemocnění a spontánních potratů, jednak ke zvýšení účinnosti metod asistované reprodukce, potom se nazývá preimplantační genetický screening (PGS).

Le diagnostic préimplantatoire (DPI) permet de détecter la présence d'éventuelles anomalies génétiques ou chromosomiques dans les embryons conçus après fécondation "in vitro". Le but étant de différencier les embryons atteints d'une maladie génétique de ceux porteurs sains ou indemnes. Pour cela une à deux cellules (blastomères) sont prélevées sur l'embryon au troisième jour de développement. Le matériel génétique de ces blastomères est ensuite analysé par des techniques de PCR ou d'hybridation in situ en fluorescence afin de sélectionner les embryons dépourvus d'affection génétique qui seront transférés dans l’utérus de la future mère.


Turecká migrace.

Příchod Turků ze střední Asie na Blízký východ je spojena se sunnitskou dynastií Seldžuků. Její zakladatel, člen oguzského kmene Kinik, jménem Seldžuk začal kolem roku 955 vést nezávislou politiku na svém původním vládci. Jeho synovec Čagri vtáhl roku 1037 do Mervu, přijal perský titul šáhinšáh, "král králů", a započal válku proti Ghaznovcům, kteří do té doby ovládali Persii a část střední Asie. Jeho bratr Togrul přijal po bitvě u Dandánakanu, ve které roku 1040 porazil ghaznovská vojska, titul sultána, a zaměřil svou expanzi na západ, do Persie, jejíž část ovládala dynastie šíitských Bújovců. Další úspěchy na bitevním poli spolu s podporou abbásovských chalífů vedly ke vzniku nové seldžucké říše, představující v té době vedle Byzance a fátimovského chalífátu významnou velmoc Blízkého východu. Největšího rozkvětu pak dosáhl tento stát za vlády Alp Arslána a Malikšáha v rozmezí let 1063 až 1092. Významný podíl na tomto vývoji měl i schopný vezír Nizámulmulk, který padl za oběť atentátu provedenému pravděpodobně sektou Hašašínů. Pro další vývoj tureckého etnika v oblasti dnešního Turecka byly významné boje mezi Byzantinci a Seldžuky, které vyvrcholily roku 1071 bitvou u Mantzikertu, v níž turecká vojska pod vedením Alp Arslána porazila byzantskou armádu a vzala do zajetí byzantského císaře Romana IV. Diogena. Následující vnitřní krize, do níž se dostala byzantská říše, způsobila kolaps byzantské vlády v Malé Asii, neboli Anatolii, kterou následně zaplavili turečtí kočovníci. Člen klanu Seldžuků Sulejman zde nedlouho poté založil stát známý jako rúmský sultanát. V letech po smrti Malikšáha a Nizámulmulka se říše Seldžuků rozpadla na řadu dílčích panství, dokud nebyla většina z nich dobyta mongolskými vojsky a postupně po roce 1253 začleněna do nové mongolské říše Ílchanátu.

Rúmský sultanát a anatolské beyliky.

Rúmský sultanát představoval od poloviny 12. století významného protihráče Byzance a postupně pod svou vládu získával území ostatních zdejších tureckých dynastií, například Danišmendovců či Mengüdžekovců. Několikrát se museli tamější vládcové vypořádat i s křižáky, kteří Malou Asií na cestě do Palestiny procházeli. Významným mezníkem se stala bitva u Myriokefala roku 1176, v níž turecká vojska sultána Kiliče Arslana II. porazila silnou byzantskou armádu a fakticky tak s definitivní platností potvrdila byzantskou ztrátu velké části Malé Asie. Úpadek Byzance po smrti císaře Manuela Komnena a zejména její rozpad po čtvrté křížové výpravě, jejíž účastníkům se podařilo dobýt hlavní byzantské město Konstantinopol, uvolnila prostor pro rúmskou expanzi. Vrcholem vývoje sultanátu se stala vláda dvou po sobě panujících sultánů Kajkávúse I. a Kajkubáda I. v letech 1211 až 1237. Dobytí přístavních měst Antalye a Sinopu na pobřeží Středozemního, respektive Černého moře umožnilo sultanátu zapojit se do námořního obchodu a povzbudilo jeho další ekonomický rozvoj. Konec mocenského rozvoje sultanátu způsobila invaze Mongolů, kteří v bitvě u Köse Dağu roku 1243 seldžucká vojska porazili a z rúmských Seldžuků učinili své vazaly, čímž v podstatě seldžucká dynastie přišla o většinu svého vlivu v Anatolii. V jihovýchodní části Mongolské říše poté chán Hülegü, vnuk Čingischána, založil nový stát Ílchanát, který udržoval své dominantní postavení v Malé Asii skrze vojenské správce. Poslední zmínky o seldžuckých sultánech spadají k roku 1308, kdy zemřel jejich poslední představitel Masúd II.  Po bitvě u Mantzikertu roku 1071 a opět po Köse Dağu roku 1243 se v Anatolii vytvořili vedle rúmského sultanátu také další státy, beyliky, s lokálními tureckými dynastiemi jako byli Danišmendovci a další. Na severozápadě poloostrova pak vznikl zhruba roku 1299 nový beylik dynastie Osmanů, který se postupně rozšiřoval jak v Malé Asii, tak v Evropě a dal vzniknout budoucí mocnosti Blízkého východu, Osmanské říši.

Osmanská říše.

Prvním sídlem osmanských vládců se stala Bursa. Dalším městem bylo Edirne, neboli Adrianopol, která se nacházela na evropské pevnině a již Osmané dobyli roku 1361. Po rozsáhlé expanzi do Malé Asie i na Balkán získali Osmané roku 1453 za vlády Mehmeda II. Konstantinopol, čímž téměř úplně dokončili dobývání byzantské říše. Konstantinopol byla přejmenována na Istanbul a stala se novým hlavním městem rapidně rostoucí říše. V následujících staletích se Osmanům podařilo získat téměř celý Balkán, Malou Asii, Sýrii, Levantu, Egypt, severní Afriku a Mezopotámii. Uchytili se také na Arabském poloostrově a ve střední Evropě, kde pronikli do Panonské nížiny.  Vrcholné období osmanského impéria probíhalo v 16. a 17. století, zejména za vlády Sulejmana I. Nádherného. Říše se setkávala během své expanze do Evropy v této době zejména s vojsky habsburské říše a Polska, často také probíhaly boje s Persií. Na moři se osmanské námořnictvo potýkalo s aliancemi dalších křesťanských států, předně Španělska, Benátské republiky a Maltézských rytířů o kontrolu Středozemního moře. V oblasti Indického oceánu představovali významného konkurenta Portugalci, kteří roku 1488 obepluli mys Dobré naděje a navázali obchodní kontakty v Indii a Indonésii, čímž narušili původní obchodní cesty jdoucí přes osmanské území. Po katastrofální porážce osmanských vojsk během obléhání Vídně roku 1683 se během několika let dostalo do rukou Habsburků území Uher kontrolované původně Osmany. Následný karlovický mír znamenal definitivní ztrátu těchto území a počátek postupného osmanského úpadku. Od začátku 19. století ztrácela Osmanská říše nenávratně další území, zejména na Balkáně musela čelit vzrůstajícím národním hnutím, která vykrystalizovala v četná povstání a vznik několika balkánských států – Řecka, Srbska a Bulharska. V dalších oblastech ztratil osmanský stát fakticky Egypt ve prospěch Velké Británie, Libyi ve prospěch Itálie a vazalský stát Osmanů, krymský chanát, dobyla vojska Ruského impéria. Po územních ztrátách během balkánských válek se v rámci první světové války Osmanská říše přiklonila na stranu Ústředních mocností, Německa a Rakousko-Uherska, proti Trojdohodě, Velké Británii, Francii a Rusku. I tentokrát utržila Osmanská říše porážku. Na základě mírových jednání v Paříži a jejích předměstích byla podepsána Sèvreská smlouva, podle které mělo být její území rozděleno mezi Řecko, Itálii, Velkou Británii a Francii s pouze malým územím pod přímou kontrolou osmanské dynastie.

Moderní Turecko.

Okupace některých částí říše v době po skončení první světové války způsobila vznik tureckého národního hnutí. Pod vedením Mustafy Kemala, vojenského velitele, který na sebe upozornil během bitvy o Gallipoli, byla rozpoutána turecká válka za nezávislost, jež měla za cíl zvrátit důsledky Sèvreské smlouvy. 18. září 1922 byly okupační síly vypuzeny ze země. Následně 1. listopadu téhož roku nový parlament formálně zrušil sultanát, čímž ukončil přes šest set let trvající vládu osmanské dynastie. Lausannská smlouva z 24. července 1923 vedla k mezinárodnímu uznání nezávislosti nově utvořené Turecké republiky. Nový stát byl oficiálně vyhlášen 29. října 1923 v novém hlavním městě Ankaře. Mustafa Kemal se stal prvním tureckým prezidentem a na základě zákona z roku 1934 mu bylo uděleno čestné příjmení "Atatürk" ("Otec Turků"). Za jeho vlády byla zavedena řada radikálních opatření majících za cíl vytvořit z pozůstatků Osmanské říše nový sekulární stát.  Turecko zůstalo po většinu druhé světové války neutrální, a to až do února 1945, kdy se zapojilo na straně Spojenců. Téhož roku se stalo zakládajícím členem Organizace spojených národů. Problémy v Řecku, kde probíhal v této době komunistický odboj proti pravicové vládě, a nároky Sovětského svazu na vojenské základny v průlivech mezi Černým a Středozemním mořem vedly Spojené státy americké k vyhlášení Trumanovy doktríny roku 1947. Doktrína, v jejímž prohlášení byl zmíněn zejména cíl zadržování komunismu, vedla k silné americké hospodářské a vojenské podpoře Turecku.  Po účasti v korejské válce na straně jednotek OSN se Turecko roku 1952 stalo členem NATO a představovalo ochranu před sovětskou expanzí ve Středomoří. Po desetiletí občanské války na ostrově Kypru mezi tamní tureckou a řeckou populací a po řeckém puči z července 1974, který svrhl kyperského prezidenta Makaria a namísto něj dosadila Nikose Sampsona jakožto diktátora provedla turecká armáda invazi do severní části ostrova téhož roku. V Turky zabrané části byla o devět let později vyhlášena Severokyperská turecká republika. Turecko je jedinou zemí, která tento stát uznává.  Namísto permanentní vlády jedné strany se v Turecku začala po roce 1945 vyvíjet parlamentní demokracie, v níž existuje více stran. Tento vývoj byl narušen několika puči v letech 1960, 1971, 1980 a 1997. Roku 1984 započala Strana kurdských pracujících ozbrojený boj proti turecké vládě. Tento konflikt, který si vyžádal na 40 000 životů, pokračuje dodnes. Poslední puč byl zahájen v polovině července roku 2016, když skupina důstojníků začala přebírat moc a chystat novou ústavu, kvůli rostoucí autokratičnosti současného režimu, narušení vlády sekulárního práva a kvůli zvýšené hrozbě terorismu.  Turecko též dlouhodobě usiluje o členství v Evropské unii a od liberalizace turecké ekonomiky v osmdesátých letech 20. století se zemi daří udržovat silnější hospodářský růst a politickou stabilitu.

Dějiny Turecka počínají již ve starověku, první příslušníci tureckého etnika se však usadili na území dnešního Turecka až po bitvě u Mantzikeru roku 1071. V průběhu následujících staletí zde turecké dynastie založili několik menších států, významnějšího postavení v prvních staletích turecké přítomnosti v Malé Asii dosáhl rúmský sultanát pod vládou dynastie Seldžuků. Po úpadku tohoto státního útvaru vznikl kolem roku 1299 v severozápadní Anatolii stát Osmanů, který se do 16. století přeměnil v prvořadou světovou velmoc a zůstal jí zhruba do let 1683 až 1699, kdy ztratil rozsáhlá území ve prospěch říše Habsburků. Následoval pomalý úpadek, během něhož Osmanská říše ztrácela další a další území, dokud nebyly její zbytky po prohře v první světové válce od roku 1923 přeměněny pod vedením Mustafa Kemala Atatürka na sekulární tureckou republiku, jíž je dodnes. Atatürk za své vlády provedl množství radikálních reforem s cílem modernizovat tureckou společnost. Po dlouhou dobu se v Turecku udržoval systém vlády jedné strany, až po roce 1945 započaly změny vedoucí k demokratizaci společnosti a od osmdesátých let i k liberalizaci hospodářství.

L'histoire de la Turquie proprement dite est celle de la république de Turquie issue de la guerre d'indépendance turque menée par Mustafa Kemal Atatürk contre l'occupation par les Alliés de la Première Guerre mondiale de l'Empire ottoman jusqu'en 1923. Cet article ne traite que de cette période, et non des événements antérieurs.


Spalovny v České republice.

V současnosti (2018) se v České republice nacházejí čtyři spalovny komunálního odpadu:

Brno.

První spalovna na území dnešní ČR byla vybudována v roce 1905 v Brně nedaleko bývalé plynárny a elektrárny a spuštěna byla 24. 8. 1905. V provozu byla do roku 1941, v roce 1945 byla poškozena při bombardování a již nikdy nebyla zprovozněna. V pořadí druhá spalovna v Brně byla vybudována v letech 1984 až 1989, v roce 1994 byl uveden do provozu 2. stupeň čištění spalin. V letech 2008 až 2010 proběhla u této spalovny generální rekonstrukce spojená s výměnou kotlů, instalací turbíny 22,7 MW, novým filtračním zařízením, vzduchovým kondenzátorem pro turbínu a dále dotřiďovací linkou určenou pro PET lahve, papír, hliníkové plechovky a tetrapaky. Spuštění rekonstruované spalovny proběhlo v dubnu 2010, kolaudace byla v září 2010. Kapacita této spalovny je 248 000 tun odpadu za rok, energetickým využitím odpadu tato spalovna zásobuje systém centrálního zásobování tepla ve městě a do sítě dodává elektrickou energii. V současnosti spalovna splňuje veškeré limity emisí dané nařízením EU.

Praha.

V Praze byla první spalovna postavena ve Vysočanech během hospodářské krize v letech 1930–1933, uvedena do provozu roce 1934, poblíž někdejší tramvajové zastávky Spalovna (dnes Podkovářská) u Poděbradské ulice. Spalovna měla dva kotle o kapacitě 200 tun za den a odpad spalovala za přidání práškového uhlí, páru vzniklou při spalování odpadu dodávala dálkovým parovodem okolním podnikům a rovněž ji využívala k výrobě elektrické energie dvěma turbogenerátory o výkonu po 5 MW, v průběhu provozu prodělala velkou rekonstrukci v letech 1959 až 1982, v posledních letech spalovala převážně uhlí a fungovala jako teplárna pro oblast Vysočan, v provozu byla do 6. 6. 1997.  Nová spalovna v Malešicích byla uvedena do provozu v roce 1998, v průběhu let se podstatně zlepšily její emisní parametry instalací katalyzátorů (uvedeny do provozu v 3/2007). Tyto katalyzátory odstraňují ze spalin oxidy dusíku a dioxiny, od 6. 10. 2010 spalovna vyrábí elektrickou energii turbínou pojmenovanou Lilith (17,5 MW), kapacita spalovny je 330 000 tun odpadu za rok.

Liberec.

Spalovna Termizo (Termické zpracování odpadů) je v Liberci od roku 1999, má kapacitu 96 000 tun odpadu za rok, zásobuje systém centrálního zásobování teplem v Liberci a má 2 protitlaké turbíny na výrobu elektrické energie o výkonu 3,5 MW.  Všechny tři spalovny zlikvidovaly v roce 2010 dle stránek ČHMÚ celkem 485 760 tun odpadu, který by jinak skončil na skládkách odpadu. V roce 2011 to již bylo 613 082 tun odpadu (dle stránek ČHMÚ), což bylo způsobeno najetím kolaudované spalovny SAKO Brno do plného provozu. V roce 2016 to po spuštění ZEVO Chotíkov bylo 670.036 tun (dle stránek ČHMÚ).

Plzeň.

Spalovna ZEVO Plzeň byla spuštěna v roce 2016 a je tak zatím v Česku nejnovější. Kapacita spalovny je 95 000 tun odpadu za rok. Spalovna má instalovaný maximální tepelný výkon 31,65 MW s předpokládanou roční dodávkou tepla cca 400 TJ. Pro výrobu elektřiny je instalovaný výkon generátoru 10,5 MWe.

Plánované spalovny.

V roce 2016 byla v ČR kapacita spaloven zhruba 770 000 tun, ale produkce komunálního odpadu cca 3,5 miliónu tun. V ČR se tedy plánuje výstavba dalších několika spaloven. Všechny tyto záměry narážejí na odpor ekologických a občanských sdružení.

Zahraničí.

Ve Skandinávii (Švédsku, Norsku, Finsku) jsou spalovny schopny zlikvidovat 700 milionů tun odpadků za rok. Protože se však zde vyprodukuje jen 150 miliónů tun odpadu, je další dovážen ze zahraničí. V Polsku je celkem 8 spaloven s celkovou kapacitou 1.113,000 tun odpadu/rok -údaj k 11/ 2018 (ve městech Bialystok, Bydgoszcz, Konin, Kraków, Poznaň, Szczecin, Warszawa, Rzeszów). Slovensko má 2 spalovny (Bratislava, Košice ) s kapacitou 200.000 tun/rok. Další spalovny v Evropě: Německo-celkem 68 spaloven, Rakousko-11 spaloven ( z toho 3 spalovny komunálního odpadu přímo ve Vídni-Spittelau, Flötzersteig, Pfaffenau +1 velká průmyslová spalovna-Simmeringer Haide), Švýcarsko-celkem 30 spaloven.

Spalovna je technologické zařízení sloužící ke spalování odpadu. Spalovny lze rozlišit na základě toho, zda spalují odpad samostatně nebo s příměsí ušlechtilejšího paliva, podle toho, zda využívají energii uvolněnou při spalovacím procesu k výrobě tepla nebo elektrické energie, nebo podle toho, zda spalují nebezpečné, komunální, či další druhy odpadu.

L’incinération des déchets est une technique de transformation par l’action du feu. Incinérer signifie « réduire en cendres » ou, dit autrement, qu’on brûle complètement les matières à incinérer. C’est une des techniques de gestion des déchets qui peut servir à produire de l'électricité et/ou de la chaleur (chauffage urbain par exemple), mais qui peut être source de pollution de l'air. L'incinération a deux sous-produits : les mâchefers (MIOM) et des résidus d’épuration de fumées (REFIOM ; un déchet ultime constitué de poussières et de cendre volante, riche en substances toxiques, dont dioxines, furanes, HAP, métaux lourds et métalloïdes de granulométrie très fine).


Popis hry.

Základní princip.

Hrač je ve hře vládcem své civilizace, zakládá města a tím zvětšuje své hranice, buduje armádu, udržuje pořádek v zemi, řídí vědu a stará se o bohatství své civilizace. Na počátku lze zvolit cíl: dobývat, nebo vítězit kulturní převahou či diplomatickou cestou či s rozvojem technologie vyslat úspěšnou misi k Alfa Centauri a dosáhnout vesmírného vítězství.  Během hry se setkává s dalšími civilizacemi (zpravidla řízenými počítačem), se kterými může vyjednávat, obchodovat nebo válčit a případně je i zničit (nebo být sám zničen, čímž prohrává hru).

Herní plán.

Před začátkem hry lze zvolit velikost mapy, poměr vody a souše, útočnost barbarů a intenzitu jejich výskytu (barbaři jsou počítačem ovládaný národ, který nemá města, pouze osady, a nelze s nimi vyjednávat), suché či vlhké klima, množství ledových a sněžných plání, kopců a hor. K dodatečným úpravám terénu v průběhu hry hráč využívá pracovní jednotky, které staví cesty, zakládají osady či obranná opevnění, kopají doly nebo u vyspělejších civilizací i zalesňují a čistí imise.

Národy.

Řád hry je podobný předchozím dílům. Hráč si vybere jeden z národů a stane se vůdcem tohoto národu. Každý z národů má svou speciální jednotku a počáteční bonusy. Národů je zde celkem 16:

Styl vlády.

Hráč si volí styl vládnutí v zemi. Tomu pak odpovídají i některé bonusy, např. nižší náklady na vojenské jednotky nebo menší náchylnost obyvatel k revoltě. Před nastavením stylu vlády je ale potřeba daný styl vyzkoumat. Na výběr je:

Suroviny.

Na některých polích herního plánu se vyskytují speciální suroviny, které městům poskytují dodatečné bonusy. Některé suroviny slouží k podpoře a rozvoji vojska, jiné k obchodu a zvýšení počtu šťastných lidí ve městech.  Díky surovinám, které podporují vojsko, může hráč stavět další typy jednotek. Tyto suroviny jsou:  Suroviny sloužící k obchodu a obveselovaní obyvatelstva (luxus) jsou:

Jednotky.

Speciální jednotky.

Tyto vojenské jednotky se speciálními bonusy jsou specifické vždy pro určitou civilizaci a nahrazují některé z běžných jednotek:

Stavby.

Ve hře lze ve městech postavit následující stavby:

Světové divy.

Kromě běžných budov může hráč ve městech vybudovat i některé z divů světa. Ty zvyšují produkci, štěstí nebo zlepšují trénování jednotek aj. Každý div smí postavit jen jedna civilizace. Jakmile je postaven, ostatní civilizace ho již nemohou vybudovat. Ve hře je možné postavit tyto divy:

Civilization III neboli "Civ3" (v češtině též "Civilizace III") je tahová strategická počítačová hra, třetí ze série her Civilization a Civilization II. Byla vydána Sidem Meierem v roce 2001. Na rozdíl od předchozích dílů, tento využívá 3D grafiku a také animace činností (např. u pracanta lze vidět co právě dělá, zatímco v předchozích dílech se zobrazovalo pouze písmeno). Existuje i verze pro mobilní telefony s velmi omezeným rozhraním odpovídajícím ořezané Civilizaci I pro PC.

Civilization III est un jeu vidéo édité en 2001, qui fait appel à de nombreuses notions de microgestion et de stratégie ; c'est le troisième volet de la série "Civilization" supervisée par Sid Meier.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 391 metrů na jihozápadním okraji hornatiny Samařska, cca 18 kilometrů východně od města Petach Tikva, cca 8 kilometrů jihozápadně od města Ariel, cca 35 kilometrů severozápadně od historického jádra Jeruzalému a cca 30 kilometrů východně od centra Tel Avivu.  Osada je na dopravní síť Západního břehu Jordánu napojena pomocí lokální silnice číslo 446 vedoucí dále na západ k sousedním izraelským osadám Alej Zahav, Pedu'el a Bejt Arje-Ofarim a na východ k takzvané Transsamařské dálnici, která zajišťuje spojení jak s vnitrozemím Západního břehu Jordánu a s městem Ariel, tak s aglomerací Tel Avivu.  Leží v menším ale územně souvislém bloku izraelských vesnic na západním okraji okupovaného Západního břehu Jordánu, jen cca 8 kilometrů od Zelené linie, která odděluje území Izraele v mezinárodně uznávaných hranicích. Součástí tohoto bloku jsou ještě obce Alej Zahav, Pedu'el a Bejt Arje-Ofarim a v širším vymezení jsou tyto osady součástí rozsáhlého bloku osad Guš Ari'el. Okolo ale existuje několik palestinských vesnic (nejblíže z nich Kafr ad-Dik a Brukin jižně od Bruchin).

Dějiny.

Obec Bruchin vznikla v květnu 1999 jako satelitní obytný soubor založený skupinou studentů z ješivy v nedaleké izraelské osadě Pedu'el. Popudem k založení nové osady byl teroristický útok spáchaný poblíž této lokality 31. prosince 1997. Skupina budoucích osadníků pak proto oprášila plány na výstavbu nové osady. V květnu 1999 se tu usadili studenti z ješivy, v říjnu 1999 přišlo šest prvních rodin.  Nejbližší izraelskou obcí je Alej Zahav a nová osada tak byla zpočátku ve vládních materiálech nazývána Alej Zahav-východ, i když administrativně i sociálně jde o odlišné komunity. Prvotní zástavba v Bruchin měla podobu provizorních obytných karavanů. V červnu 2002 ovšem cca 500 metrů západně od této skupiny karavanů začaly pozemní práce na výstavbě čtvrti zděných obytných domů. V roce 2005 se zde uvádí 48 karavanů (z toho tři používané izraelskou armádou), šest velkých kontejnerů, 31 trvalých zděných domů, dále generátor, přístřešek, plechová bouda, dvě strážní budky, osvětlení a zpevněná příjezdová silnice. Podle databáze organizace Peace Now z doby po roce 2005 sestávala osada už z 56 zděných domů a 45 karavanů. Vládní izraelská zpráva zpracovaná Talií Sassonovou v roce 2005 uvádí Bruchin jako potenciálně neautorizovanou a tedy i z pozice izraelského práva nelegální osadu ( מאחז, outpost). Nepodařilo se totiž zjistit, zda k její výstavbě dalo oficiální souhlas ministerstvo obrany Státu Izrael. Naopak civilní správní orgány tvrdily, že k zřízení osady na tomto místě existuje formální vládní souhlas. Obec každopádně vznikla na státních pozemcích, tedy nikoliv na privátní půdě palestinských vlastníků. Osada měla napojení na veřejnou elektrickou síť, voda se odebírala z Alej Zahav.  V osadě fungují tři mateřské školy pro 95 dětí, dětské jesle pro 70 dětí. Nejasnosti okolo právního statutu a legálnosti obce ale dlouho komplikovaly některé veřejné investice, zejména plánovanou rekonstrukci dětských jeslí. Obec má vlastní synagogu. Ani sporný právní status obce Bruchin neznamená, že by ji izraelská vláda hodlala zrušit. Takzvaná Cestovní mapa pro mír dohodnutá po roce 2002 mezi Izraelem a Palestinci předpokládala pouze likvidaci těch neautorizovaných osad, které vznikly po březnu 2001. V dubnu 2012 navíc rozhodla izraelská vláda legalizovat tuto osadu, respektive změnit její status na administrativně a samosprávně uznávanou samostatnou obec. Co se také stalo a od roku 2012 je Bruchin statisticky považován za samostatnou obec. Podle plánů z počátku 21. století měla být Bruchin společně se sousedními osadami Pedu'el, Bejt Arje-Ofarim a Alej Zahav zahrnuta do Izraelské bezpečnostní bariéry, která zde měla vytvořit podlouhlý koridor směřující z vlastního Izraele až do centrálního Samařska, k městu Ariel. Dle stavu z roku 2008 ale nebyla bariéra v tomto úseku ještě postavena a ani nedošlo k definitivnímu stanovení její trasy.

Demografie.

Obyvatelstvo Bruchin je v databázi rady Ješa popisováno jako nábožensky založené. Jedná se o menší sídlo vesnického typu.  Přesná populační data nebyla k dispozici, vzhledem k nejasnému právnímu a oficiálnimu statusu obce. Článek popisující osadu z února 2007 zde uváděl 380 obyvatel. Jiný článek, z roku 2009, už zmiňoval počet obyvatel 470. Podle prvních oficiálních údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Bruchin Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s prudce rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 675 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 12,1 %. Populace vesnice je mimořádně mladá. V roce 2013 šlo o obec s nejvyšším podílem obyvatelstva ve věku do 17 let ze všech venkovských sídel v Izraeli (68,7 % z celkové populace obce).

Bruchin ( ברוכין, v oficiálním přepisu do angličtiny Brukhin) je izraelská osada a vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Šomron (Samařsko).

Brukhin, en, est un avant-poste israélien, situé dans les montagnes de Samarie, près de la ville de, dans le gouvernorat de Salfit en Cisjordanie. Administrativement, il fait partie du conseil régional de Shomron, dans le district de Judée et Samarie. L'avant-poste est situé à au nord-est de la colonie d', entre Ariel et Rosh HaAyin.


Popis.

Kolibříci jsou ve velikosti viditelně odlišní, nejmenší zástupce celé čeledi, kalypta nejmenší, je s 6 cm délky a 2 gramy hmotnosti zároveň i nejmenším ptákem současného světa. Největším zástupcem je naopak kolibřík velký. Většinou se jedná o nápadně zbarvené, štíhlé ptáky s malými končetinami. Kolibříci mají výborný zrak a dokážou rozeznat mnohem širší paletu barev než člověk.

Metabolismus.

S výjimkou hmyzu mají kolibříci nejrychlejší metabolismus ze všech živočišných druhů. Důvodem je zejména velmi rychlý a pro tělo značně vytížující tlukot křídel. Za minutu přitom jeho srdce vykoná až 1260 tepů, v noci, kdy je jeho metabolismus značně zpomalen, jeho výkon může klesnout až na 50–180 tepů/min.

Potrava.

Živí se zejména nektarem rostlin, k čemuž jim napomáhá jejich dlouhý zobák, který je často u různých druhů odlišný a specializovaný pro určitý druh květu. V potravě přitom zcela odmítá nektar s nižším zastoupením cukrů než 10 %. Kvůli tomu, že je nektar málo výživný, požírá také drobný hmyz a jiné bezobratlé živočichy, zvláště pak v období rozmnožování. Létáním a hledáním potravy tráví kolibříci pouze 10–15 % dne, zbývajících 75–80 % zaujímá odpočinek. I přesto však musí denně pozřít značně větší množství potravy, než je jeho celková hmotnost a musí tak denně navštívit stovky květů.

Rozmnožování.

V období rozmnožování se samec nijak nepodílí na inkubaci vajec, ani na krmení mláďat. Většina druhů si staví malé, velmi dobře maskované hnízdo, které buduje na větvích stromů nebo keřů. Velikost hnízda je značně odlišná, nejmenší přitom mohou dosahovat velikosti jedné poloviny skořápky vlašského ořechu. Kladou obvykle 2 vejce, na kterých sedí 12–19 dnů.  Ve volné přírodě se dožívají průměrně 3–5 let.

Systematika.

Čeleď kolibříkovitých se dělí na dvě podčeledi (Phaethornithinae a Trochilinae), které zahrnují velké množství rodů, běžně jich bývá uváděno 106.  Podčeleď Trochilinae: Podčeleď Phaethornithinae:

Kolibříci, kteří tvoří samostatnou čeleď kolibříkovití (Trochilidae), jsou malí, často velmi nápadně zbarvení ptáci. Proto se jim také někdy říká „létající drahokamy“. Jde o endemické živočichy, kteří se vyskytují jen na americkém kontinentě. (V Česku a střední Evropě může být tento ptačí druh snadno zaměněn za dlouhozobku, což je ovšem motýl z čeledi lišajovitých.) Kolibříci jsou velmi zdatnými letci. Za sekundu mohou mávnout křídly 12× až 90× (v závislosti na druhu), díky čemuž se mohou ve vzduchu doslova zastavit na místě. Dokážou také vyvinout rychlost větší než 15 m/s (54 km/h), a jako jediní zástupci ptačí říše dokážou létat pozpátku. V současné době rozeznáváme přibližně 325–340 druhů (v závislosti na taxonomickém zařazení).

La famille des trochilidés (ou ) comprend actuellement 340 espèces d'oiseaux couramment appelées colibris. Ils sont également surnommés « oiseaux-mouches » à cause de leur petite taille et leurs battements d'ailes rapides. Ces oiseaux colorés se rencontrent exclusivement dans les Amériques et on en rencontre des espèces à presque toutes les altitudes, latitudes et biotopes.Ils sont particuliers à plusieurs égards, ils peuvent voler vers l'arrière ou sur place et effectuer des voltiges impressionnantes. Ils sont capables d'une « hibernation » nocturne et de voir les ultra-violets. En outre, ils ont un métabolisme extrêmement élevé, un rapport entre la masse corporelle et la masse du cerveau tout aussi élevé, une capacité à faire des vocalises complexes et une capacité d'apprentissage des chants comparable à celle des et des.


Historie.

První písemnosti psané vepským jazykem se objevily až v 30. letech 20. století. Bylo vydáno kolem 30 publikací, převážná většina z nich byla učebnicemi. Po roce 1937 byla veškerá literatura ve vepštině zakázána. Dlouhá léta tak jazyk zůstával pouze v mluveném projevu. Koncem 80. let 20. století vlivem Gorbačovovy perestrojky začal národně-kulturní vzestup vepské menšiny. Byly vydány nové slabikáře i další učebnice, objevily se i publikace krásné literatury. Také se začala do vepštiny překládat bible. V roce 1991 v Petrozavodsku (vepsky "Petroskoi") začal Vepský kulturní spolek vydávat měsíčně noviny "Kodima". Toto periodikum vychází celé nejen ve vepském jazyce, ale existuje i varianta psaná v ruštině. Centrem vepské kultury a vzdělání je považováno město Petrozavodsk.

Abeceda a fonetika.

K zápisu vepštiny se používá latinka, rozšířená o písmena "č", "š", "ž", "ü", "ä", "ö". Písmena "q", "w", "x" a "y" se vyskytují jen v cizích jménech. Pravopis je inspirován hlavně estonštinou, s níž se vepština shoduje též v řazení písmen v abecedě ("z" a "ž" jsou řazeny za "s" a "š", samohlásky s diakritikou jsou řazeny na konec abecedy).  V průběhu vývoje jazyka, zřejmě pod vlivem ruštiny, vepština ztratila dlouhé samohlásky, např. "sur’" (velký) srov. fin. "suuri", "ma" (země) srov. fin. "maa". Dvojhlásky se zachovaly. Vokálová harmonie (typická například pro finštinu) se zachovala jen částečně. Samohlásky lze rozdělit podle otevřenosti úst a polohy jazyka při tvorbě.  Výslovnost samohlásek "a", "e", "i", "o", "u" je podobná češtině. Ostatní se čtou takto:  V průběhu vývoje jazyka se vepština obohatila o znělé plozivní souhlásky "b", "d", "g", např. "jogi" („řeka“) srov. fin "joki", frikativní souhlásky "š", "z", "ž", "f", např. "käzi" („ruka“) srov. fin. "käsi", afrikátní souhlásky "c", "č", např. "seičeme" („sedm“) srov. fin "seitsemän" a množství palatalizovaných (měkčených) souhlásek, které se v jazyce objevily pod silným vlivem ruštiny. Tyto souhlásky se v textu značí znakem ’ (apostrof), který se zapisuje za palatalizovanou souhlásku, např. "sur’" („velký“), "kir’b" („kytice“). Mezi baltofinskými jazyky obsahuje vepština nejvíc souhlásek. Mnoho slov ve vepštině ztratilo oproti jiným baltofinským jazykům koncovou samohlásku, např. "koir’" („pes“) srov. fin. "koira", "päiv’" („den“) srov. fin. "päivä". Výslovnost souhlásek je obdobná češtině. Výjimkou jsou palatalizované souhlásky, ty se vyslovují měkčeji (podobně jako se v češtině vyslovuje "ď" na rozdíl od "d"). Zdvojené souhlásky značí dlouhé souhlásky, např. "lähtta" („odejít“). Ty se čtou podobně jako v češtině zdvojené "č" ve slově "babiččin".

Gramatika.

Na rozdíl od většiny jiných baltofinských jazyků ve vepštině neexistuje střídání kmenových souhlásek. Vepština také nerozlišuje rody, nemá určitý ani neurčitý člen.

Jména.

Pro skloňování jmen používá vepština systém 23 mluvnických pádů.

Zájmena.

"minä" – já "sinä" – ty "hän" – on/ona/ono "mö" – my "tö" – vy "hö" – oni/ony/ona

Číslovky.

1 – üks’ 2 – kaks’ 3 – koume 4 – nell’ 5 – viž 6 – kuz’ 7 – seičeme 8 – kahesa 9 – ühesa 10 – kümne 100 – sada 1000 – tuha

Slovesa.

Pro časování sloves v kladném přítomném čase se užívají koncovky "-n", "-d", "-b", "-m" ("-mei"), "-t" ("-tei"), "-tas" / "-das" ("-ba"). Pro vyjádření záporu se používá speciální záporové sloveso "ei", na němž se vyjadřují kategorie osoby a čísla. Významové sloveso v záporné větě je bez koncovky (pouze kmen slovesa) v jednotném čísle nebo má koncovku "-goi" / "-koi" v množném čísle. Sloveso "olda" („být“) je nepravidelné ve 3. osobě.

Revitalizace vepštiny.

První fáze ustavení pravopisu pro vepštinu proběhla ve 30. letech 20. století. Ortografie se zakládala na latince. Vzniklo na třicet učebnic vepštiny a jazykovědných příruček o vepštině. Začátkem 30. let se pravopis nuceně změnil na upravenou azbuku a od konce 30. let byly výuka vepštiny a vepské publikace zakázané. Jazyk tak postupně skomíral a počet mluvčích dramaticky klesal.  V 80. letech 20. století se v tehdejším Sovětském svazu otevřely nové možnosti pro revitalizaci vepského jazyka. Karelské centrum pro výzkum v rámci Institutu pro jazyk, literaturu a historii na Ruské akademii věd, se tehdy zaměřilo hlavně na revitalizaci karelštiny a vepštiny. Byla zorganizována první konference o karelském a vepském jazyce a také vznikla mnohá jazykovědná díla ve vepštině, mezi jinými slabikář, slovník, glosáře neologismů a učebnice pro základní a vysoké školy. Na revitalizaci se podíleli učitelé, etnografové, spisovatelé a lingvisté. Také Vepsové projevili zájem o vlastní jazyk a kulturu.  V roce 1988 se pozornost opět obrátila k ortografii. I v médiích se diskutovalo o tom, jak má vypadat psaná podoba vepštiny. Jazykovědci se rozhodli navázat na tradici z 20. let a ponechat přepis pomocí latinky. Slova se graficky přiblížila jiným baltofinským jazykům, a stala se tak pro jiné ugrofinské národy srozumitelnější. Ve stejném roce vznikla také Společnost pro vepskou kulturu, která pomáhala rozvíjet beletrii a literaturu faktu ve vepštině.  V roce 1993 vznikly noviny "Kodima" (Vlast), jejíchž redaktorkou byla Nina Zajceva. Jejich cílem bylo sjednotit národ Vepsů, kteří bydlí v různých oblastech. Až do 80. let totiž mnozí nevěděli o dalších vepských komunitách a věřili, že jsou poslední zbývající Vepsové. Neexistoval také jednotný název pro celý národ. Lidé žijící v jižní a západní oblasti si říkali Čudové, ve střední a severní Lüüdikové a často sami sebe označovali pojmy jako "ičemoi rahvaz" (naši lidé) a mluvili "ičemoi kelel" (naším jazykem). Noviny se tedy zaměřovaly na problémy různých skupin Vepsů. Byly psané v ruštině a ve zjednodušené verzi vepštiny, aby všichni bez problémů rozuměli. Ačkoliv si Vepsové vlastní kultury a jazyka cenili, mnozí jej neovládali dostatečně dobře. Články o politice byly v ruštině, jelikož vepština nedisponuje odpovídající slovní zásobou. Vepsové si díky novinám zvykali na psaný jazyk. Na začátku noviny publikovaly články v různých dialektech vepštiny, ale později se rozhodly uveřejňovat pouze standardní formu jazyka, protože mezi dialekty nejsou natolik velké rozdíly, aby mělo smysl je oddělovat. Periodikum také kladlo důraz na pestrost žánrů od básní přes prózu až po překlady. Formálně se sice jedná o noviny, obsahově jde ale spíš o almanach článků o umění a veřejných otázkách. Proto do novin přispívali i začínající vepští spisovatelé, kteří psali buď vepsky, nebo rusky o vepských problémech a tématech. První básně v nich uveřejnili například Nikolaj Abramov, Alevtina Andrejeva, Jurij Bašnin nebo Viktor Jeršov. Součástí novin "Kodima" byl v letech 2011, 2012 a 2013 i literární časopis "Verez tullei" (Čerstvý vítr), který také přispěl k rozvoji jazyka. Nemalou mírou se na něm podílely i zkrácené překlady Bible do vepštiny.  Od 80. let do počátku nového milénia se povedlo jazyk a kulturu značně pozvednout. Jazykovědná díla, která vznikla v 30. letech, byla však již tehdy zastaralá a kvůli svému vysoce zpolitizovanému obsahu je už nebylo možné používat. Zajceva tedy vypracovala 13 knih ve vepštině: čtyři učebnice pro základní školy pro druhou až devátou třídu, tři učebnice pro univerzity, rusko-vepský frazeologický slovník a čtyři další slovníky, mezi nimi i slovník spisovné vepštiny. Jazykovědci také vymýšleli nová slova pro obohacení slovní zásoby vepštiny. Vznikaly tak nové termíny pro praktické a moderní použití, které jsou zahrnuty ve třech glosářích. Slovní zásoba vepštiny tak významně narostla. Pro srovnání slovník z roku 1972 obsahoval 9000 slov, v roce 2012 Zajceva zahrnula již 17 000 hesel.  V letech 1992, 2002 a 2012 se díky Markku Nieminenovi, překladateli "Virantanazu" do finštiny a podporovateli vepské literatury, uskutečnil Kongres vepské literatury. Kolem roku 2015 se rozvoj jazyka nicméně opět zpomalil. Program, v jehož rámci se žáci na školách učili termíny ve vepštině, sice na začátku zaznamenal úspěch, ale z důvodu poklesu učitelů, kteří mluvili vepštinou jako prvním jazykem, jej už nebylo možné aplikovat. V současné době se do jazykovědných děl a učebnic zahrnují také dialektální slova a tvary jako ekvivalenty výrazů standardních. Učebnice používají folklorní texty z různých regionů a vznikají glosáře rozdílných nářečních pojmů.

Vepština (vepsky "vepsän kel’", rusky "вепсский язык") je baltofinský jazyk, který patří do ugrofinské větve uralské jazykové rodiny. Je blízce příbuzná finštině, estonštině a karelštině.

Le vepse est une langue qui appartient à la branche fennique de la famille des langues finno-ougriennes. Il est étroitement apparenté au carélien, à l'estonien et au finnois. Il est parlé par les Vepses formant un groupe d'un peu plus de habitant sur la rive ouest du lac Onega (en Carélie russe), dans la partie est de l'oblast de Léningrad et dans la partie ouest de l'oblast de Vologda.


Stavba těla.

Na území ČR je jezevec největší lasicovitou šelmou, váží 10 až 20 kg, dlouhý je až 85 cm a s ocasem má metr. V porovnání s ostatními lasicovitými šelmami má jezevec zcela odlišný tvar těla, zavalitou postavu. Má téměř bílou hlavu, jen přes oči má široké černé pruhy. Srst je žlutošedá s černými a bílými konci, hrubá a štětinatá. Došlapuje na celá chodidla (ploskonožec) a tlapy má opatřeny pěti velkými drápy. Uši má malé. Pomaleji se pohybuje.

Způsob života.

Vyhrabává si noru ve vyvýšeném terénu. Je vždy hodně členitá s mnoha chodbami a komorou ve středu, kde spí. Nora může být až 5 m hluboká. Přes zimu omezuje svoji aktivitu, hodně spí, ale do skutečného zimního spánku se sníženou tělesnou teplotou neupadá. Je velmi čistotný – trus ukládá mimo noru, neobjevují se zde ani zbytky potravy na rozdíl třeba od nor lišek. Živí se hmyzem, dešťovkami, hraboši, vejci, semeny, houbami, kořínky, občas i zdechlinou – je všežravec.

Rozmnožování.

Jezevčí páření se nazývá chrutí. Mláďatům, kterých se rodí 1-5, se otevírají oči po 3 týdnech. Jsou kojena přibližně 10 týdnů a po 5 měsících se osamostatňují. Dospělosti dosahují ve věku 1,5 - 2 let.. Jezevci se dožívají věku až 15 let, v zoo až 20 let.

Početnost.

I přes jeho velký počet (viz. sloupec vpravo - stupeň ohrožení málo dotčený) se zakládají záchranné stanice, kde chovají tyto jezevce a těch je v Česku asi 50. Jezevec je těžko spatřitelný.

Rozšíření.

Jezevec obývá mírné pásmo Evropy a Asie. Rozšířen je téměř v celé Evropě (včetně britských ostrovů) jižně od polárního kruhu a v celé Asii až po Japonsko na východě, po střední Ob na severu a po Izrael, Írán, Tibet a jižní Čínu na jihu. Rád vyhledává lesy prostoupené poli a loukami, kde nachází možnosti budovat své složité nory a dostatek potravy.

Jezevec a člověk.

Jezevci se objevují v keltské i germánské mytologii. Jezevec byl pokládán za symbol odvahy a zmužilosti. Tradiční skotská tobolka zvaná sporran bývá vyráběna z jezevčí kůže. Z chlupů jezevce se vyráběly holicí štětky. Jezevčí maso je poživatelné, oblíbené bylo hlavně v Rusku. Jezevci se loví především norováním.

Jezevec lesní ("Meles meles") je šelma z čeledi lasicovití. Obývá kromě severní Skandinávie celou Evropu, Krétu, Blízký východ a odtud až na Dálný východ. Na lovení jezevců byla vyšlechtěna speciální psí plemena – jezevčíci.

Le Blaireau européen (en réalité plutôt eurasien) porte le nom scientifique Meles meles. C'est la plus grosse espèce de Mustélidés d'Europe. Trapu et court sur pattes, il peut atteindre de long ( avec la queue, qui mesure environ), pour au garrot et jusqu'à une ( en moyenne).


Postkolonialismus jako historické období.

Přestože k první vlně osvobození od koloniální závislosti došlo na konci 18. století v Severní Americe (v USA) a následně během první poloviny 19. století v Latinské Americe (viz dekolonizace), objevuje se pojem postkolonialismus v moderním slovníku v souvislosti s dekolonizací po druhé světové válce. Objevuje se také pocit postkřesťanství. Někteří kritici pojem postkolonialismus odmítají a popisují situaci bývalých kolonií spíše jako neokolonialismus, který pomocí dělby práce v současném světě reprodukuje rozdělení moci a nerovností kolonialismu.

Postkolonialismus jako kritický přístup společenských věd.

Vedle užití pojmu postkolonialismus jako označení časového období po získání nezávislosti se pojem postkolonialismus, postkoloniální teorie, postkoloniální studie nebo postkoloniální diskurz objevují jako názvy pro interdisciplinární a kritickou analýzu kulturního dědictví kolonialismu, jak v bývalých koloniích tak i v bývalých metropolích.  Postkoloniální teoretici dávají prostor názorům kolonizovaného obyvatelstva, jejichž původní kultura byla často potlačována západním hodnotovým systémem. Ten byl určen jako primární ideologie pro kolonizovanou společnost. Kulturní útlak byl pak obhajován jako metoda k civilizování původního obyvatelstva kolonií. Tento názor hájil např. francouzský filozof Joseph-Ernest Renan v knize "Intelektuální a morální obnova Francie" (1871) nebo německý filozof G. F. W. Hegel ve své eseji "Africký charakter" (1830) a postkoloniální teoretici jej odsuzují.  Postkolonialismus spojuje metody a pohledy různých společenských věd, nejznámější například literární vědy, kde je za zakladatele postkoloniálního přístupu považován Edward Said s jeho "Orientalismem" (1978). Literatura při definování a ustalování postkoloniální identity odhaluje, vysvětluje a analyzuje zkušenosti jednotlivců i celé společnosti s kolonizačním útiskem a snášením vnucené identity „kolonizovaného subjektu“. Skrze svou postkoloniální literaturu bývalé kolonizované národy reagují na „humánnost“, jak ji vnímali kolonizátoři. O africký příklad se postaral spisovatel Chinua Achebe románem "Things Fall Apart" (1958). Ten popisuje nigerijské zkušenosti s podřízeností britskému impériu a kritizuje kulturní nadvládu kolonizátorů. Díky takovýmto reakcím na kolonizaci a dobyvatelství si původní obyvatelé kolonií vytvářejí vlastní historii za účelem vytvoření a přijetí národní identity po dekolonizaci. Obecně jsou za zakladatele postkoloniálních studií označováni autoři jako byli Frantz Fanon, Albert Memmi, Aimé Césaire nebo Kwame Nkrumah.  K hlavním tématům postkolonialismu patří problematika kulturní a národní identity v bývalých koloniích ve vztahu k mocenským praxím kolonialismu a imperialismu, které se v postkoloniálním prostředí často dále prosazují a reprodukují. Dnes jde o relativně široce zaměřený úhel pohledu na kolonialismus a období po dosažení nezávislosti. V rámci postkoloniálního přístupu se jedná například o tato témata: a další.  Postkoloniální přístup je v podstatě snahou uznat relevanci a význam koloniální zkušenosti z pozice kolonizovaného a nikoliv jen kolonizátora. Postkoloniální studia tak obracejí perspektivu pohledu na kolonialismus i jeho důsledky a snaží se postavit do centra zájmu vyprávění (ve smyslu narace) a interpretace kolonizovaného. Perspektiva kolonizovaného byla v rámci postkoloniálních studií dále rozvinuta například v rámci historiografické školy tzv. subalterních studií, která vznikla a působí v Indii. Zájem o podřízeného (nebo kolonizovaného) se dále váže k uznání rovného a srovnatelného významu jeho zkušenosti vedle zkušenosti kolonizátora. To znamená, že žádná zkušenost, narace nebo interpretace není chápána jako univerzálně platná nebo pravdivá, nýbrž naopak uznání jejich plurality.

Postkolonialismus a postkomunismus.

Po roce 1989 se v odborné literatuře začalo diskutovat zda je možné interpretovat postkomunismus v bývalém Východním bloku (nebo v případě bývalého Sovětského svazu v postsovětském prostoru) podobně jako postkolonialismus. Hledání paralel ale samozřejmě narazilo na značné odlišnosti především ve vztahu k sovětským satelitům ve střední a východní Evropě. V případě postsovětského prostoru se pojem postkolonialismus objevuje daleko častěji a s menšími rozpaky.

Postkolonialismus je pojem, který obecně označuje historické období, které následovalo po získání nezávislosti bývalých kolonií. Zároveň se jedná o pojem, jenž se snaží komplexně charakterizovat a popsat společenské, hospodářské a kulturní situace, které v kolonii a v metropoli vznikly po dosažení politické nezávislosti. Specificky se potom postkolonialismus váže k souboru postmoderních teorií, který spojuje literaturu, politologii, filosofii, filmovou vědu a další, a snaží se studovat komplexitu a různorodost kulturních dědictví kolonialismu.

Les études postcoloniales (de l'anglais ), également connues sous le terme de postcolonialisme, sont l’étude des théories postcolonialistes qui naissent dans les années 1980 (aux États-Unis, bien plus tard en Europe) au sein du discours postmoderne, en réaction à l’héritage culturel laissé par la colonisation. Les théories postcolonialistes sont plus qu’une simple tentative historiographique et s’inscrivent dans une démarche critique.


Historie.

Historie podnikové architektury sahá do 60.let. V té době si velké podniky začínaly uvědomovat, že narůstající počet jednotlivých IT systémů a aplikací navzájem provázaných se může stát brzdou pro rozvoj podniku. Bylo tedy třeba začít uvažovat nad nějakým plánováním IT systémů tak, aby jejich rozvoj odpovídal zamýšlenému rozvoji podniku. Dewey Walker, který v té době pracoval ve společnosti IBM uvedl příručku pro plánování architektury, která později vešla ve známost jako Business Systems Planning. Tento dokument je považován jako základ podnikové architektury jako samostatného oboru. Jeho žák John A. Zachman publikoval v roce 1987 svou myšlenku architektonického rámce pro informační systémy ("Information systems architectural framework", který byl později pojmenován po svém tvůrci - "The Zachman framework".  Dalším významným milníkem ve vývoji této disciplíny bylo rozhodnutí amerického ministerstva obrany ("Department of Defense") vybudovat podnikovou architekturu s cílem uřídit rapidně rostoucí počet systémů používaných v rámci ministerstva. Vznikl architektonícký rámec ("framework") s názvem TAFIM ("Technical Architecture Framework for Information Management"). Tento byl později předán uskupení Open Group (skupina zabývající se vývojem a prosazováním otevřených standardů v IT), která pokračovala v jeho vývoji pod názvem TOGAF.  V roce 1996 byl v USA prosazen zákon s názvem "Clinger-Cohen Act", který mj. nařizoval všem vládním úřadům a ministerstvům lépe spravovat své informační systémy, povinnost vybudovat systém kontroly rizik vývoje informačních systémů, zavést metriku pro hodnocení výkonnosti úřadů. Toto mělo za následek vybudování vládního architektonického rámce (FEA - "Federal Enterprise Architecture"), který byl následně použit jednotlivými ministerstvy, případně sloužil jako inspirace pro vytváření rámců pro specifické oblasti:  V průběhu let bylo vytvořeno mnoho dalších architektonických rámců, mnoho z nich však do dneška nepřežilo.

Cíl podnikové architektury.

Klíčové slovo, kolem kterého se točí celá podniková architektura je komplexita, složitost. Je to důvod, kvůli kterému byla tato disciplína zavedena a i nadále je jejím hlavním tématem. Složitost informačních systémů v podniku má tendenci v čase narůstat a v případě, že ji podnikoví architekti nejsou schopni uhlídat, stává se z ní výrazná konkurenční nevýhoda (start-up společnosti vs. tradiční podniky).  Složitost informačních systémů má původ v době, kdy byly podnikové systémy budovány „odspodu“ - inženýři začali spojovat jednotlivé granulární služby do větších celků, ovšem bez vazby na podnikový management a jeho cíle a záměry. Výsledkem toho je, že v informačních systémech jsou agregovány funkce, kterou jsou si blízké logicky a datově, neodpovídají ovšem jednotlivým oblastem aktivit podniku podle toho, jak jsou rozděleny rozhodnutím managementu.  Způsob, jakým podnikoví architekti chtějí zvládnout a řídit vývoj informačních systémů je tedy začít plánování podnikových systémů podle obchodní strategie a obchodních cílů společnosti. Vývoj podnikové architektury tedy začíná „shora“ - nejdříve se definují strategie a cíle, poté se definují oblasti podnikání (tzv. "Line of busines" - "LOB") a podnikové procesy. Podle těchto procesů se posléze nastavují/vyvíjejí/kupují systémy a aplikace.

Metody vývoje podnikové architektury.

V podstatě existují dva přístupy, které v případě dotažení do extrému jsou kontraproduktivní, podnikoví architekti se tedy snaží hledat rozumný kompromis.

Monolitický přístup.

Spočívá ve vyčerpávajícím popisu současného ("as-is") stavu. Následuje pokud možno detailní analýza požadovaného ("to-be") stavu. Pokračuje se definováním scénářů přechodu, analýza rizik, definování kritických míst a poté vlastní realizace přechodu organizace na nové systémy.  Je na první pohled zřejmé, že tento postup je ve svém důsledku velmi zdlouhavý a při realizaci přechodu systémů se přechází na již zastaralé (buď morálně nebo technologicky) řešení.

Iterativní přístup.

Tento přístup vzniknul jako odpověď na monolitické řešení, kdy se ukázaly nedostatky toho řešení a poté, co mnoho pokusů implementovat podnikovou architekturu skončilo fiaskem (rozuměj, finančním). Vychází z premisy, že hlavní výhoda, kterou vybudování podnikové architektury má přinášet, je pružnost podnikových systémů. Není tedy cílem jednorázově obnovit všechny systémy, ale postupně obnovovat jednotlivé části tak, aby změna přicházela v rozumném časovém horizontu a aby podporovala manažerské rozhodnutí v co nejkratší době.  Zde je třeba dávat pozor na udržování změn a aby rozhodnutí o jednotlivých změnových iteracích splňovaly jistý dlouhodobý záměr. Zároveň je zřejmé, že je třeba zvolit rozumnou úroveň granularity, pro jak velké celky budeme vždy vyvolávat jednotlivé iterace.

Podniková architektura (angl. „Enterprise Architecture“) je velmi obecný pojem, který v sobě zahrnuje spoustu věcí a pro každého architekta má trochu jiný význam. Uvedu překlad definice, kterou vyslovil Roger Sessions:

L'architecture d'entreprise est une école visant à représenter de manière systémique l'entreprise, sous forme composants. Ainsi le découpage en composants permet à l'entreprise de faciliter les assemblages.


Popis.

Šeferdie jsou dvoudomé, opadavé nebo řidčeji stálezelené ("Shepherdia rotundifolia") keře s jednoduchými vstřícnými listy. Listy i letorosty jsou pokryté šupinovitými trichomy. Listy jsou celokrajné, řapíkaté, bez palistů. Květy jsou drobné a nenápadné, čtyřčetné, jednopohlavné, uspořádané v klasech nebo v hroznech. Koruna chybí. Samčí květy obsahují 8 tyčinek. Samičí mají semeník uzavřený v kališní trubce a vyniklou čnělku. Plodem je dužnatá peckovice.

Rozšíření.

Rod šeferdie obsahuje pouze 3 druhy. Vyskytují se výhradně v Severní Americe. Největší areál výskytu má šeferdie kanadská ("Shepherdia canadensis"), jejíž areál sahá od polárního kruhu až po Arizonu a Nové Mexiko. Šeferdie stříbřitá ("Shepherdia argentea") se vyskytuje ve středních a západních oblastech USA a jižní Kanadě. Stálezelený druh "Shepherdia rotundifolia" je endemit Colorado Plateau v jz. USA.

Význam.

Šeferdie se občas pěstují jako okrasné dřeviny, nápadné zejména stříbřitým olistěním a výraznými červenými plody. V České republice je pěstována šeferdie stříbřitá ("Shepherdia argentea"), jiné druhy nejsou uváděny ani ze sbírek botanických zahrad.  Šeferdie stříbřitá má sladkokyselé, jedlé plody. Plody šeferdie kanadské jsou rovněž jedlé, avšak mdlé chuti.  Některé opadavé druhy tohoto rodu lze použít v ČR jako okrasné rostliny. Mají nápadné plody. Lze je použít do skupin, nebo jako solitéry.

Pěstování.

Opadavé šeferdie jsou celkem nenáročné dřeviny. Nároky, ošetřování i využití jsou podobné jako u rakytníku. Daří se jim v propustných, písčitých půdách a snášejí i půdy vápenaté. K získání plodů je nutno vysadit obě pohlaví, neboť jsou dvoudomé. Množí se výsevem stratifikovaných semen nebo hřížením, šeferdii stříbřitou lze množit i kořenovými výběžky. Lze je také roubovat v zimě na rakytník řešetlákový nebo hlošinu okoličnatou či hlošinu mnohokvětou.

Šeferdie ("Shepherdia") je rod vyšších dvouděložných rostlin z čeledi hlošinovité ("Elaeagnaceae"). Český název se někdy přepisuje jako šeperdie nebo dokonce shepherdie. Jsou to opadavé nebo stálezelené keře se stříbřitým olistěním, drobnými květy a nápadnými červenými plody. Vyskytují se v počtu 3 druhů v Severní Americe. V České republice je zřídka pěstována šeferdie stříbřitá jako okrasná a sbírková dřevina. Má jedlé plody.

Les shépherdies (genre "Shepherdia", famille des Elaegnaceae) communément appelés buffaloberry ou airelle rouge. Il s'agit d'un genre de petits arbustes aux feuilles argentées et caduques et dont les baies sont rouges, plutôt amères mais comestibles. Les plantes sont originaires du nord et de l'ouest de l'Amérique du Nord, proches des genres "Elaeagnus" et "Hippophae". Ce sont des buissons au feuillage argenté et. La shépherdie croit dans une grande partie du Canada, surtout dans le cas de la shépherdie du Canada ("S. canadensis"). Quant à la shépherdie argentée ("S. argentea"), elle se trouve surtout dans les Prairies canadiennes et dans l’Ouest canadien.


Život.

Mládí.

Narodil se roku 316 nebo 317 v římské provincii Panonie ve městě Sabaria, jde nepochybně o město Szombathely v dnešním Maďarsku. Martin dostal své jméno po bohu války „Martovi“, protože jeho otec, vysloužilý římský voják (pravděpodobně vojenský tribun), si přál, aby jeho syn kráčel v jeho stopách. V Panonii však nesetrvali dlouho, odstěhovali se do severoitalské Pavie, kde Martin prožil většinu svého mládí. Zde se také setkal s křesťanstvím, které ho velmi přitahovalo. Zvláště pak byl přitahován poustevníky z Egypta a Sýrie, o kterých se vyprávělo. Zde jsou patrně kořeny jeho pozdějšího skromného poustevnického života. Jeho rodiče s ním tuto víru ani jeho touhy nesdíleli, a protože otec nepoznal nic jiného než vojenský život, tak byl Martin v patnácti letech odveden do armády. Přestože byl vojákem nerad, plnil vojenské povinnosti spolehlivě a odvážně, a proto byl nakonec povýšen na důstojníka. Martin byl dokonce přeložen k císařským gardistům, dobře ozbrojené vojenské jízdě. Kolem roku 334 byl přidělen k posádce v dnešním Amiensu ve Francii, kde strávil největší část svého vojenského života.

Legenda o plášti.

Martin prožíval svoji víru i v armádě. Podle legendy o jeho životě žil skromně, pokorně a dokonce ke svému otroku se choval jako k bratrovi. Martin byl jednoduše jiný než ostatní vojáci, což také dokazuje symbolický čin, díky němuž se stal tak známý. Došlo k němu v Amiensu u jedné z městských bran v roce 335 za jednoho velmi mrazivého zimního večera. Martin se tudy na koni vracel do vojenského tábora. U brány ho oslovil polooděný žebrák a prosil o almužnu. Protože u sebe Martin neměl ani peníze, ani jídlo, zprvu nevěděl, jak by člověku pomohl. Tu ho však napadla myšlenka: vzal svůj velký důstojnický plášť a rozdělil ho svým mečem napůl. Polovinu pak hodil žebrákovi třesoucímu se zimou, aby se aspoň trochu zahřál. Legenda dále vypráví, že Martin spatřil příští noc Ježíše, který byl oděn půlkou pláště. A uslyšel, jak Ježíš říká andělům: "„Tímto pláštěm mě oděl Martin, který je teprve na cestě ke křtu.“" Tato Kristova slova znamenají to, co je napsánu v evangeliu: "„Cokoli učiníš jednomu z mých nejmenších bratří, pro mě jsi učinil.“" Scéna dělení pláště patřila po celá staletí k nejznámějším a nejoblíbenějším světeckým motivům umělců.

Poustevník.

Po těchto událostech se dal tedy Martin pokřtít. Brzy nato se rozloučil s armádou, protože se v jeho očích nedala spojit křesťanská a vojenská služba. Pak odešel do Poitiers, kam ho přitahovala pověst biskupa Hilaria – ten byl následně jeho učitelem a velkým vzorem. Tam také přijal nižší svěcení a stal se tzv. exorcistou. Martin toužil po misích a po skromném životě poustevníka. Proto se tedy vrátil do rodné Panonie, kde chtěl bojovat jak proti projevům mimokřesťanských náboženství označovaných souhrnně jako pohanství, tak a proti tzv. "bludařství", tedy těm náboženským názorům vznikajícím v rámci křesťanství, které byly vnímány jako heretické, a tedy jako názory ohrožující a vyvolávající zmatky a spory v katolické církvi. Situace v Panonii se natolik vyhrotila, že musel uprchnout. Odešel tedy do Itálie, kde se odebral do ústraní a žil jako poustevník. Šířící se heretické názory vyvolaly velký rozkol v církvi a zásahy světské moci navíc tuto situaci vyostřovaly. Martin viděl jako jediný lék proti těmto dějům modlitbu. Na pozvání jeho mistra a přítele, biskupa Hilaria se odebral zpět do Galie (dnešní Francie), kde se poblíž Poitiers usadil v poustevně a věnoval se modlitbám a rozjímání. Nezůstal však dlouho sám a zformovala se kolem něj skupina dalších křesťanů. Na tomto místě pak později vyrostl slavný benediktinský klášter v Ligugé. Hilariovi se podařilo přesvědčit Martina, aby přijal vyšší svěcení a stal se knězem. V této době již Martin podle legendy vykonal několik zázraků (vč. znovuoživení dvou lidí) a ať chtěl, nebo nechtěl, stal se oblíbeným.

Martin jako biskup.

Když pak ve městě Tours zemřel biskup, občané si vzpomněli na Martina a pod záminkou, aby přišel uzdravit nemocného, ho pozvali do Tours. Místo nemocného však Martin našel diecézi, která potřebovala jeho péči, a tak byl r. 370, pravděpodobně 4. července, vysvěcen na biskupa. I přes vysokou církevní pozici žil Martin svůj život skromně, až asketicky. Dokonce místo biskupského paláce pobýval s několika mnichy před branami města v nuzných chatrčích. Z této poustevny pak vznikl významný klášter Marmoutier, který se stal střediskem asketického a kulturního života Západu. Církev již v této době byla zahrnována dary od císaře a knížat a zvykala si na pohodlí (sedávala na předních místech, pěkně se oblékala...), takže se muselo zdát skandální, že jeden z biskupů vede život poustevníka, zříká se při bohoslužbě slavnostního trůnu a obléká se jako chudák. U mnohých tedy nebyl moc oblíbený a musel snášet různé narážky a posměšky. Naopak u prostých a chudých lidí byl velice oblíbený.

Misijní cesty, christianizační činnost a boj proti pohanství.

Z pozice biskupa zahájil velké obracení tehdejších Galů na křesťanství. Staral se o veškeré obyvatelstvo ve Francii, snažil se usmířit pohany s pravověrnými křesťany a vždy se vzepřel světské vládní moci, když se chtěla vměšovat do církevních otázek. Horlivě hlásal evangelium na venkově a potíral zde převládající pohanství. Jeho evangelizace byla údajně doprovázená mnoha zázraky. Při své christianizační činnosti a snaze zničit pohanskou víru užíval násilí vůči pohanům a jejich posvátným místům – zapaloval pohanské chrámy, kácel posvátné stromy, ničil pohanské modly a násilně se vypořádal s pohanskými kněžími, kteří se snažili dál slavit tradiční pohanské svátky – jeden z těchto zásahů byl zaměřen proti pro pohany posvátným megalitickým řadám v Bretani (od roku 1889 chráněny jako historická památka), ze kterých nechal Martin celé kilometry vykácet – pro tyto své činy bývá proto Martin někdy obviňován z náboženského fanatismu. Zázraky údajně chránily Martina před odporem venkovanů, na který při svém ničení jejich posvátných pohanských míst narážel. Martin byl neustále na cestách a tyto jeho misijní cesty po celé diecézi často směřovaly k organizování prvních venkovských farností. Jeho misijní cesty však vedly i mimo jeho diecézi, stopy po jeho činnosti najdeme téměř po celé Francii. Kromě legend a vyprávění o jeho zázracích (uzdravování nemocných, odvracení pohrom, zázraky se zvířaty) po celé zemi najdeme spoustu měst, vesnic a kostelů, které jsou pojmenovány po něm.

Martinova smrt.

Martin zemřel v 80 letech 8. listopadu 397 v Candes na jedné ze svých misijních cest, kdy byl již vyčerpaný a nemocí oslabený. Po krátkém sporu o nároku Martinových ostatků bylo jeho tělo převezeno do Tours. K pohřbu biskupa chudoby a chudých, jak ho lidé nazývali, proudily obrovské masy lidí. Tento slavnostní pohřeb se konal 11. listopadu, proto také tento svátek. Martinovy ostatky byly uloženy do krypty, nad níž byla postavena kaple a posléze i velkolepá bazilika. Velmi brzy se město Tours stalo oblíbeným poutním místem. Toto místo bylo však několikrát poničeno (v 16. století hugenoty a v 18. století velkou francouzskou revolucí). V současnosti zde stojí bazilika sv. Martina z roku 1900. Za velkou relikvii je považován Martinův plášť, který byl uchováván v královském paláci v Paříži.

Odkaz.

Svatému Martinovi je zasvěceno asi přes 4,5 tisíce kostelů a kaplí po celém světě. Nejvíce jich je však v Evropě, zejména ve Francii, kde jich můžeme napočítat přes 1500. V Česku je známá také Rotunda svatého Martina na Vyšehradě, či kostel sv. Martina ve Frenštátě pod Radhoštěm nebo v Blansku. Martin je patronem jeho rodné Szombathely, Blanska, Buenos Aires, diecézí Rottenburg – Stuttgart a Mohuč, Burgenlandu a kantonu Schwyz. Je velmi oblíbený také v Latinské Americe, kde bývá často nazýván "San Martín Caballero" (kvůli svému častému zobrazování na koni). Rada Evropy v roce 2005 prohlásila trasu mezi maďarským Szombathely (rodištěm sv. Martina) a francouzským Tours za evropskou kulturní stezku. Cílem této trasy je ukázat nejvýznamnější památky spojené s životem tohoto oblíbeného světce. Jméno Martin patří též k oblíbeným jménům.

Svatý Martin z Tours (latinsky "Martinus"), (316 či 317 v Savarii – 8. listopadu 397 v Candes; 11. listopadu byl pohřben v Tours) byl římský voják, poustevník a biskup v Tours. V Římskokatolické církvi je brán jako jeden z nejznámějších a nejoblíbenějších svatých a patří mezi první nemučedníky, které církev označila za svaté. Je zakladatel prvních klášterů ve Francii. Svou misijní činností horlivě potíral pohanství a obracel lidi na křesťanství, přičemž při christianizaci pohanů užíval i násilné prostředky vůči pohanským věřícím a jejich posvátným místům. Ve 4. století nechal vykácet kilometry lesů pro pohany posvátných megalitických řad v Bretani. Pro tuto svou usilovnou christianizační činnost bývá některými lidmi vnímán jako význačná osobnost, která se podílela na christianizaci Evropy. Je znám i díky křesťanské legendě, ve které se rozdělil se žebrákem o svůj plášť.

Saint Martin de Tours, aussi nommé Martin le Miséricordieux, ou encore saint Martin des Champs (qui a donné lieu à appellation de différents édifices religieux), né dans l'Empire romain, plus précisément à Savaria, dans la province romaine de Pannonie (actuelle Hongrie), en 316, et mort à Candes, en Gaule, le, est l'un des principaux saints de la chrétienté et le plus célèbre des évêques de Tours avec Grégoire de Tours.


Období do roku 1918.

Narodil se do bohaté židovské rodiny v Bialystoku v podleské oblasti Mosesovi a Anně Vallachovým. Po vystudování místního gymnázia sloužil v letech 1893 až 1898 v ruské armádě, a to v městě Baku. V roce 1898 vstoupil do Ruské sociálně demokratické dělnické strany. Jelikož tato strana byla ilegální, měli její členové tendence užívat pseudonymy. Meir Henoch si vybral "Maxim Litvinov", ale byl také znám jako "Papaša" a "Maximovič", psal i pod jmény "M. G. Harrison" a "David Mordechaj Finkelstein". Jeho prvním stranickým úkolem byla propaganda v Černigovské oblasti. V roce 1900 se stal členem Kyjevského stranického výboru, ale celý výbor byl zatčen o rok později. Po 18 měsících vězení se mu podařilo, spolu s 11 dalšími vězni, uprchnout z lukjanivské věznice a následně do Švýcarska, kde poté pracoval v revolučních novinách Iskra. V roce 1903 se spojil s bolševickou frakcí ve straně a vrátil se do Ruska. Po revoluci v roce 1905 se stal editorem prvních legálních stranických novin Novaja Žizň v Petrohradě. Když ruská vláda dala pokyn k zatýkání bolševiků v roce 1906, Litvinov opustil zemi a strávil dalších 10 let v Londýně, kde aktivně působil v Mezinárodním socialistickém byru. Také spolupracoval s Leonidem Krasinem, Georgijem Čičerinem a dalšími revolucionáři, pro které získával peníze. V Anglii se také seznámil se svojí ženou Ivy Loweovou. V roce 1907 byl vyslán na Mezinárodní socialistický kongres.

Období 1918–1938.

Po Říjnové revoluci byl Litvinov pověřen Leninem jako sovětský zástupce v Británii. Nebyl však nikdy v této funkci oficiálně akreditován, byl zatčen a následně vyměněn za britského zástupce v Rusku Roberta Lockharta. Poté působil jako sovětský diplomat. Byla to převážně jeho zásluha, že Británie ukončila ekonomickou blokádu Ruska. Také vyjednal několik obchodních dohod s evropskými státy. V únoru 1929 podepsal tzv. Litvinovův pakt v Moskvě, který zaručoval, že signatáři (SSSR, Polsko, Rumunsko, Lotyšsko a Estonsko) nepoužijí vojenskou sílu k prosazení svých stanovisek. V roce 1930 byl jmenován lidovým komisařem zahraničních věcí. Jako zastánce kolektivní bezpečnosti horlivě usiloval o sblížení s Francií a Velkou Británií. Od Československa neustále požadoval, aby vláda v Praze uznala SSSR jako jediného představitele Ruska. V roce 1933 přesvědčila jeho administrativa Spojené státy americké k uznání Sovětského svazu. Prosadil také účast SSSR ve Společnosti národů.  Litvinov se snažil orientovat sovětskou zahraniční politiku na spojenectví se západními mocnostmi proti nacistickému Německu. Byl hlavním architektem smlouvy o vzájemné vojenské pomoci mezi Francií a Sovětským svazem z roku 1935, která byla reakci na vzrůstající agresivitou Německa. O několik dní později byla uzavřena Československo-sovětská smlouva o vojenské pomoci, ta však byla vázána na podmínku, že v případě napadení Německem zasáhne vojensky i Francie.

Období po roce 1938.

Po Mnichovské dohodě a okupaci zbytků Československa bylo jasné, že západní mocnosti nestojí o spolupráci se Sovětským svazem. Navíc německá media se vysmívala Litvinovovu židovskému původu. Kurz sovětské zahraniční politiky potřeboval změnu a tou změnou byl Vjačeslav Molotov, který přebral Litvinovův post 3. května 1939. Tuto noc byl komisariát zahraničních věcí obklíčen jednotkami NKVD, telefon na Litvinovovu daču byl odpojen a Litvinov sám byl spraven o svém propuštění následujícího rána Georgijem Malenkovem a Lavrentijem Berijou. Následně bylo mnoho bývalých Litvinovových spolupracovníků zatčeno a vyslýcháno. Ihned po výměně nařídil Josif Stalin Molotovovi vyčistit komisariát od Židů. Propuštěním Litvinova, jakožto zastánce kolektivní bezpečnosti se Západem, bylo umožněno bližší partnerství s nacistickým Německem. Do politiky se Litvinov vrátil až po napadení SSSR Německem, kdy zastával funkci zástupce komisaře zahraničních věcí. V letech 1941–1943 pak působil jako velvyslanec v USA a výrazně se podílel na dohodě o zákonu o půjčce a pronájmu. Současně působil mezi lety 1942–1943 jako vyslanec na Kubě. Po svých sedmdesátinách odešel v roce 1946 do výslužby, zemřel 31. prosince 1951 v moskevské nemocnici na následky třetího srdečního infarktu.

Maxim Maximovič Litvinov (rusky Максим Максимович Литвинов, rodným jménem Meir Henoch Mojsejevič Vallach-Finkelstein) (17. července 1876 – 31. prosince 1951, Moskva) byl ruský židovský revolucionář a třetí sovětský lidový komisař pro zahraniční věci v letech 1930–1939.

Maxime Maximovitch Litvinov (en ), né Meir Henoch Mojszewicz Wallach-Finkelstein le et mort, est un révolutionnaire et diplomate de l'Union soviétique.