Techniky stabilizace obrazu.

Optická stabilizace obrazu.

Optický stabilizátor obrazu, často zkracovaný jako OIS (Optical Image Stabilizer), je mechanismus použitý v digitálních fotoaparátech a videokamerách, který stabilizuje nahrávaný obraz změnou optické cesty k senzoru. V implementaci firmy Canon funguje s použitím plovoucího čočkového členu, který se posouvá ortogonálně k optické ose objektivu za použití elektromagnetů. Vibrační signál, který je kompenzovaný stabilizačním čočkovým členem, je obvykle získán použitím dvou piezoelektrických senzorů zjišťujících úhlovou rychlost (často také nazývaných gyroskopické senzory).

Posun obrazového senzoru.

Senzor, který zachytává obraz, může být posunutý takovým způsobem, aby protichodně reagoval na pohyb fotoaparátu. Konica Minolta použila techniku nazvanou "anti-shake", nyní marketingově označovanou jako SteadyShot v řadě fotoaparátů Sony α, která se spoléhá na velmi přesný senzor na zjišťování úhlové rychlosti, aby detekovala pohyb fotoaparátu. Jiní výrobci používají Digitální signálový procesor (DSP) na analýzu obrazu za běhu a následně podle toho posouvají senzor.

Digitální stabilizace obrazu.

Digitální stabilizace obrazu se používá v některých videokamerách. Tato technika posouvá elektronický obraz ze snímku do snímku videa dostatečně (dodatečně?), aby negovala pohyb. Používá pixely za okrajem viditelného rámu na poskytnutí "nárazníku" pro pohyb.

Stabilizační filtry.

Řada nelineárních střihových systémů používá stabilizační softwarové filtry, které dokáží opravit nestabilizovaný obraz následováním pohybu pixelů v obraze a nápravou obrazu pohybem políčka. Proces je podobný jako digitální stabilizace obrazu, ale když tu není žádný "větší" obraz, který by fungoval jako nárazník, tak filtr buď ořízne obraz na menší, aby skryl pohyb políčka nebo se pokusí znovu vytvořit ztracený obraz na okrajích pomocí extrapolace.

Orthogonal Transfer CCD.

Orthogonal transfer CCD (OTCCD) se používá v astronomii a funguje tak, že posouvá obraz v rámci CCD senzoru po dobu toho jak je obraz zachytáván podle analýzy předpokládaného pohybu jasných hvězd. Toto je vzácný příklad digitální stabilizace pro statické obrázky. Příkladem tohoto způsobu je gigapixelový teleskop Pan-STARRS, který byl roku 2007 postaven na Havaji.

Stabilizace obrazu je řada různých technik zaměřených na zvýšení stability obrazu. Používá se v dalekohledech se stabilizací obrazu, fotografii, videografii a astronomických teleskopech. U fotoaparátů je roztřesení fotoaparátu značně problematické při dlouhých časech závěrky nebo s dlouhými ohniskovými vzdálenostmi teleobjektivů. U videokamer může roztřesení kamery způsobit viditelné chvění mezi půlsnímky v nahraném videu. V astronomii jsou tyto problémy násobené měnícími se variacemi v atmosféře, které způsobují zdánlivou změnu polohy objektů.

La stabilisation d'image ("image stabilisation" en anglais, souvent abrégé en IS) est un ensemble de techniques permettant d'améliorer la netteté d'une image. Ces techniques sont employées dans les appareils photographiques, les jumelles, et les télescopes. La stabilisation permet de réduire l'effet du flou de bougé des images prises avec un temps de pose trop long pour avoir une image nette avec un appareil tenu à la main.


Charakteristika ústavy.

Ústava Slovenské republiky může být charakterizovaná jako psaná, rigidní, právní, unitaristická, republikánská a demokratická.  Další charakteristiky jsou vyjádřené v čl. 1 ods. 1, který charakterizuje Slovenskou republiku "jako svrchovaný, demokratický a právní stát, který se neváže na žádnou ideologii ani náboženství". Svrchovanost či suverenita státu v podstatě znamená, že státní moc je nezávislá od jakékoli jiné moci, jak z vnitřku státu tak i mimo něho. Pojem právního státu obsahuje zejména chápaní ústavy jako právního základu státu, kterým jsou vázáni všichni (státní moc). Zdůrazněné to je zejména v čl. 2 ods. 2: "Státní orgány můžou konat jen na základě ústavy, v jejích mezích a v rozsahu a způsobem, který ustanoví zákon." Dalším principem právního státu je dělba moci, která je v ústave formálně vyjádřená rozdělením zákonodárné, výkonné a soudní moci do páté, šesté a sedmé hlavy.

Členění ústavy.

Text Ústavy Slovenské republiky je členěný na hlavy, oddíly, články, odstavce a písmena. Skládá se z preambule a devíti hlav. Některé hlavy jsou dále rozdělené do oddílů. Ty se člení na články (1 až 156), přičemž každý článek se ještě může (ale nemusí) členit na odstavce a\anebo písmena.

První hlava.

V prvním oddílu první hlavy je vymezen základní charakter státu ("Slovenská republika je svrchovaný, demokratický a právní stát. Neváže se na žádnou ideologii ani náboženství.") a též vztah mezi občany a státní mocí. Jsou tu též vymezené základní principy týkající se státního území, státního občanství, státního jazyka, či mezinárodních závazků Slovenské republiky. Druhý oddíl upravuje státní symboly, kterými jsou státní znak, státní vlajka, státní pečeť a státní hymna. Třetí oddíl stanovuje, že hlavním městem Slovenské republiky je Bratislava.

Ústava Slovenské republiky (č. 460/1992 Zb.),, je hierarchicky nejvýše postavený právní předpis platný ve Slovenské republice. Přijata byla 1. září 1992 v 22:26 hod. počtem 114 hlasů poslanců Slovenské národní rady. Podepsaná byla 3. září 1992 v Rytířské síni na Bratislavském hradě a účinnost byla stanovena od 1. října 1992 (s výjimkou vybraných ustanovení). Její výklad a kontrolu, zda je dodržovaná, má na starosti Ústavní soud Slovenské republiky. Ke konci 2019 byla novelizována 19krát, nálezem Ústavního soudu č. 40/2019 Z.z. a ústavními zákony č. 244/1998 Z. z., 9/1999 Z. z., 90/2001 Z. z., 140/2004 Z. z., 323/2004 Z. z., 463/2005 Z. z., 92/2006 Z. z., 210/2006 Z. z., 100/2010 Z. z., 356/2011 Z. z., 232/2012 Z. z., 161/2014 Z. z., 306/2014 Z. z., 427/2015 Z. z., 44/2017 Z. z., 71/2017 Z. z., 137/2017 Z. z. a 99/2019 Z.z.

La Constitution de la République slovaque () est la norme juridique la plus élevée de la République slovaque. La Cour constitutionnelle est chargée de son respect.


Historie.

Městečko bylo založeno na důležité křižovatce cest pravděpodobně v 1. polovině 14. století. Patřilo k hradu Choustníku a bylo součástí rožmberského panství. Za husitských válek bylo několikrát zpustošeno. Roku 1597 koupila Černovice Magdalena Malovcova z Lisova a připojila je ke Kamenici nad Lipou. Samostatné černovické panství pak vytvořil roku 1641 Martin Jindřich Paradis z Eschaide. Z dalších majitelů byli pro město významní Kinští ze Vchynic, Šternberkové (kteří Černovice dočasně připojili k panství Žirovnice) a Schönburgové. Během své existence byly Černovice mnohokrát postiženy požáry - jen v období 1611–1857 shořelo při velkých požárech nejméně 350 domů.  Poprvé zmiňovány jako město jsou Černovice již roku 1586. Oficiální status města získaly v roce 1991. V letech 2006–2010 zde působil jako starosta Ladislav Novotný, od roku 2010 tuto funkci zastává Jan Brožek.

Pamětihodnosti.

Centrem města je Mariánské náměstí, kde uprostřed stojí kostel, zvonice, stará radnice a sloup se sochou Madony, podle níž dostalo náměstí jméno. Na náměstí se konávaly významné jarmarky a dobytčí trhy. Z domů na náměstí stojí dále za zmínku fara a bývalá měšťanská škola, zachovala se zde také kamenná vážní budka z roku 1924. V blízkosti náměstí bývala malá židovská čtvrť se synagogou. V dolní části města stojí klasicistní zámek, dnes Diagnostický ústav.  Černovicemi prochází trať úzkorozchodné železnice z Jindřichova Hradce do Obrataně, kterou od konce 90. let provozuje soukromá společnost JHMD.

Současnost.

Na náměstí se nachází historická budova, ve které sídlilo kino, a pro kterou se hledá nové využití. Dále jsou zde supermarkety Flop a Coop tuty, trafika aj. Zajímavostí je i místní cukrárna, ve které se nachází sbírka 1 000 budíků a kdokoliv tam může přidat i svůj starší budík. Od roku 2018 funguje ve městě dobíjecí stanice pro elektromobily.

Zajímavost.

Astronom Miloš Tichý, který zde vyrůstal, pojmenoval jménem města planetku (6802) Černovice, kterou objevil 24. října 1995.

Černovice () jsou město v okrese Pelhřimov v kraji Vysočina. Žije zde obyvatel. Katastrální území stejnojmenné části se jmenuje "Černovice u Tábora" (toto jméno také nese místní železniční stanice). Leží na pomezí současného kraje Vysočina a kraje Jihočeského.

Černovice est une ville du district de Pelhřimov, dans la région de Vysočina, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Počátky operacionalizace.

Vývoj v oblasti přírodních věd na začátku dvacátého století zapříčinil větší zájem o způsob zjišťování vlastností při vytváření nových pojmů. Problém operacionalizace byl vymezený americkým fyzikem P. W. Bridgmanem v knize The Logic of Modern Physics (1927). Ústřední myšlenkou této knihy byla teze, že jakýkoli koncept nepředstavuje více než množinu operací a jako synonymum jí odpovídá. Bridgman také požaduje, aby všechny vědecké pojmy byly operacionálně definovány. Jako příklad uvádí pojem délky, který je definovaný v případě, kdy jsou stanoveny operace, jejichž prostřednictvím se délka měří.

Koncepce operacionalizace P. F. Lazarsfelda.

Klasická sociologická koncepce operacionalizace pochází od P. F. Lazarsfelda, který patří mezi hlavní představitele neopozitivismu, i když nepřijímal všechny jeho požadavky. K teoretickým přístupům reprezentujícím tehdejší sociologii se stavěl skepticky, ale zároveň nepodlehl tzv. primitivnímu (brutálnímu) empiricismu.  P. F. Lazarsfeld zavedl problém definování proměnných, tedy určitých souborů hodnot (atributů), kde každá proměnná vždy sleduje klasifikační aspekt. Při tvorbě proměnných je potřebné definovat a operacionalizovat výchozí/počáteční pojmy a vychází se především z každodenní praxe a zkušeností.  Ve svojí teorii rozlišuje čtyři základní etapy: Podle Lazarsfelda je tedy operacionální definice soubor indikátorů, který přiřazujeme k určitému pojmu.

Princip adekvátnosti operacionalizace.

Princip adekvátnosti operacionalizace upozorňuje na nebezpečí záměny obecného jazyka s jazykem užívaným ve vědě. V takové situaci může následkem dojít k záměně perspektivy člena společnosti a výzkumníka, což je nežádoucí.  Dle principu adekvátnosti by každá sociologická výpověď měla nabízet vhodný překlad do nevědeckého jazyka. Tento překlad musí být srozumitelný osobám, jejichž činnost je s danou sociologickou výpovědí spojena, a osoby samy v ní musí být schopny své konání rozpoznat. Daná skupina osob je pak jediná oprávněná k posouzení, zda jsou výsledky výzkumu v souladu s realitou či nikoli.

Způsoby provedení.

Základní rozdělení způsobů provedení operacionalizace je dle M. Illnera a M. Foreta stanoveno na taxativní a dynamický (resp. systematický) přístup.

Taxativní přístup.

Při použití taxativního přístupu jsou prvky horizontálně a vertikálně urovnány, dochází k vytvoření shrnutí jednotlivých empirických charakteristik. Tento přístup je v praxi poměrně běžný. K jeho výběru dochází například z důvodu časové tísně či málo rozvinuté výchozí teorie. Taxonomie nespecifikuje požadavky výběru indikátorů ani předpoklady o vztazích mezi znaky, což patří mezi její základní nevýhody. Při nesprávném provedení může dojít k nejasnostem při analýze získaných dat.

Dynamický přístup.

Cílem dynamického nebo systémového přístupu je naopak model, v němž jsou utříděny proměnné včetně všech domnělých relací. V případě dynamického přístupu je nutná přesnější identifikace předmětu a dostačující informovanost o elementárních vztazích v rámci něj i s jeho okolím. Jeho hlavní výhoda spočívá v komplexním vnímání korelací. Vztah dvou proměnných z různých oblastí vytvořeného systému by nikdy neměl být zkoumán izolovaně.

Operacionalizace v sociálních vědách je procedurou překládání pojmů z teoretického do observačního jazyka. Je procesem rozvinutí specifických výzkumných procedur (operací), které vyústí v empirickém pozorování daných abstraktních konceptů v reálném světě.

L’opérationnisme, opérationisme ou opérationnalisme. Cette approche, introduite au début du par le physicien Percy Williams Bridgman, facilite le développement de la mécanique quantique. Elle est ensuite appliquée en psychologie.


Pojmenování a etymologie.

Slovo „koza“ se vyskytuje ve všech slovanských jazycích, svým původem však není indoevropské. Patrně má původ v altajských jazycích a ke Slovanům se zřejmě dostalo od Hunů, Avarů či jiných stepních nomádů. Ve většině indoevropských jazyků se jména pro samici, samce a mládě odvozují od téhož kořene (rozdíl např. oproti ovci, skotu, koni, psu nebo praseti). V češtině se samice se nazývá koza, samec kozel, ve východomoravských nářečích též cap. Vykastrovaný kozel se označuje slovem hňup; hňup je méně agresivní, maso hňupů má slabší specifický zápach. Mládě se nazývá kůzle.

Historie.

Koza domácí je jeden z nejstarších domestikovaných druhů. Tisíce let byly kozy chovány pro jejich mléko, maso, srst a kůži na všech světadílech kromě Antarktidy. V minulém století si získaly oblíbenost i jako domácí mazlíčci.  Kozy byly domestikovány v oblasti Mezopotámie, Malé Asie a indického subkontinentu přibližně 9000 let př. n. l., a okolo 8000 let př. n. l. v pohoří Zagros na západě Íránu. Neolitičtí zemědělci je chovali především pro maso, mléko a kůži, ceněn však byl také trus, který používali jako hnojivo i palivo, a kosti, rohy, srst a šlachy na oděvy a nástroje. Kozy domácí byly chovány ve stádech a putovaly po kopcích nebo jiných pastvinách s pasákem koz, což bylo často dítě nebo adolescent.  Ve starověkých civilizacích byla koza zasvěcena různým božstvům a velmi často sloužila jako obětní zvíře. S kozami byl spojován např. starořečtí bohové Dionýsos a Pan nebo germánský Thór, ale také někteří démoni, jako byl u Izraelitů Azazel, jemuž o svátku Jom kipur obětovali kozla, symbolicky obtíženého hříchy lidského společenství. Připomínkou oběti kozla, konané při zimním slunovratu Germány, je slaměný "jule kozlík", používaný ve Skandinávii jako součást vánoční výzdoby. Ve středověku se stal kozel symbolem Ďábla, který začal být zobrazován s kozími rohy a bradkou. Věřilo se, že ďábel v podobě kozla na sabatu obcuje s čarodějnicemi a jméno "hircus nocturnus" (noční kozel) se stalo epitetem Ďábla. Někde (např. ve Skotsku) se věřilo, že čarodějnice létají na sabat na kozlu (místo obvyklejšího koštěte).  V Českých zemích se kozy chovaly už v době bronzové, později je chovali Keltové, Germáni i Slované, ale ve středověku měl chov koz jen malý význam. Na českém venkově chovali kozy většinou jen chudí vesničané – chalupníci a domkáři, kteří si nemohli dovolit živit krávu. Proto se také koze říkalo „kravička chudých“. Později, v 2. pol. 19. a počátkem 20. stol. chovali kozy i dělníci a horníci v okolí Kladna či Ostravy. Užitkem bylo mléko, přebytečná kůzlata majitelé prodali nebo sami snědli, maso dospělých koz příliš oblíbené nikdy nebylo. Místy, např. na Hané, chovali kozy i bohatí sedláci, ale jen proto, aby jejich mlékem krmili prasata (ta po kozím mléku rychleji rostla, byla odolnější a snad měla i jemnější maso). Za chov koz se však sedláci styděli a dokonce ho tajili před úřady.  Podivným zvykem bylo shazování kozla, doložené v 16.–19. stol. (dosud se provádí na některých místech ve Španělsku). Na den sv. Jakuba vesničané vyvedli kozla na kostelní věž a shodili ho dolů. Pokud se kozel při pádu zabil, bylo to pokládáno za dobré znamení a jeho krev měla mít léčivé účinky.  Kozy vystupují také v mnoha pohádkách, říkadlech nebo lidových písních. Např. pohádka o vlkovi a kůzlátkách je rozšířená v mnoha oblastech Evropy a Asie. Koza je hlavní postavou českých animovaných filmů Kozí příběh - Pověsti staré Prahy a Kozí příběh se sýrem.  Po roce 1945 v Česku chov koz v souvislosti s kolektivizací zemědělství téměř zanikl. Znovu se rozvinul až v 90. letech, v souvislosti s rostoucí poptávkou po kozích produktech, zejména sýrech. Kozy se u nás chovají na specializovaných farmách pro mléko i maso. Kozí produkty jsou ale dosud hodně drahé, a proto je jejich spotřeba omezená. Zakrslá plemena koz se pro svou hravost a inteligenci někdy chovají jako domácí mazlíčci. Nutností je výběh na zahradu a možnost ustájení, chovat kozu v bytě však není možné.

Užitek.

V Evropě se kozy chovají nejčastěji pro mléko, případně maso. Kozí mléko je prospěšné zdraví, má vyšší obsah tuku a nižší obsah laktózy než mléko kravské, Čerstvé kozí mléko má charakteristický kozí pach, který je mnoha konzumentům nepříjemný. Intenzita pachu závisí na plemeni kozy, způsobu ustájení i krmení. Je oblíbené hlavně ve Středomoří na Středním východě a v severní Africe. Z kozího mléka se vyrábí výtečné sýry, jogurty i tvaroh, osvěžujícím nápojem je kozí mléko kysané. Dojivost jednotlivých plemen koz, nejvyšší dojivost, 700–1100 l mléka ročně má anglonúbíjská koza, sánská koza nebo ušlechtilá bílá koza. Kozí a kůzlečí maso je rovněž oblíbeno hlavně v jihovýchodní Evropě a na Středním východě, uplatňuje se také v indické kuchyni, v Africe, karibské oblasti a v Jižní Americe. Kozí maso je málo tučné, ale poměrně tuhé a má osobitý pach, podobně jako kozí mléko. Jateční výtěžnost je u většiny kozích plemen nízká (pod 50 % živé váhy). Za nejlepší masné plemeno se pokládá búrská koza. Oblíbené je hlavně maso mladých kůzlat, které se chutí podobá jehněčímu, je však méně tučné. Pokud jde o dospělé kozy, pro masnou produkci se hodí hlavně kastrovaní kozli (hňupové), jejichž maso má slabší specifický pach. Kozí kůže (zvaná kozinka) je jemná, pružná a přitom pevná. Proslula jako materiál na výrobu rukaviček a jemné dámské obuvi. Dříve se kvalitní kozí kůže ze Severní Afriky a Malé Asie prodávala pod názvem "safián" (podle perské dynastie Sáfíjovců) nebo "marokán". Ve Středomoří a Asii je používána pro výrobu měchů na uchování vody a vína. Ve starověku a středověku byla používána k výrobě pergamenu. Podobně jako u ovcí existují i u koz kožešinová a kožichová plemena. Kožešinové kozy poskytují jemné kožešiny (obvykle z kůzlat), patří k nim např. jihoamerická plemena marote a moxoto. Kožichová plemena jsou chována hlavně v Tibetu a Centrální Asii, kde se z jejich kožešin vyrábí součásti tradičního oděvu. Pro vlnu se chovají jen dvě kozí plemena – koza angorská a koza kašmírová. Vlna angorské kozy je známa jako "mohér", vlna kozy kašmírové jako "kašmír" nebo "pašmína" a patří mezi nejjemnější- živočišná vlákna, využívaná k textilnímu zpracování.

Vzhled.

Jednotlivá plemena koz se od sebe odlišují velikostí, zbarvením, strukturou srsti, tvarem (či přítomností) rohů, ale i tělesným rámcem. Hmotnost domácích koz dosahuje od 15 kg (kamerunská koza) po 100 kg (burská koza), výška v kohoutku se pohybuje od 40 cm do 90 cm. Většina koz má poměrně štíhlé tělo na vysokých nohách, štíhlý krk a malou hlavu. Pouze kamerunská koza a příbuzná zakrslá plemena z Afriky mají nízké nohy a objemné, podsadité tělo (achondroplastická zakrslost). Tvar hlavy je u evropských plemen většinou zašpičatělý, s rovným profilem, naproti tomu kozy z Afriky a Blízkého východu mají těžší, klabonosé hlavy. Rozdíly jsou i ve tvaru uší, plemena z Evropy a horských oblastí Asie mají malé, zašpičatělé, kolmo stojící boltce, zatímco kozí plemena tropů a subtropů mají boltce převislé a mimořádně dlouhé (např. burská koza, anglonúbíjská koza, mamberská koza, jamnapari). Na krku či pod bradou se nachází u většiny kozích plemen "bradka", která je u kozla nápadnější než u kozy, a také dva bradavčité útvary nazývané "zvonečky". Většina koz má dva rohy různých tvarů a velikostí v závislosti na plemeni. Nejobvyklejší jsou tři tvary rohů: šavlovitě zahnuté, lyrovité nebo spirálovitě stočené. Rohy jsou vesměs více vyvinuté u kozlů než u koz, u rohatých plemen mají rohy obvykle obě pohlaví, u bezrohých (např. sánská koza, appenzelská koza) rohy chybí. Výjimečně mohou mít až osm rohů, ale jedná se o zděděnou genetickou vzácnost. Rohy se skládají z živé kosti obklopené rohovinovým pouzdrem. Kozy je používají k obraně proti nepřátelům a při vzájemných soubojích. Podle struktury srsti se kozy dělí na krátkosrsté (např. sánská koza, hnědá krátkosrstá koza, kamerunská koza, anglonúbijská koza), dlouhosrsté s hrubou srstí (např. girgentánská koza, holandská koza, appenzelská koza) a dlouhosrsté s jemnou srstí (angorská koza, kašmírová koza). Zbarvení koz může být divoké (tzv. srnčí), tj světle hnědé s černým "úhořím" pruhem na hřbetě, připomínající kozu bezoárovou – (např. hnědá krátkosrstá koza, harzká koza, karpatská koza, kamzičí koza), černé (např. bengálská černá koza, kamerunská koza), bílé (např. sánská koza, angorská koza), krémové či světle šedé (kašmírová koza, jamnapari) nebo strakaté (černobílé, hnědobílé, šedobílé) s typickou kresbou (wallisnerská černokrká koza, burská koza, paví koza, malá východoafrická koza).

Domestikace.

Koza domácí je pravděpodobně polyfyletického původu (pochází z více divokých předků). Hlavní podíl má nepochybně koza bezoárová, zatímco koza šrouborohá mohla být předkem některých asijských plemen a jednoho plemene ze Sicílie. Platnost druhu "Capra prisca" je v současné době zpochybňována, neboť se zřejmě jedná o domácí kozu neolitických obyvatel Středomoří.

Chov.

Koza domácí pohlavně dospívá ve stáří půl roku, ale v chovu by se neměla používat zvířata mladší než 15 měsíců. K období říje dochází dvakrát do roka. Samice v říji se "prská", ozývá se hlasitým mečením a kývá ocáskem ze strany na stranu – popsáno v lidové písni "Když se kozy prskaly, ocasama mrskaly" (zpívá se na melodii "Když jsem husy pásala, zimou jsem se třásala"). Březost koz trvá 150 dní. Gravidní samice se označuje pojmem březí nebo skotná. Potrat (událost) se nazývá zmetání. Potracený plod se nazývá zmetek. Mladé kozy po prvním oplodnění (prvničky) rodí většinou jen jedno kůzle, v následujících vrzích bývají obvykle dvě mláďata, trojčata nejsou u koz ničím výjimečným, čtyřčata se vyskytují vzácně a mláďata bývají v takovém případě zpravidla velmi malá a slabá. Koza je plodná až do věku 10 let, poté rychle stárne. Domácí koza se může dožít 12-15 let, v posledních letech však už nedává žádný užitek a mívá často i zdravotní problémy. Kozy se chovají vesměs extenzívním způsobem. Buďto individuálně (pastva přivázaných koz), nebo ve stádech, někdy i společně s ovcemi. V zimním období nebo za nepříznivého počasí je vhodné kozy chovat pod střechou – v chlévě. Kozy se živí téměř jakoukoli rostlinnou potravou od trávy až po listy a kůru stromů. Proto představují vysazené kozy vážnou ekologickou hrozbu na mnoha místech světa, zejména na ostrovech (Galapágy, Ostrov Sv. Heleny, Nový Zéland aj), kde dokázaly na některých místech takřka zničit vegetaci. Je zajímavé, že koza může v malém množství požírat i jedovaté rostliny, které škodí např. ovcím nebo koním.

Koza domácí ("Capra aegagrus hircus") je menší domestikovaný přežvýkavec, patřící mezi nejstarší užitková zvířata, člověk ji chová bezmála 10 tisíc let. Dříve se předpokládalo, že koza domácí vznikla křížením více druhů divokých koz – zejména kozy bezoárové ("Capra aegagrus") z jihozápadní Asie, kozy šrouborohé ("Capra falconeri") z pohoří centrální Asie a vymřelé kozy keltské ("Capra prisca") z jižní Evropy. Současné výzkumy však nasvědčují tomu, že jediným předkem kozy domácí je koza bezoárová, pouze u některých plemen se předpokládá i podíl kozy šrouborohé. Koza keltská není podle současných názorů divoké zvíře, ale domestikovaná koza neolitických zemědělců. V průběhu dějin bylo lidmi vyšlechtěno více než tři sta plemen koz, lišících se velikostí, tvarem těla, zbarvením i užitkovostí. Kozy žijí na všech kontinentech a osídlily pestrou škálu biotopů od vysokohorských oblastí až po pouště a tropické pralesy.

La chèvre domestique "(Capra hircus ou Capra hircus hircus, Linnaeus, 1758)" est une espèce de mammifères herbivore ruminant, appartenant à la famille des bovidés, sous-famille des caprins. La plupart du temps, les chèvres sont domestiquées, mais on les trouve aussi à l'état sauvage dans quelques contrées du Caucase, d'Iran, d'Afghanistan ou d'Irak. Leur domestication est ancienne (au moins ). On les élève pour leur lait, leur cuir, leur poil et leur viande.


Biografie.

Narodil se v Pierrefortu ve francouzském departementu Cantal, jeho předkové pocházeli z Francie a Polska. Jeho automobilová kariéra začala ve chvíli, kdy si vzal otcův Mini Cooper S, aby se projel. Poté prošel rolemi jezdců různých šampionátů, ale rozhodl se ukázat svou sílu jako spolujezdec – s týmem Peugeot Talbot Sport Rally Team spolupracoval až do roku 1981, kdy odešel do závodního důchodu.  Tento tým mu přenechal pozici v managementu, jejíž pracovní náplní bylo organizovat konstrukci a design Peugeotu 205 Turbo 16 na Světový šampionát v rallye roku 1984. Po pomalém startu vyhrál typ 205 světové šampionáty v roce 1985 a 1986. Pod Todtovým vedením sbíral úspěchy i další vůz – Peugeot 905, který vyhrával šampionáty sportovních prototypů (např. Le Mans nebo Světový šampionát sportovních aut) až do 90. let. Peugeot, přes jeho naléhání, odmítl účast v šampionátu Formule 1, takže když mu v roce 1993 Scuderia Ferrari F1 team nabídl místo, chytil se této příležitosti. Po odchodu z této funkce se stal ředitelem FIA.

Scuderia Ferrari.

Stal se prvním jmenovaným prezidentem Ferrari Lucou di Montezemolo, který byl dosazen do vedení kdysi legendárního týmu, jež „se stal tak trochu vtipem“. Během vedení Todta a di Montezemola byl v roce 1996 najat Michael Schumacher, se kterým přišel do závodní stáje i stratég Ross Brawn a designer Rory Byrne. Tato šťastná souhra vytvořila téměř nerozlučný tým. Todt a Luca di Motezemolo, prezident společnosti Ferrari, jsou považováni za odpovědné za změnu celého týmu Ferrari z bezmocného (bez zakladatele Enzo Ferrariho se tým zdál být již minulostí) v silného soupeře, kterým je dnes.  Během roku 2004, když se blížil čas odchodu prezidenta FIA Maxe Mosleyho do důchodu, vzrostl počet zvěstí o tom, že by na jeho místo mohl kandidovat právě on sám. Mosley to okomentoval slovy, že ačkoli by mohl být vynikajícím prezidentem, je spokojený ve Ferrari. Dlouhou dobu se pak usuzovalo, že až Michael Schumacher odejde z Formule 1, mohl by své místo opustit. Zřejmě proto, aby si udržel Todtovu věrnost, prezident Montezemolo jej podporoval ve vůdčím postavení v kompletní činnosti společnosti, která zahrnovala i výrobu tramvají. Ve funkci ředitele ředitele týmu Scuderia F1 Team zůstal jednu sezónu. 1.1.2008 ho v této funkci vystřídal Stefano Domenicali, ve funkci hlavního výkonného ředitele Ferrari však setrvává. Francouzská vláda mu udělila titul „Chevalier“ (rytíř) z „Legion d ́Honneur“, dále byl v lednu 2007 titulován „Grand Officier“. V Malaisii se mu dostalo oficiálního titulu „Datuk“, což je obdoba britského rytířského titulu.  Malou roli manažera červené hippodromové stáje si zahrál ve filmu Asterix a Olympijské hry (spolu s Michaelem Schumacherem jako svým jezdcem).

Osobní život.

Zásnuby s herečkou Michelle Yeoh oznámil 28.9.2005, ona je však následně odmítla. V březnu 2007, Yeoh popřela své tvrzení ohledně nastávající svatby. Během rozhovoru s Craigem Fergusonem v The Late Late Show na CBS (31.7.2008) potvrdila fámu, že s ním byla zasnoubená. Jeho syn Nicolas je manažerem jezdců Formule 1, mezi ně patří i současný jezdec Williamsu Felipe Massa.

Jean Todt (* 25. února 1946 ve francouzském Pierrefortu) je bývalý výkonný ředitel závodní stáje Scuderia Ferrari, která působí v závodech Formule 1. Dne 25.10. 2006 byl zvolen CEO (hlavní výkonný ředitel), o rok a půl později (přesněji 18.3.2008) na tuto funkci rezignoval. 23. října 2009 byl v Paříži zvolen prezidentem FIA.

Jean Todt, né le 25 février 1946 à Pierrefort (Cantal), est un ancien copilote de rallye français, devenu d'abord Directeur de Peugeot Talbot Sport en 1981, puis directeur de l'écurie de Formule 1 Scuderia Ferrari en 1993, avant d'être nommé directeur et administrateur de Ferrari de 2004 à 2008. Il est depuis le président de la Fédération internationale de l'automobile (FIA).


Rozšíření.

Jeho domovským areálem je severovýchod až východ Číny a Korejský poloostrov. Odtud se postupně rozšířil do celého mírného až subtropického pásu nearktické a palearktické oblasti včetně oblasti indomalajské. A nyní se šíří i do severní Afriky, Střední a Jižní Ameriky, Austrálie, na Nový Zéland i Tichomořské ostrovy. Invazivně proniká zejména do travnatých a skalnatých oblastí, na lesní mýtiny i rumiště.  Na území dnešní České republiky byl prokazatelně vysazen v roce 1803 v Lednici na Moravě. V roce 2004 již byl evidován na 202 lokalitách převážně v teplých oblastech jižní Moravy a v Polabí v nadmořské výšce do 350 m n. m. Agresivně se prosazuje i v Národním parku Podyjí a v Chráněné krajinné oblasti Pálava.

Popis.

Pajasan žláznatý je dvoudomý strom dorůstající do výšky až 25 m. Kmen má hladký, rovný a jeho průměr může být až 1 metr. Borka je šedě zbarvená a dlouze podélně pruhovaná. Koruna je široce vejčitá, řídce rozvětvená se spodními větvemi často převislými. Listy po rozdrcení nepříjemně páchnou po myšině, lístky mají na bázi žlázy, které toto nepříjemné aroma produkují. Jsou licho- nebo sudozpeřené, 5 až 13 jařmé, 30 až 100 cm dlouhé. Jejich celokrajné nebo jemně zubaté, vejčitě kopinaté lístky jsou 5 až 15 cm dlouhé a 2 až 4 cm široké, na podzim od vřetene listu opadávají. Listy po poranění produkují tekutinu, která může u citlivých jedinců vyvolat alergické reakce.  Samčí pětičetné květy jsou nápadné, skládají se z tyčinek a zakrnělého semeníku, jsou velmi aromatické a je jich asi třikrát více než samičích. Samičí žlutozelené květy, uspořádané do koncových lat dlouhých 10 až 40 cm, jsou drobnější, také pětičetné, obsahují semeník a tyčinky, které nejsou funkční a neprodukují pyl. Kvete v červnu až červenci a jeho pyl je silným alergenem. Plodem je protáhlá dvoukřídlá nažka, po dozrání šedohnědé barvy, obvykle na stromě setrvává až do jara. Jsou velice lehké, asi 30 000 ks váží 1 kg. Dřevo stromu je tvrdé, lehké, ohebné a dobře snáší sucho.

Rozmnožování.

Semena brzy ztrácejí klíčivost, dokáží se však do daleka rozšířit větrem nebo po vodě. V prvém roce mohou semenáčky dorůst do výšky až 2 metrů, začínají plodit v 10. roce. V reakci na poškození vytváří dřevina intenzivní kořenové a pařezové výmladky, je světlomilná a nesnáší zastínění. Je krátkověká, po 30 až 50 letech usychá.

Ekologie.

Jedná se o velice rychle rostoucí dřevinu, která je schopna kořeny i listy alelopaticky působit na okolí a tím omezovat růst okolní vegetace; vylučuje hlavně ailanthon, který způsobuje potíže růstu zhruba sedmdesáti druhů listnatých a jehličnatých stromů. Tyto látky produkují zejména mladí jedinci, kteří tak vyhrávají boj o světlo s ostatními dřevinami. Pajasany patří mezi 40 nejvíce invazních dřevin na světě. Nejlepší možné odstranění těchto mnohdy nežádoucích dřevin je hluboký řez a následné potírání pařezů herbicidy.

Význam.

Pajasan žláznatý je velmi odolný vůči průmyslovým emisím a proto bývá vysazován jako rychle rostoucí dřevina do parků, měst i větrolamů. Díky své schopnosti růst na půdách vápenitých, nekultivovaných i podmáčených se vysazuje jako prvotní dřevina po rekultivaci.  Z jeho dřeva se dříve vyráběl nábytek, nyní se využívá jen pro stavební účely a na topení. Je ovšem třeba dbát na jeho stáří, protože trpí uhníváním kořenového systému. Stromy starší 35 let by se proto měly preventivně kácet, aby se předešlo tragédiím při neočekávaném pádu stromu. Ve větrných polohách často trpí polomy.  V Asii se z něho vyrábějí homeopatika k potlačení malárie a úplavice. Jeho listy jsou hostitelem larev motýla martináče hedvábného ("Samia cynthia"), z jejichž kokonů kukel se získává hedvábí.

Taxonomie.

Nejznámější variety pajasanu žláznatého:

Pajasan žláznatý ("Ailanthus altissima") je druh opadavého listnatého stromu z čeledi simarubovitých, pocházející z Asie. V Česku je poměrně často pěstován jako okrasná dřevina a často zplaňuje, zejména v prostředí lidských sídel, například v oblastech rumišť, nebo dopravních staveb.

L'Ailante glanduleux, Ailante, Faux vernis du Japon, Frêne puant ou Vernis de Chine (Ailanthus altissima) est une espèce d'arbres à feuilles caduques de la famille des "Simaroubaceae". Il est natif à la fois du nord-est et du centre de la Chine et de Taïwan. Il est présent davantage dans la forêt tempérée que dans la forêt subtropicale d’Extrême-Orient. L'arbre pousse vite et est capable d'atteindre des hauteurs de en 25 ans. Cependant, l'espèce a également une durée de vie courte et vit rarement plus de 50 ans (il peut cependant poursuivre son existence bien au-delà grâce à son pouvoir drageonnant particulièrement développé).


Struktura.

ATP syntáza je protein složený z několika podjednotek. Velká hlava umístěná v matrix mitochondrie, připomínající hlavu lízátka, se nazývá F část (také stator) a je připevněná na podlouhlé duté podjednotce, připomínající stopku (ta se označuje jako F neboli rotor). Obě tyto části, tedy F a F, jsou každá složené z několika podjednotek. Rotor je tvořen 14 podjednotkami (ty jsou nazývány „c“), statorová hlava obsahuje šest podjednotek (tři alfa a tři beta).

Mechanismus.

Syntéze ATP předchází transport protonů (vodíkových kationtů) přes membránu (díky procesům probíhajícím v dýchacím řetězci buněčného dýchání), čímž vzniká mezi oběma stranami membrány silný protonový gradient (též proton-motivní síla). Vodíkové kationty mají proto tendenci vracet se nazpět přes membránu, aby tak vyrovnaly tento gradient.  Tyto vodíkové kationty však nemohou nazpět přecházet libovolně, jediným místem, jímž mohou vodíkové kationty procházet, jsou právě kanálky ATP syntázy. Vodíkové kationty tedy u eukaryot prochází v mitochondriích vnitřkem ATP syntázy z mezimembránového prostoru do matrix, v chloroplastech z lumen tylakoidů do stromatu a konečně u bakterií z vnější strany plazmatické membrány nazpět dovnitř buněk.  Právě proud vodíkových kationtů skrz kanálek ATP syntázy umožňuje výrobu ATP, tedy tzv. chemiosmózu. Konkrétně se dá říct, že jedna molekula ATP vzniká při průchodu tří iontů vodíku skrz molekulu ATP syntázy. ATP syntáza v podstatě katalyzuje tuto reakci:  Při průchodu rotorem způsobují vodíkové kationty jeho roztočení (proto se také někdy ATP syntáza přezdívá „molekulární mlýnek“). Stopka se otáčí se statorem a ta způsobuje změny konformace (prostorového uspořádání) statoru ATP syntázy. Díky těmto periodickým změnám jsou odhalována aktivní místa, na nichž prochází výše uvedená reakce.

ATP syntáza je složitý transmembránový bílkovinný komplex, schopný syntézy ATP. U eukaryot je umístěný zejména na vnitřní membráně mitochondrií, ale je přítomen i ve vnitřní membráně chloroplastů. U bakterií je umístěn na plazmatické membráně (u gramnegativních bakterií na té vnitřní).

L'ATP synthase (EC 7.1.2.2) est un complexe protéique enzymatique qui se trouve dans les crêtes mitochondriales, la membrane des thylakoïdes, et la membrane plasmique des bactéries et des archées. Le rôle de cette protéine membranaire est de synthétiser l'adénosine triphosphate (ATP) à partir du gradient électrochimique de protons entretenu par la chaîne respiratoire et d'adénosine diphosphate (ADP), ainsi que de phosphate inorganique (P), selon la réaction suivante :


Vlastnosti.

NetLogo má prostředí navržené pro zkoumání emergentních jevů, tvorbu simulací a jejich vizualizaci s využitím připravených grafických prvků. Ovládání je možné pomocí vkládání přepínačů, posuvníků, nabídek, různých vstupů a jiných prvků rozhraní. Prostředí obsahuje nástroje pro import a export datových formátů využívaných v aplikacích geografických informačních systémů. Součástí NetLoga je i nástroj HubNet umožňující propojení více uživatelů, kteří se tak mohou společně podílet na simulacích v rolích jednotlivých agentů.  Název NetLogo odkazuje slovem "net" (česky "síť") na povahu jevů, pro jejichž zkoumání NetLogo slouží – decentralizované, vzájemně propojené prvky a systémy. Druhá část názvu je odkazem na programovací jazyk Logo, jehož dialektem NetLogo je. Logo se řadí k dětským jazykům, jako je např. robot Karel či Baltík. Tím pádem i NetLogo je přístupné uživatelům bez pokročilých znalostí programování, cílí především na výuku ve školách, vědce a jiné odborníky.  Daní za použití jazyka NetLogo je však absence objektových vlastností a rovněž nedostatečná výkonnost při složitějších simulacích, proto se nehodí pro řešení složitých úloh. Ty je vhodnější řešit v některém z robustnějších prostředí, jako je např. Jade. NetLogo coby vývojové prostředí zaostává i v jiných ohledech, při editaci kódu nepotěší absence našeptávání či opravy syntaktických a sémantických chyb v reálném čase. Objevují se také problémy s kompatibilitou při přenášení hotových modelů mezi různými verzemi NetLoga.

Oblast použití.

NetLogo je vhodné pro modelování komplexních systémů, které se vyvíjejí v čase. Vývoj systému přitom vyplývá z chování mnoha samostatných agentů, určeného souborem pravidel, která mohou zahrnovat interakci s jinými agenty a s prostředím. Díky tomu lze studovat souvislost mezi chováním jednotlivce na lokální úrovni a výsledkem na globální úrovni celého systému – tzv. emergence. Aplikační oblast je široká, přiložená knihovna modelů obsahuje příklady z ekonomie, biologie, fyziky, chemie, sociálních věd a systémové dynamiky. Přiložené modely je možné dále upravovat nebo vytvářet modely vlastní.  NetLogo má mnoho aktivních uživatelů a ke vzdělávacím účelům je využíváno v široké škále amerických i světových škol, od základních až po univerzity.

Ukázka kódu.

Základními stavebními kameny NetLoga jsou agenti označovaní jako "želvy" ("turtles"), kteří se mohou pohybovat po "dlaždicích" ("patches"). Dále zde existují spoje ("links"), které umožňují modelovat vztahy mezi agenty, případně jejich skupiny. Následující ukázky demonstrují způsob programování v NetLogu.  Definování nového druhu agentů (lidí) a přiřazení proměnné "smer" každému z agentů:  breed [people person] people-own [smer] Náhodné rozmístění těchto lidí v prostoru:  ask people [setxy random-pxcor random-pycor] Všichni lidé na červené dlaždici jsou zrušeni:

Historie a vývoj.

NetLogo vytvořil Uri Wilensky, ředitel "Center for Connected Learning and Computer-Based Modeling" na Northwestern University v Illinois. Jeho předchůdcem bylo StarLogoT, které Wilensky vytvořil roku 1997. NetLogo 1.0 bylo představeno roku 2002. Verze 6.0.2 byla vydána v srpnu 2017. Na vývoj přispěla především National Science Foundation. NetLogo je napsáno převážně v jazyce Scala, některé části jsou psány v Javě. Současně s klasickou verzí je vyvíjeno také NetLogo 3D (prozatím jako samostatná aplikace) a NetLogo Web, které nabízí omezenou sadu funkcí, zato ale funguje v běžném webovém prohlížeči na všech platformách.  NetLogo je volně dostupné jako open-source pod licencí GNU GPL verze 2. Zdrojové kódy aplikace a některých doplňků jsou volně přístupné na GitHubu, který v tomto projektu slouží také k návrhům nových funkcí a hlášení problémů – k únoru 2018 na vyřešení čekalo 312 problémů a z toho 93 bugů. Knihovna ukázek kódu a modelů, která je dodávaná spolu s NetLogem, je taktéž dostupná na GitHubu, jednotlivé modely jsou ale poskytnuty pod různými licenčními podmínkami.  Kromě angličtiny bylo rozhraní programu postupně lokalizováno do španělštiny, čínštiny, ruštiny a japonštiny. Oficiální uživatelský manuál je dostupný v anglickém, čínském a českém jazyce.

NetLogo je multiplatformní prostředí určené pro multiagentní modelování komplexních systémů. Zároveň se jedná o jazyk pro programování těchto simulací, založený na programovacích jazycích StarLogo a Logo.

NetLogo est un langage de programmation et un environnement de modélisation pour le développement de système multi-agents. Développé par l'université Northwestern et financé par la National Science Foundation, NetLogo a été conçu et rédigé par Uri Wilensky, directeur de l'université de Northwestern. Il est utilisé dans l'enseignement et dans le domaine professionnel sans pour autant avoir des connaissances en programmation pour modéliser des phénomènes liés.


Manta A.

Vycházela z typu Ascona. Měla být hlavním konkurentem vozu Ford Capri. Během pětileté výroby se vyrobilo 498 533 kusů. Na výběr byla široká paleta pohonných jednotek.

Manta B.

Vycházela z faceliftované Ascony. Na výběr byla jako fastback nebo kupé. Od roku 1979 se Opel začal zúčastňovat rallye s typem Manta 400 ve skupině B.

Závodní verze.

Opel Manta 400.

Technicky vycházela z tybu Manta B2. Od roku 1979 pracoval tým Opel Motorsport na vývoji modernizované verze Ascona 400. Po vzniku skupiny B se tým ale rozhodl tyto komponenty implantovat do vozu Manta. Na vývoji spolupracovaly firmy Irmscher a Cosworth. Výroba rallyeového typu byla ukončena v roce 1985. Do té doby bylo vyrobeno 245 vozů. První soutěží, jíž se vůz zúčastnil, byla Korsická rallye 1983. Nikdy však nezískal žádné vítězství. Největších úspěchů dosáhl na afrických soutěžích, kde vynikala jeho spolehlivost. Na Safari rallye 1984 vybojoval Rauno Aaltonen druhé místo, což byl největší úspěch vozu. Na Rallye Dakar 1984 byl Guy Colsoul první mezi vozy s pohonem jedné nápravy. Jezdci s tímto vozem získaly národní tituly v Británii a Francii.  Vůz měl samonosnou karoserii s motorem vpředu. Poháněl jej čtyřválec o objemu 2420 cm s rozvodem OHC který dosahoval výkonu 275 koní a točivého momentu 294 Nm. Na zvýšeném výkonu se podílela dvojice karburátorů Weber DCOE 50. Pětistupňová převodovka byla od firmy Getrag 265. Vůz měl dvoulamelovou spojku, samosvorný diferenciál ZF, tlumiče Bilstein a padesátilitrovou nádrž. Byl 4463 mm dlouhý, 1770 mm široký a vážil 960 kg.  Tým pracoval na vývoji vozu Manta 400 4x4, ale projekt nebyl realizován a dále byl vyvíjen pouze typ Opel Kadett 4x4.

Opel Manta byl sportovním modelem německé automobilky Opel. Vyráběl se dvou generacích v letech 1970 až 1988. Manta nahradila Opel GT a v roce 1989 ji vystřídal model Calibra.

L’Opel Manta est un coupé de la marque automobile allemande Opel produit de 1970 à 1988 en deux générations : Manta A (1970-1975) et Manta B (1975-1988). Opel avait décidé à l’époque de produire la Manta pour rivaliser avec la Ford Capri. Elle partage sa plate-forme avec la première Opel Ascona. L’Opel Manta a été remplacée en 1988 par l’Opel Calibra.


Zvláštnosti filmu.

Bergman proslul konzervatismem ve výběru hereckého obsazení (viz bergmanovský herec). "Hadí vejce" jsou jedinou výjimkou v níž se v tomto směru uchýlil k dobrovolnému experimentování; především obsazením hlavní role Abela Rosenberga (v českém znění se jmenuje Alfred) hercem Davidem Carradinem známým především z pochybných akčních filmů.  V Hadích vejcích se poprvé spoléhal na hollywoodskou produkci a financování. Rentabilita filmu nenaplnila rozsáhlá očekávání a Bergman již s Hollywoodem nikdy nespolupracoval.  Přes všechny experimenty Bergman důsledně lpěl na některých svých oblíbených tématech a hercích (například angažování své exmanželky Liv Ullmannové jako Manuely, důraz na reálie ze života artistů). Jako hlavní jazyk je používána angličtina, ale z důvodů realističnosti je ponechána na příslušných místech němčina (například kabaretní produkce).  Sexuální scény Bergman obvykle jen naznačuje (například avantýra jedné ze sester ve filmu "Mlčení", nevěra kovářovy ženy v "Sedmé pečeti") nebo ukazuje surrealistické sekvence (například úvod "Persony"). V "Hadích vejcích" vedle scén se zjevně sexuálním podtextem (kabaretní produkce) se vyskytuje scéna z nevěstince syrově, ale bez pornografických detailů, zobrazující pokus o soulož. Podobně neobvykle syrově je zobrazeno násilí v souvislosti s Thanatoxinem a dalšími experimenty (viz popis děje).  "Hadí vejce" jsou jedním z mála Bergmanových barevných filmů.

Žánr a určení filmu.

Je to náročný dramatický psychologický thriller s hororovými prvky, který rozhodně není vhodný pro děti a mladistvé.

Děj.

Židovský artista Alfred Rosenberg přijíždí do krizí zmítaného Berlína za prací. Kvůli sebevraždě jeho bratra dochází k rozpadu souboru, Alfred přichází o práci a de facto i o existenční zabezpečení. Později se svou švagrovou Manuelou vedou společnou domácnost. Manuela se snaží opatřit stálý příjem. Alfred propadá alkoholismu a často provádí různé sebepoškozující jednání. Jeho psychický stav naznačuje počátek rozvoje hraniční poruchy osobnosti.  Po několika dalších podezřelých úmrtích se stává z Alfreda hlavní podezřelý. Vyšetřování je ovlivněno byrokratičností, zkostnatělostí a předsudky místního policejního inspektora Bauera (Gert Fröbe). Ten se ostentativně hlásí k ideálům demokracie a humanity, a současně svým jednáním ukazuje, že systém již není schopen čelit problémům doby.  Silně depresivní atmosféra snímku graduje až do doby odhalení ilegální činnosti špičkového lékaře Hanse Vergeruse (Heinz Bennent). MUDr. Vergerus je ve skutečnosti skrytý nacistický ideolog, přesvědčený, že všechna dosavadní společenská uspořádání byla založena "na extrémně romantických představách o lidské přirozenosti". Toto přesvědčení jej motivuje k experimentům, během nichž pokusné osoby vystavuje extrémním podmínkám, vedoucím k trvalému narušení integrity osobnosti; zmíněno například podávání silného psychofarmaka Thanatoxin (smyšlený preparát), vystavení značné smyslové deprivaci, vyvolávání dlouhodobých silně stresových situací.  Toto objasnění zprošťuje Alfreda všech podezření. Policie obstará Alfredovi práci u renomovaného zahraničního cirkusu, a zařídí mu vycestování z Německa. Místo využití této atraktivní nabídky však silně psychicky narušený Alfred uteče a zmizí beze stopy.

Film Hadí vejce ("The Serpent's Egg", "Ormens ägg") z roku 1977 představuje po formální i obsahové stránce velmi atypické dílo režiséra Ingmara Bergmana, které zároveň tvoří přelom v jeho umělecké tvorbě. Meritum tohoto thrilleru leží v analýze psychologických motivů politických událostí demonstrovaných na konkrétním příkladu společenské situace v Německu v době poválečné krize (počátek roku 1923, Berlín). Způsob, kterým snímek rozkrývá předpoklady vzniku a růstu nacistického hnutí, se odlišuje od ostatních Bergmanových snímků s politickým podtextem (například období tzv. "ostrovní trilogie"). Připomíná však Shakespearovy hry, ke kterým se explicitně odkazuje doslovnou citací monologu s podobenstvím o hadích vejcích.

L'Œuf du serpent ("The Serpent's Egg") est un film allemand réalisé par Ingmar Bergman, sorti en 1977. Le titre fait référence à une tirade de Brutus dans Jules César de Shakespeare : "And therefore think him as a serpent's egg" / "Which hatch'd, would, as his kind grow mischievous;" / "And kill him in the shell".


Princip explorační faktorové analýzy.

Faktorová analýza se snaží popsat každou pozorovanou proměnnou jako lineární kombinaci vlivů jednotlivých faktorů za využití maticových operací (zpravidla) korelační nebo variančně-kovarianční matice. Počet použitých faktorů může být různý; čím více faktorů je extrahováno, tím větší procento rozptylu proměnných je vysvětleno. Na druhou stranu smyslem faktorové analýzy je nalézt pokud možno co nejmenší přijatelný počet faktorů. Proto je třeba počet hledaných faktorů určovat podle konkrétních dat. Můžeme použít teoretický předpoklad na základě znalosti oblasti zkoumání, nebo některou metodu pro identifikaci počtu faktorů (Kaiserovo pravidlo, analýzu scree plotu, Hornovu paralelní analýzu a řadu dalších). Ze zjištěných faktorů lze vytvořit nové proměnné a dále s nimi statisticky pracovat.  Předpokladem použití faktorové analýzy jsou normálně rozdělené spojité proměnné. Nesplnění tohoto předpokladu může v různé míře ovlivnit výsledky EFA; na druhou stranu, dnes již existují postupy pro ordinální data, která využívají např. tetrachorické či polychorické korelace.

Příklad použití.

Příkladem využití faktorové analýzy v sociologických výzkumech je měření politické orientace. Respondenti odpovídají na větší počet otázek týkajících se jejich názorů na různé problémy, například: daně, zásahy státu do ekonomiky, poplatky ve zdravotnictví, školné, registrované partnerství, legalizace drog, eutanázie, potraty. U každé otázky odpoví na určité škále mezi souhlasem a nesouhlasem a výsledkem je v tomto případě osm proměnných s různým rozptylem odpovědí. Po provedení faktorové analýzy pravděpodobně získáme dva faktory, z nichž jeden bude ve větší míře vysvětlovat první čtyři proměnné a druhý zbylé čtyři. Tyto faktory pak vzhledem k pokládaným otázkám můžeme pojmenovat například pravo–levá a konzervativní×liberální politická orientace.

Faktorová analýza je statistická metoda, sloužící k tomu, aby vysvětlila rozptyl pozorovaných proměnných pomocí menšího počtu latentních proměnných – tzv. faktorů. Smyslem je tedy měřit něco, co není měřitelné přímo. Poprvé se objevila v psychologii (Charles Spearman ji použil pro testy inteligence), ale našla široké využití v sociologii, marketingu a dalších oblastech.

L'analyse factorielle est un terme qui désigne aujourd'hui plusieurs méthodes d'analyses de grands tableaux rectangulaires de données, visant à déterminer et à hiérarchiser des facteurs corrélés aux données placées en colonnes.


Formování 26. dynastie.

U zrodu 26. dynastie v Sais byl vládce Neko I., dosazený s podporou asyrského krále Aššurbanipala, a to ještě za panování faraona Taharky z "Nubijské dynastie". Teprve jeho syn Psammetik I. je považován za zakladatele 26. dynastie. Zároveň se v této době formovaly nové mocenské poměry v oblasti Levanty. Moc Assýrie po smrti Aššurbanipala (~627 př.Kr.) oslábla vnitřními rozpory, na východě se formovala říše Achaimenovců, v Mezopotamii přetrvávala mocná Babylonie, která za vlády Nabopolasara Asýrii ovládla (~609 př.Kr.). Historie těchto dějů, plná válečných střetů, nepochybně ovlivnila i počáteční období 26. dynastie.<br>

Genese 26. dynastie.

Zakladatel Psammetik I., který vládl poměrně dlouhou dobu, ~ 54 let, udržel celistvost Dolního Egypta a v 8. roce své vlády ovládl podstatnou část Horního Egyptu, přičemž reálnou moc uplatňoval až v Thébách, odkud vytlačil dosud dominantní Nubijce a posledního vládce 25. dynastie krále Tantamani. Psammetik I. se prohlásil za vládce Horního a Dolní Egypta, se symboly faraona. Jeho vláda byla relativně úspěšná, Egypt prosperoval a dařilo se mu obhájit územní celistvost. V ~11 roce vlády potlačil nájezdníky z Lybie. Navázal spojenecké vztahy s archaickým Řeckem a umožnil zakládání enkláv řeckých osad. <br>Jeho syn Necho II. se již střetával s expanzí Achaimenovců, kteří útočili na Asýrii a Necho II. Asyřany spolu s Řeky podporoval. Nicméně se dostal do střetu s Nabukadnesarem II. a v bitvě u Karchemiše byl poražen. Původní egyptské území přešlo pod vládu Novobabylonské říše. Necho II. se i potom prohlašoval za faraona dvou zemí Horního a Dolního Egypta. V nápisu na stěně v Serapeu zanechal nápis: Peršané postupně ovládli rozsáhlá území Levanty a ve vrcholné fázi pak ovládli Egypt, když v bitvě u Pelúsia perský král Kambýsés II. vojska Psammetika III. (posledního faraona 26. dynastie) porazil. Kambýsés II. se pak stal zakladatelem 27. dynastie.

Monumenty.

Patrně nejvýznamnější stavební činností za vlády Psammetika I. byla dostavba nekropole posvátných býků Apisů v Serapeu, kde nechal vystavět velkou galerii s 28 pohřebními nikami osazenou granitovými nebo bazaltovými sarkofágy, do kterých byli ukládáni mumifikovaní býci. Celková rozloha byla zvětšena až o 350 m, 5 m výšky a 3 m šířky. Dílo bylo dokončeno v 52. roce vlády Psammetika I. Kromě jednoho sarkofágu, který nalezl Auguste Mariette v roce 1850, byly všechny vyloupeny. Nevyloupený sarkofág je vystaven v Zemědělském muzeu v Káhiře.  Faraon Necho II. dal vybudovat (obnovit) kanál spojující větev Nilu do Polusie přes Wadi Tumulat, vedoucí přírodní územní depresí do Rudého moře poblíž Suezu. V budoucnu se stal součástí plánů Suezského průplavu.Historické úsilí vybudovat spojení Nilu s Rudým mořem se datuje již k vládě faraona Senusreta III. z 12. dynastie.<br> Další stavbou Nacha II. byl chrám boha Amona v oáze Siwa. Historie sídla Sais 26. dynastie není dosud v archeologickch výzkumech ukončena, rozsáhlé práce jsou prováděny v gesci Universty Durham.

Šachtové hrobky v Abúsíru.

Intenzivní výzkum lokalit na Sakkáře, kromě jiných, odkryl hrobky z pozdní "Saiské" doby ponořené v hlubokých šachtách. Tyto specifické šachtové hrobky se nacházejí v lokalitě memfidské nekropole. Dosud známých je čtrnáct, z nich jmenovitě :

26. dynastie podle řeckého jména svého sídelního města Sais je také nazývaná jako ""sajská dynastie"". Doba její vlády se uvádí v rozmezí 665-525 př. Kr.Podle chronologie staroegyptské historie a v návaznosti na 24. dynastii je řazena do Pozdní doby.

La égyptienne, première dynastie incluse intégralement dans la "Basse époque", ainsi nommées par les égyptologues, et autres historiens spécialistes, couvre la période d'environ −664 à −525, dite période saïte, du nom de la ville de Saïs dont est originaire la dynastie.


Odvětví a činnost.

Atran podporuje firmy během jejich inovačního procesu. Zabývá se implementací technologických znalostí, aplikování základního výzkumu a přípravy industrializace výrobního procesu. Převážně v sektorech: automobilového průmyslu, železniční dopravy letectví, kosmonautice, telekomunikace. Altran vyvíjí své aktivity ve 20 předních zemích v Evropě, Latinské Americe, USA a Asii.  Roku 2006 Altran otevřel novou skupinu poboček (Altran Central & Eastern Europe) v Česku, na Slovensku, v Polsku, Maďarsku a Rumunsku.

Organizace.

Altran byl dříve organizován jako 200 dceřiných společností, všechny byly samostatné, měly operativní management a vlastní obchodní strategii. Dnes má 80 dceřiných společností. Ve střední a východní Evropě je Altran od konce devadesátých let. Pro pokrytí těchto trhů byly v roce 2006 založeny společnosti v České republice, Maďarsku, Polsku, Rumunsku a na Slovensku. Altran ve střední a východní Evropě je zaměřen na automotive, telekomunikační a elektronický trh.

Altran a životní prostředí.

Altran se stále výrazněji zapojuje do problematiky životního prostředí, převzal odpovědnost za „39 St. Mary Axe“ budovu v Londýně a tímto započal rozšíření své působnosti do oblasti ekologického designu. Na konferenci „Ecobuilding 2006“ představil různé ekologické koncepty, které byly vybrány pro další rozvoj na „Altran Innovation Conference, 4 February, 2007“. Návrhy obsahují: okno které čistí vzduch, světla reagující na pohyb (rozsvítí se a zhasnou když někdo vstoupí resp. opustí místnost), městská odpadní jednotka a náměstí. Poslední návrh se zabývá městskými zahradami s květinami a jinou florou, prostřednictvím energie ze solárních panelů se přes den extrahují plyny které mohou být uskladněny jako energie nebo v případě methanu – lze zabránit úniku škodlivého plynu do atmosféry. Návrh „náměstí“ zvítězil a byl prezentován na konferenci „Altran Innovation 2007“ v únoru téhož roku. Tato konference byla dalším krokem Altranu v ekologickém boji. Po rozhovorech s průmyslovými experty a oficiálními zástupci evropských institucí a vlád navrhl Altran řešení k problémům jako bezpečnost dodávek a zdroje dodávek, dále představil své inovace v oblasti energie a dopravy včetně letadla poháněného solárními panely a vodíkových palivových článků. Další nápady zahrnují centralizaci evropské železniční sítě, satelitní technologie pro usnadnění automobilového provozu v Evropě, přístroj schopný nezávisle regulovat cukrovku a ruční radar schopný ukázat polohu osob za relativně silnou zdí, usnadňující operace záchranářů při minimalizaci rizika.

Altran Engineering Academy.

Inženýrská akademie Altranu je mezinárodní technická soutěž ve Formuli 1.  Účastníci předkládají inovační technické projekty zlepšující bezpečnost, efektivitu a výkon v oborech: aerodynamika, pohony, design a analýzy, dynamika vozidel, kontrolní systémy a elektronika, nové materiály, čidla a testovací technologie.  V roce 2007 se prvnímu účastníkovi ze střední a východní Evropy podařilo zvítězit v pařížském finále.

Altran Technologies, SA (Euronext: ALT) je evropská poradenská společnost založená v roce 1982 ve Francii. Altran se považuje za evropského leadera v technologickém a inovativním poradenství, na které se primárně zaměřuje a tvoří polovinu jeho obratu. Třetinu obratu Altran realizuje v organizačním a informačním poradenství a poslední část obratu uskutečňuje prostřednictvím strategického a manažerského poradenství. Počet zaměstnanců ve všech 150 dceřiných společnostech dosáhl na konci roku 2007 počtu 17502 (včetně 445 nových konzultantů přijatých v roce 2007). Obrat za rok 2007: 1591,4 milionu euro. 57% obratu bylo realizováno mimo Francii.

Altran est une entreprise de conseil en ingénierie. Elle a été fondée en France en 1982 par Alexis Kniazeff et Hubert Martigny.


Genese 27. perské dynastie.

Počátek perské říše se datuje do 6. století př. Kr. a zakladatele Kýrose II., který na východě od Perského zálivu založil říši, kterou za dobu své vlády (~590–530 př. Kr.) rozšířil až přes celou Levantu včetně Lýdie. Po jeho smrti se ujal vlády jeho syn Kambýsés II.. Expanse říše zasáhla Egypt, který Kambýsés II. dobyl 525 př. Kr. a ovládl až po hranice s Nubií. Protagonisty byli panovníci Perské říše a Egypt ovládali jako jednu ze svých satrapií a provincií platící pravidelný tribut. Tradiční egyptská královská ideologie ovšem nepřipouštěla nadvládu cizinců proto zřejmě v Egyptě přijali tamní titulaturu faraonů. Akceptovali aktuální správní strukturu a loajální místní vládce ponechali ve svých funkcích. Vrcholné úředníky vybírali ze svých perských řad. Oficiálně byli pokládáni v nepřetržitém sledu za další „domácí“ krále. Jejich dynastie se tedy řadí ke sledu předchozích egyptských dynastií.. Zmíněný stav přetrval přes vládu Dareiose I. a jeho následníky až do smrti Dareiose II. ∼405 př. Kr. Po jeho úmrtí došlo k nástupnickým rozporům, navíc v různých částech říše docházelo k povstáním, které vyčerpávaly zdroje vládnoucího panovníka. Toho využil princ Amyrtaeus v egyptském Sais k rovoletě proti Peršanům 411 př. Kr., ovládl Deltu Nilu a prohlásil se faraonem. Jeho vláda a jeho šest následníků (29. a 30. dynastie), kteří jednotlivě nevládli příliš dlouho, se odehrávala v období trvajícím 46 roků za vlády Artaxerxése II.. Období jejich souhrnné Saiské egyptské vlády trvalo ∼61 roků. Několikrát proti nim Artaxerxés II. vojensky neúspěšně zasahoval. Po jeho smrti vládu převzal jeho syn Artaxerxés III. V roce ∼351 př. Kr. se opakovaně pokusil porazit Egypťany, úspěšně až v bitvě u Pelusia 343 př. Kr. kdy Egypťany porazil a nastolil zde " druhou perskou satrapii".<br> S ohledem na tradiční dělení dynastií 27. až 31. se do perské dynastie promítá souběžná historie perských králů a revolty egyptských "Saiských" lokálních vládců, které jen v historicky poměrně krátkém období narušili perskou nadvládu, nicméně nakonec neuspěly a Egypt se stal nedílnou součástí pádu Perská říše a vítězného nástupu Makedonců.

Konec perské nadvlády.

Historický obraz Achaminovské dynastie na Středním východě a v Egyptě dokumentuje vzestup a pád Perské říše, která po fázi enormní expanze své moci za vlády Kýrose II., Kambýsés II. a Daraiose I. v období ~590–480 př.Kr., se za následníků potýkala jednak se svými vnitřními rozpory, zejména při řešení nástupnictví, a jednak vnějšími v okupovaných oblastech, kde se permanentně vyskytovaly rebelie lokálních vládců. To vše říši oslabovalo.
V Mezidobí relativního obnovení jednoty Egypta v 30. dynastii, 380–343 př.Kr. bylo několik pokusů Pešanů znovu obnovit svou nadvládu za Artaxerxése II., až to Artaxerxés III. završil porážkou posledního egyptského faraona Necteneba II. u Pelussie 343 př. Kr. V Egyptě ustanovil vládou satrapu Pherendates II a vrátil se do centra perské říše. Nicméně se stal obětí spiknutí svého syna Arsése, který otce dal otrávit a ujal se vlády. Ani ne po dvou letech vlády jej ale dal otrávit Dareios III., jeho nevlastní bratr.
 Mezi tím se zformovala armáda Řeků pod vedením Alexandra Velkého. V první bitvě u Issus 333 př.Kr. se projevily malé válečné schopnosti perského krále, takže velitelem perské armády ustanovil Satrapu Mezause. Ten pak vedl bitvu u Gaugamel 331 př.Kr. kde Řekové Pešany porazili. Dareius III. uprchl byl ale dostižen a usmrcen. Vítězný Alexandr ustanovil v Egyptě vládcem Satrapu Mezause., který zde vládl od 332 až do své smrti 328 př.Kr.

Související články.

[[Kategorie:27. dynastie| ]] [[Kategorie:Egyptské dynastie]]  [[pl:Achemenidzi#XXVII dynastia Faraonów]]

27. dynastie (též nazývaná jako doba první perské nadvlády) byla jedna ze staroegyptských královských dynastií řazených egyptology do historického období označovaného jako Pozdní doba. Vládla v letech 525–404 př. Kr.

Peu après la défaite de à Péluse, le royaume d'Égypte passe aux mains des Perses (-525). Mais l'Égypte a une vitalité et une originalité trop puissante pour tomber immédiatement au rang de simple province : elle forme dans l'empire perse un état à part dont le souverain achéménide est le pharaon.


Kostel svaté Alžběty Uherské (Bratislava)

Poloha.

Kostel leží v centru Bratislavy na Bezručově ulici v sousedství gymnázia Grösslingova. Kostel a přilehlá fara byla mezi prvními stavbami, které byly v Bezručově ulici začátkem 20. století postaveny. Původně patřil do areálu školy a sloužil gymnáziu jako kaple. Je zasvěcen uherské světici, sv. Alžbětě Durynské, dceři Ondřeje II. z rodu Arpádovců. Sv. Alžběta se pravděpodobně narodila na Bratislavském hradě. Kostel byl pojatý jako její symbolické mauzoleum.  Stavba byla provedena v letech 1909 až 1913 podle projektu maďarského architekta Ödöna Lechnera. Jeho základní kámen položil 23. srpna 1909 Šimon Való, zástupce ostřihomského arcibiskupa Klaudia Františka Vaszaryho. Listinu pro příležitost kladení základního kamene sestavil profesor gymnázia Jozef Volker. Text začíná slovy: „Jsem kostel pojmenovaný po sv. Alžbětě z rodu Arpádovců. Postavit mě dalo uherské královské Ministerstvo kultury a školství, díky obětavosti obyvatel svobodného královského města Bratislavy, v sousedství nově postaveného královského katolického gymnázia.“

Architektura.

Jedná se o jednolodní secesní kostel s postranní válcovitou věží zakončenou střechou přilbicovitého tvaru. Charakteristická je modrá omítka a na valbové střeše krytina s modrým glazováním. Dekorace vnějších povrchů se vyznačují vrstvením barevně odlišných omítek a členěním do polí orámovaných ozdobnými pásy. Na hlavní fasádě je italská mozaika sv. Alžběty. Klenby jsou zhotoveny ze železobetonu. Stavbu řídil bratislavský stavitel Anton Durvay. 26. června 1910 byl slavnostně vztyčen kříž kostela a 14. května 1911 byly zavěšeny zvony.  Hlavnímu oltáři dominuje mozaika se sv. Alžbětou držící v náručí růže. Nad oltářem je zavěšen obraz sv. Alžběty rozdávající milodary od Júliusa Túryho z roku 1911. Růže jakožto květina spojená s legendou o sv. Alžbětě je také motivem drobné secesní ornamentální výzdoby interiéru. Interiér dále zdobí socha sv. Alžběty z carrarského mramoru od A. Rigeleho.

Kostel svaté Alžběty, známý také jako Modrý kostelík () je secesní katolický kostel v Bratislavě. Nachází se ve východní části bratislavského Starého města. Byl postaven v letech 1909 až 1913 podle projektu maďarského architekta Ödöna Lechnera.

L'église Sainte-Élizabeth, également connue comme « église bleue », est un sanctuaire catholique de la ville de Bratislava, capitale de la Slovaquie. Caractéristique de la Sécession hongroise et édifiée en 1907-1908, l'église est consacrée à Élisabeth de Hongrie.


Základní informace.

Rozšíření.

Obývají Jižní Ameriku, především území Brazílie, severní Argentiny, Paraguaye, jižní Bolívie a jihovýchodního Peru. Jejich domovem jsou křovinaté lesy a savany s bažinatým povrchem a bujnou vysokou vegetací.

Popis.

Vlci hřívnatí dorůstají délky 95–107 cm, s ocasem dlouhým 35–49 cm. V kohoutku měří 70–90 cm, váží 20–25 kg. Svým vzhledem vlk hřivnatý připomíná spíše lišku s extrémně dlouhýma nohama a nápadnou hřívou přes ramena. Dlouhé nohy mu umožňují vidět přes vysokou trávu, zkosené drápy usnadňují pohyb v bažinatém prostředí. Je mimochodníkem. Je znám silným, specifickým pachem moči samců, podobným pachu marihuany. Někdy se mu proto říká skunčí vlk, přestože tento pach není zdaleka tak nepříjemný.

Způsob života.

Samec a samice obývají společné teritorium ale většinou se setkávají pouze v době páření. Páření probíhá na konci jara, 2–5 mláďat přichází na svět v průběhu srpna a září. Mláďata dospívají v jednom roce. Doba březosti samic činí 56 až 66 dnů. Dožívají se asi 16 let. Vlci hřivnatí jsou monogamní, na celý život mají jednoho partnera.

Potrava.

Pes hřívnatý je všežravec. Loví menší a střední savce jako jsou hlodavci (zvláště zajíci), dále pak ptáky a ryby. Přes 50 % jeho jídelníčku tvoří rostlinná strava – cukrová třtina, různé hlízy a ovoce (zvláště vlčí jablko – "Solanum lycocarpum").

Chov v zoo.

Tento druh byl v červenci 2019 chován ve více než 60 evropských zoo. V rámci Česka se jedná o tyto zoo:  V minulosti byl tento druh chován také v Zoo Děčín, Zoo Dvůr Králové, Zoo Jihlava, Zoo Liberec, Zoo Olomouc, Zoo Zlín.  Na Slovensku tento druh chován není, pouze krátkodobě se v roce 1975 objevil v Zoo Bojnice.

Chov v Zoo Praha.

Tento druh začal být chován v Zoo Praha na konci 60. let 20. století. V zoo se za éry prof. Veselovského povedl jeden z prvních světových odchovů tohoto druhu. Na konci roku 2018 byl chován jeden pár.  Vlk hřivnatý je k vidění v horní části zoo, poblíž výběhu koní Převalského a horní stanice lanovky, a to v rámci expozičního celku Napříč kontinenty.

Pes hřivnatý ("Chrysocyon brachyurus"), též vlk hřivnatý, u domorodých indiánů kmene Guaraní známý jako „Guarou či "Aguarasu" (v překladu "vysoká liška"), je šelma z čeledi psovitých ("Canidae").

Le loup à crinière (Chrysocyon brachyurus) est une espèce de carnivores de la famille des canidés, originaire de l'Amérique du Sud. Il est le seul représentant de son genre : Chrysocyon. Bien que ressemblant à un loup ou à un grand renard, le loup à crinière est génétiquement distinct de tous les autres canidés.


Popis sondy.

Použitý typ E-8-5 byl vyroben, jako všechny sondy programu od Luny 9 výše, v konstrukčním středisku OKB Lavočkina, což je dnešní NPO Lavočkina v Chimkách. Hmotnost sondy byla při startu 5600 kg, výrobní číslo měla 408.

Průběh mise.

Start nosné rakety Proton K/D se sondou byl odpoledne 14. února 1972 kosmodromu Bajkonur. Nejprve byla vynesena na nízkou oběžnou dráhu nad Zemí (též uváděna jako parkovací) a z ní pomocí nosné rakety pokračovala v letu směrem k Měsíci. Během přeletu byla provedena korekce dráhy a 18. února 1972 se sonda dostala na oběžnou dráhu Měsíce ve výši 100 km nad jejím povrchem. O tři dny později, tedy 21. února sonda měkce přistála na měsíčním povrchu na okraji Mare Fecunditatis (Moře plodnosti) v kráteru Apollonius C blízko zálivu Sinus Successus. O další den později sonda s pomocí vrtacího zařízení odebrala velmi tvrdý kousek horniny, dopravila jej svým manipulátorem do svých útrob. Krátce poté ze sondy odstartoval její návratový modul i se vzorkem na zpáteční cestu k Zemi. Dne 25. února se modul rozpojil na dvě části a samotné pouzdro se vzorkem přistálo na území Kazachstánu asi 40 km od Džezkazganu. Na Zem byl dopraven vzorek 100 gramů horniny, který byl následně zkoumán v laboratořích AV SSSR.

Souvislosti.

V programu Luna to byla třetí mise zaměřená na odběr horniny. V době letu Luny 20 již na Měsíci mělo za sebou pobyt na jeho povrchu postupně 9 amerických astronautů z programu Apollo, kteří zpět přivezli kilogramy vzorků, závod velmocí o Měsíc skončil. Byly ukončeny i ostatní bezpilotní programy, týkající se Měsíce (programy Zond, Ranger, Surveyor).

Luna 20 (rusky Луна 20) byla další automatická meziplanetární sonda ze Sovětského svazu z programu Luna, která v roce 1972 dokázala přistát na Měsíci, odebrat vzorky horniny a vrátit se s nimi na Zemi. V katalogu COSPAR byla později označena jako 1972-007A.

Luna 20 (ou Lunik 20) est une sonde spatiale soviétique lancée le à 03:27:59 UTC. L'objectif principal de la mission Luna 20 était de retourner un échantillon du sol lunaire sur Terre. C'est la huitième sonde du programme Luna à tenter de ramener un échantillon lunaire.


Život.

Narodila se 24. července 1901 na zámku Konopiště v Čechách. Měla dva mladší bratry, Maxmiliána (Maximilian; 29. září 1902 Vídeň – 8. leden 1962 Vídeň) a Arnošta (Ernest; 27. květen 1904 Konopiště – 5. březen 1954 Štýrský Hradec). Kvůli morganatickému sňatku rodičů byli všichni sourozenci vyloučeni z následnictví na trůn. Většinu svého dětství strávila na zámku Konopiště obklopená milující rodinou. Žofiin otec velice miloval lov a zasloužil se o to, že Žofie skolila svého prvního jelena už ve třech letech. Roku 1914 spolu se svými sourozenci nečekaně osiřela v důsledku atentátu na své rodiče spáchaném Gavrilo Principem v Sarajevu. O smrti rodičů se dozvěděla na zámku Chlum u Třeboně. Do konce 1. světové války bydlela se svými sourozenci na Konopišti, kde se o ně starali a vychovávali je matčina sestra Marie Jindřiška Chotková (1880–1964) a Otto Lev Stanovský (1882–1945), později Jaroslav kníže Thun-Hohenstein (1864–1929). Roku 1916 jí byl udělen titul kněžna a přiznáno oslovení Jasnost.  V roce 1920 se v Děčíně provdala za Fridricha, hraběte Nostice-Rienecka a z tohoto manželství se narodili tři synové a jedna dcera. Rodina se hlásila k německé národnosti, během druhé světové války synové narukovali k Wehrmachtu. Nejstarší Erwein (nar. 1921) zemřel v sovětském zajetí v roce 1949, mladší Franz (nar. 1923) v bojích na východní frontě v roce 1945; nejmladší syn Aloys (nar. 1925) a dcera Sophie (nar. 1929) válku přežili.  V říjnu 1945 dostala rodina povolení vycestovat do Rakouska, což v dubnu 1946 učinili. Usadili se na zámečku Geyeregg v Eisenerzu (Štýrsko), který Žofie získala jako dědictví. V roce 1962 se přestěhovali do Salzburgu. V roce 1981 navštívila po 60 letech Konopiště. Žofie o mnoho let přežila oba své bratry Maxmiliána a Ernsta. Zemřela ve věku 89 let 27. října 1990 v Thannhausenu ve Štýrsku a byla pochována po boku svého manžela v hrobce rodu svobodných pánů Gudenus, ze kterého pocházel její zeť, na hřbitově ve Weizu ve Štýrsku.

Rodina.

Žofie Hohenbergová se 8. září 1920 v Děčíně provdala za hraběte Fridricha (Bedřicha) Leopolda Josefa Huberta Mariu Nostitz-Rienecka (1. listopad 1893 Praha – 29. prosinec 1973 Štýrský Hradec), syna Erweina Felixe Marii Nostitz-Rienecka (20. květen 1863 Měšice – 3. listopad 1931 Vídeň) a jeho manželky (sňatek 25. červen 1891 Vídeň) hraběnky Amálie Podstatské z Liechtensteinu (14. prosinec 1867 – 1. prosinec 1956). Narodily se jim čtyři děti. Tito potomci se hlásili k německé národnosti. Synové sloužili za druhé světové války ve Wehrmachtu.

Žofie z Hohenbergu (celým jménem "Žofie Marie Františka Antonie Ignacie Alberta kněžna z Hohenbergu", "Sophie Marie Franziska Antonia Ignatia Alberta Fürstin von Hohenberg", po sňatku též jako "Sophie Nostitz-Rieneck", 24. července 1901, Konopiště – 27. října 1990, Thannhausen, Štýrsko) byla jediná dcera a nejstarší dítě následníka rakousko-uherského trůnu Františka Ferdinanda d'Este a jeho manželky Žofie z Hohenbergu rozené Chotkové, kteří byli zavražděni 28. června 1914 v Sarajevu.

Sophie de Hohenberg, née "Sophie Marie Franziska Antonia Ignatia Alberta Fürstin von Hohenberg" le à Konopiště et morte le à Tannhausen, est une personnalité autrichienne, fille de l'archiduc héritier d'Autriche-Hongrie François-Ferdinand et de sa femme la comtesse Sophie Chotek, princesse de Hohenberg.


Výroba.

Na výrobu bleskového prášku se používají materiály, které při hoření vydávají vysoký světelný výkon. K tomu se používá práškových kovů, jako hliníku, častěji hořčíku. Jelikož kov potřebuje k hoření velké množství kyslíku, je nutné přidat do slože materiál, který ve vysoké teplotě vytváří dostatečné množství kyslíku. Této složce se říká okysličovadlo. Jako okysličovadla slouží chlornany a chloristany sodíku, draslíku, baria, stroncia atd. Čím více okysličovadla směs obsahuje, tím rychleji hoří. Na rychlost hoření má také vliv jemnost mletí použitého kovu. Rozhodně se na bleskový prášek nehodí velmi jemné mletí kovů (pudry), protože pak rychlost hoření již při malém množství přechází v explozi. Jako nejbezpečnější směs je ověřena směs 40 % drceného hořčíku (na velikost zrn cca 0,3 mm) a 60 % chloristanu draselného. U této směsi je bezpečné množství pro zapálení cca 50 g najednou.  Pokud je nutné větší množství světla, je nutné použít více odpalovacích stanovišť nebo směs slisovat za pomoci vhodného pojiva pod vysokým tlakem do tablety. Toto řešení je používáno u vojenských osvětlovacích raket (ROS). Díky slisování do tablety materiál hoří podstatně pomaleji a nemůže přejít v explozi jako u většího množství volně sypané směsi.  Jako pojivo je nejvýhodnější starý, již zhoustnutý čirý nitrocelulózový lak. Tento nezmění vlastnosti směsi, jelikož nitrocelulóza je základem bezdýmého střelného prachu. Stačí směs smíchat s malým množstvím hustého laku a dobře promíchat. Laku musí být pouze tolik, aby směs nelepila. Poté ve vhodné trubce s pístem lisujeme s využitím hydraulického zvedáku (panenky). Ideální tlak je 100 kg/cm. Při nízkém lisovacím tlaku hrozí nízká kompaktnost tablety roztržení tablety během hoření.  Přestože bleskové prášky byly doménou fotografů minulého a předminulého století, dokud nebyl vyvinut stejně kvalitní elektrický blesk a používají se v omezené míře dodnes, například během velmi úzce specializovaných fotografických prací, kdy není, či nemůže být k dispozici zdroj elektrické energie v dostatečném množství. Například při fotografování v jeskyních, kde ve větších prostorách je třeba velký světelný výkon, který by z bateriových blesků nebyl dostatečný, či by byl energeticky velmi náročný. Použití bleskového prášku má ale i jiné výhody a to daleko měkčí podání stínů, což odstraní extrémní kontrasty, vznikající ve fotografované scéně při použití klasických blesků (bez použití difuzérů, které zase snižují světelný výkon).

Složení.

Složení směsi:  Nejběžnější používaný flash prach, kterým se prakticky výhradně plní dělobuchy a petardy, je směs chloristanu draselného a práškového hliníku (kulovité částice, kolem 5 mikronů veliké) v poměru 70 % chloristanu draselného a 30 % hliníku. Tento typ bleskového prachu je z celé řady běžných bleskových prachů nejvíce stálý a nejvíce hlučný.

Historie.

Bleskový prášek vynalezli v roce 1887 tehdejší asistenti Astrofyzikálního institutu v Postupimi ("Astrophysikalisches Institut Potsdam", dnes "Leibniz-Institut für Astrophysik Potsdam") Adolf Miethe a Johannes Gaedicke. O dva roky později zkonstruovali i magnéziové zábleskové zařízení (lampu). Jeho vynalezení umožnilo fotožurnalistům fotografovat s použitím velmi krátkého času. Do té doby byla reportážní fotografie prakticky nemožná, protože citlivost tehdejších fotografických materiálů byla podstatně nižší než dnes.

Bleskový prášek je pyrotechnická směs, které se používá při divadelních efektech, ohňostrojích a používal se pro záblesky ve fotografii. Používá se také ve vojenské pyrotechnice, při výrobě velkého množství hluku, světla, infračerveného záření; například u falešných raket, na které se mají navádět vypálené rakety nebo u oslepujících granátů. Bleskový prášek je velmi citlivý na tření, teplo a statickou elektřinu.

La poudre flash, ou poudre-éclair, est un explosif déflagrant employé en pyrotechnie. Elle est souvent composée de perchlorate de potassium et de fine poudre d'aluminium, mais d'autres formules sont possibles.


Historie.

Přípravy tohoto projektu začaly v únoru v roce 2002, kdy proběhla první jednání mezi rakouskou OMV a tureckou společností Botas. V červnu 2002 pět společností (OMV z Rakouska, MOL z Maďarska, RWE z Německa, Bulgargaz z Bulharska, rumunský Transgaz a Botas z Turecka) podepsalo protokol o záměru na stavby plynovodu Nabucco, následuje dohoda o spolupráci v říjnu 2002. V prosinci roku 2003 dala EU grant projektu ve výši 50 % odhadovaných celkových nákladů na studie proveditelnosti, včetně analýzy trhu, technické, ekonomické a finanční studie. Oživení projektu přinesla v roce 2009 hlavně plynová krize, kdy přes Ukrajinu netekl ruský plyn dál a jeden ruský plynovod byl tak prakticky zcela odstaven.

Nejistá budoucnost.

Skutečná realizace stavby tohoto plynovodu je však nejistá, protože EU zatím nedohodla podmínky např. spolufinancování. Nabucco má navíc silnou konkurenci hlavně ruských projektů, které si kladou za cíl stavbu dalších plynovodů z Ruska do Evropy (plynovody Nord Stream, South Stream). Tři členové konsorcia firem, které mají budovat plynovod Nabucco (ÖMV, MOL a Bulgargaz) již uzavřely smlouvu s Gazpromem na plynovod South Stream, což vyvolává otázku konfliktu zájmů. Některé evropské vlády (například Německo, Francie a Itálie), které mají dlouhodobé dohody s Gazpromem o přínosu plynovodu Nabucco, nejsou zcela přesvědčeny.  V roce 2009 na summitu v Budapešti EU rozhodla nefinancovat výstavbu Nabucca, ale přispěla 250 miliony eur na prostředek, který má zajistit půjčky bank za lepších podmínek než jsou nabízeny na trhu. Další problémem je, že země, které by měly plyn dodávat, se zdráhají za těchto nejistých podmínek slíbit dodávky. Turecko chce navíc být prostředníkem a vydělávat na přeprodeji plynu, ne pouze pobírat tranzitní poplatky, což situaci komplikuje. Turci si navíc nárokují, aby až 35 % kapacity plynovodu mohli použít pro vnitřní spotřebu a přitom neplatit tranzitní poplatky. Jedním z potenciálně možných dodavatelů zemního plynu je i Írán, který má zásoby na to, aby z vlastních zdrojů naplnil celé Nabucco. Tuto možnost ale nepreferují USA. Rusko skupuje plyn i jeho naleziště ve Střední Asii a jednostranně uznalo nezávislost separatistických území v Gruzii a v těchto místech by měla vést také jedna část potrubí k Nabuccu. V červenci 2009 byla v Ankaře podepsána dohoda, že bude Nabucco vybudován. V roce 2011 od projektu coby vedlejší poskytovatel odešel Ázerbájdžán (společnost Azerbajdžana – GNKAR), který dal přednost dohodě s Tureckem a projektu Transanatolského plynovodu. 23. dubna 2012 řekl Viktor Orbán, maďarský premiér, že z konsorcia pro výstavbu Nabucco vystoupila maďarská naftařská společnost MOL a v polovině května informoval o odstoupení německý koncern RWE. 25. května uvedla britská nadnárodní společnost British Petroleum, že nebude dodávat plyn přes plynovod Nabucco.

Plynovod Nabucco je název dosud nepostaveného plynovodu, který má podle plánu za cíl snížit závislost států Evropské unie na ruských dodávkách plynu. Tento plynovod má přivést kaspický plyn do Rakouska přes balkánské státy. Jen přes Ukrajinu pošle Rusko do Evropy 120 miliard kubíků plynu za jeden rok. Kapacita Nabucca by měla být nanejvýš 31 miliard kubíků, přesto by to vedlo k větší diverzifikaci zdrojů.

Nabucco est un projet de gazoduc initié en 2002 dont la réalisation est devenue peu probable. Il devait relier l'Iran et les pays de la Transcaucasie à l'Europe centrale. Soutenu par l'Union européenne (UE), il devait permettre à partir de 2017 de diversifier les sources d'approvisionnement énergétique de l’Europe, notamment d'un pays comme la Hongrie, qui dépend à 80 % du gaz russe.


Život.

Elendil se narodil v roce 3119 Druhého Věku v ostrovní říši Númenor, jako syn Amandila, pána Andúnië a vůdce "Věrných" (ti, kdo zůstali věrní božstvu Valar), kteří udržují silná přátelství s Elfy a drží se starých způsobů boje proti praktikám Ar- Pharazôna a Saurona. V jazyce Quenya (jazyk Elfů) znamená jméno Elendil "Přítel Elfů" či "Milovník Hvězd".  Elendil, jeho synové Isildur a Anárion, a jejich podporovatelé uprchli do Středozemě po pádu a zkáze Númenoru. Elendil se svou lodí přistál v Lindonu na západě Středozemě, kde se ho ujal Gil-Galad, velekrál Elfů. Zatímco vlny moře zanesli lodě Isildura a Anáriona na jih Středozemě do Zátoky Belfalas a ústí řeky Anduiny.  Založili ve Středozemi dvě říše Arnor a Gondor, a to roku 3320 Druhého Věku. S sebou si vzali Palantíry, "Vidoucí Kameny", které byly darovány pánům Andúnië Elfy z Tol Eressëy a semenáček Nimlothu, Bílého Stromu Númenoru. V díle Nedokončené příběhy je vysvětleno, že po přistání ve Středozemi prohlásil Elendil v řeči Elfů: Et Eärello Endorenna utúlien. Sinome maruvan ar Hildinyar tenn' Ambar-metta!, což znamená "Z Velkého moře do Středozemě já přišel jsem. Zde budu setrvávat já a moji dědici do skonání světa." Jeho dědic Aragorn pronesl totožná slova při své korunovaci krále Gondoru.  Elendil žil a vládl v Arnoru, kde založil město Annúminas. Jeho synové žili v Gondoru, kde založili dvě města. Anárion založil město Minas Anor v Anórienu a Isildur založil Minas Ithil v Ithilienu. Přes řeku Anduinu nechali postavit město Osgiliath, kde společně vládli Gondoru. Přes celou říši byly postaveny věže pro ukrytí vidoucích kamenů Palantírů, přes které zůstávala celá říše ve spojení. Jak bylo vysvětleno v prvním díle trilogie Pána Prstenů - Společenstvo prstenu, temný pán Sauron se nakonec vrátil do Středozemě, kde zřídil pevnost v Mordoru, který se nacházel hned vedle Gondoru. Roku 3428 Sauron zaútočil a obsadil Minas Ithil. Poté Isildur utekl na sever do Arnoru ke svému otci, nechajíce Anáriona čelit útokům na Gondor. V roce 3434 se Elendil a Isildur vrátili na jih, společně s velekrálem Elfů Gil-Galadem a jejich společným vojskem v Poslední Alianci Elfů a Lidí. Porazili Saurona v bitvě Dagorlad a obléhali jeho pevnost Barad-dur po sedm let. Během dlouhých let obléhání byl Anárion zabit a v roce 3441 Druhého Věku se Sauron zapojil osobně do bitvy. Gil-Galad i Elendil s ním bojovali, ale oba byli Sauronem zabiti a Elendilův meč Narsil byl Sauronem zlomen. Avšak poté sám Isildur použil otcův zlomený meč a usekl Sauronovi Jeden Prsten přímo z ruky a Sauronův duch uprchl.  Symbolem Elendila byl Bílý Strom Nimloth se sedmi hvězdami nad ním (hvězdy představují sedm z devíti lodí, které unikly zničení Númenoru a které nesly Palantíry) a nad nimi stříbrná koruna. Tento znak se stal hlavním symbolem královské rodiny v Gondoru.  "Zdroj: anglická wikipedie"

Elendilova slova.

Když byl Elendil vynesen ze zkázy Númenoru na křídlech bouře a stanul na pobřeží Středozemě, quenijsky pravil:  což znamená: Tato slova opět vyřkl Aragorn II. Elessar, Elendilův dědic při své korunovaci.

Narsil.

Narsil byl Elendilův meč. Poté, co byl Elendil zabit Sauronem při posledním souboji na svazích Hory osudu, Isildur uťal úlomkem Narsilu Sauronovi Jeden prsten a tím Saurona porazil. Později byl meč znovu zkut jako Andúril, Plamen západu a používal jej Aragorn.

Adaptace.

Ve filmu Elendila hraje Peter McKenzie.

Elendil Vysoký nebo Elendil Věrný je literární postavou ve fantasy příbězích J. R. R. Tolkiena v knihách "Pán prstenů", "Nedokončené příběhy" a "Silmarillion". Byl posledním pánem Andúnië a prvním králem Arnoru a Gondoru. Je otcem Anáriona a Isildura.

Elendil est un personnage de fiction faisant partie de l'univers de la Terre du Milieu de l'écrivain britannique. Il apparaît dans les romans "Le Seigneur des anneaux", "" et les "Contes et Légendes inachevés".


Produkty.

Výběr značek z produkce The Coca-Cola Company:

Historie.

Byla založena v roce 1886 lékárníkem Johnem Stithem Pembertonem a její původní značka vznikla spojením s Asa Candlerem a přeměnou na obchodní společnost v roce 1892.  Kolem roku 1900 začala společnost prodávat šťávu nezávislým plnicím společnostem, které koupily jejich licenci. První z nich byla v roce 1894 Biedenharn Candy Company v Mississippi, jejímž vlastníkem byl Joseph A. Biedenharn. Tento princip platí dodnes. Podle původního receptu nápoj obsahoval kokain v množství asi miligram na láhev. V roce 1902 byl jeho obsah snížen a od roku 1906 jej nápoj neobsahuje, ale koková příchuť zůstala.  Po Chandlerově smrti v roce 1919 rodina prodala „Coca-Colu“ za 25 milionů dolarů skupině obchodníků vedených Ernestem Woodruffem. O čtyři roky později byl prezidentem The Coca-Cola Company zvolen Robert Winship Woodruff, 33letý syn Ernesta Woodruffa. Ten řídil společnost dalších 60 let. Byl tím, kdo jako první pochopil, jak nesmírné možnosti v sobě skrývá mezinárodní distribuce. Jeho velkolepé představy se staly skutečností: nápoj je dnes k dostání prakticky kdekoliv na světě.  Když Spojené státy vstoupily do druhé světové války, Woodruff jednoznačně zformuloval svůj cíl: „Postaráme se o to, aby si každý americký voják mohl za 5 centů koupit láhev Coca-Cola, bez ohledu na to, kde slouží nebo kolik nás to bude stát“. Ve spolupráci s armádou USA společnost zajistila 64 výroben na plnění nápoje do láhví, které sloužily k zásobování amerických vojáků bojujících na frontách v Evropě, Africe i v tichomořské oblasti. S nápojem se tak seznámil celý svět. Stal se známým prakticky všude, kde se spojenci objevili. S návratem míru pak nastoupila Coca-Cola cestu celosvětové expanze.  V současnosti společnost nabízí přes 400 řad svých produktů v 312 státech či závislých teritoriích. Za rok 2007 měla výnosy 28,9 a zisk 7,2 miliardy dolarů, z toho z 37 % na domácím trhu a zbytek celosvětově. Ve všech svých pobočkách zaměstnává přes 90 tisíc zaměstnanců (což z ní činí jednoho z největších soukromých zaměstnavatelů na světě), kteří každý den dopraví k zákazníkům 1,5 miliardy nápojů. Má akcie na NYSE. Značka jejího pilotního nápoje byla v roce 2008 čtvrtá nejdražší na světě, v hodnotě 58,2 mld dolarů.  Současným CEO společnosti je Muhtar Kent.

Kritika.

Společnost se ohledně praktik spojených se vedením svých poboček v Indii je kritizována právě v této zemi. Ta se v některých částech potýká s kritickým úbytkem spodních vod, zejména vlivem jejího nadměrného čerpání. Továrny na Coca-colu v Indii čelí kritice za environmentálně neetické chování (resp. chování neslučitelné s dlouhodobou udržitelností), kdy neudržitelným tempem odčerpávají spodní vodu z daných lokalit pro produkci svých nápojů a ty následně odvezou na odbytiště vzdálená až tisíce kilometrů od daného místa, takže voda nemá šanci se přirozeným cyklem vrátit zpět.  BBC hrazená speciální studie z roku 2003 odhalila, že odpadní produkty indické pobočky Coca-coly, propagované jako fertilizéry, byla pro tento účel naprosto neúčinná a navíc obsahovala toxické chemikálie – překročeny byly limity pro některé kovy jako např. olovo a kadmium, které může způsobovat rakovinu. Laboratorní výzkumník David Santillo uvedl, že obzvlášť rozrušující je, že odpadem byly kontaminovány okolní vodní zdroje a limity olova byly překročeny i v nich. Oslovený odborník na jedy John Henry konstatoval, že „výsledky měly devastující následky pro ty žijící v okolních oblastech, kde byl tento odpad vysypán“ a dodal, že nejvíc tížící je efekt, který to má na místní ženy v těhotenství, a předpovídá zvýšení případů předčasných porodů, potratů a rození dětí s postižením.  Pro uvedení Coca-cola Zero byla nasazena virální kampaň, která rozšiřovala vědomě nepravdivé zprávy o údajné zvažované soudní žalobě ohledně napodobování příchuti tohoto produktu. Uvedení v Austrálii doprovázel skandál, ve kterém se přišlo na to, že propagace tohoto produktu byla vedena podvrženou předvojovou skupinou; zahrnovala grafitti a spamming odkazující na blog (stejně jako skupina i www stránky se falešně vydávaly za nezávislé). Kampaň byla shledána jako scestná. Coca-cola Zero určená pro Čínu, Venezuelu a některé další středoamerické země byla v červnu 2009 ve Venezuele zakázána pro obsah problematických umělých sladidel Acesulfamu, Aspartamu a především cyklamátu sodného, který byl v roce 1969 americkým FDA zakázán pro své „rakovinotvorné tumory a vrozené vady“. V srpnu 2012, krátce po skončení letních olympijských her v Londýně, jejichž byla společnost sponzorem, se pro zákaz Coca-Coly vyslovila další středoamerická země a to Kolumbie, prostřednictvím jeho ministra zahraničních věcí, který ji chce dostat z prodejních pultů do konce roku.  Podle studie Cambridgeské univerzity publikované v květnu 2019 v "Journal of Public Health Policy", řada výzkumů vlivu produktů firmy Coca-Cola na zdraví často ani nebyla dokončena a publikována.

The Coca-Cola Company () je obchodní společnost vyrábějící, distribuující a prodávající nealkoholické nápoje, sirupy a džusy. Je jednou z největších korporací ve Spojených státech amerických. Známá je zejména výrobou nealkoholického nápoje Coca-Cola, který vyrábí již od roku 1892. Sídlí v Atlantě v americkém státě Georgie.

La société Coca-Cola, officiellement nommée, est une entreprise américaine spécialisée dans les boissons non alcoolisées. Il s'agit de l'une des plus importantes sociétés américaines dont la notoriété et la popularité est mondiale. Elle est, en 2012, la agroalimentaire du monde, en termes de chiffre d'affaires, derrière PepsiCo et Nestlé. Son siège est localisé à Atlanta, en Géorgie, dans le sud-est des États-Unis, et son PDG est James Quincey. Elle est surtout connue pour son produit phare, le Coca-Cola. Depuis la fin de la Seconde Guerre mondiale, cette boisson originale est, dans l'imaginaire collectif, un symbole de l'américanisme.


Jméno.

Oficiální jméno hory je Redoubt Volcano. Jméno je překladem ruského jména "Sopka Redutskaya", v překladu to znamená slovo reduta (pevnůstka), opevněné místo. Místní jméno, "Ujakushatsch" také znamená "opevněné místo", ale je těžké rozhodnout, od které jména je název odvozen. Jméno "Redoubt Volcano" je poprvé zaznamenáno mezi geografickými jmény v roce 1891. Program Global Volcanism na Smithsonově institutu (Smithsonian Institution) odkazuje na jméno "Redoubt", ale uvádí se i následující jména: Burnt Mountain, Goreloi, Mirando, Ujakushatsch, Viesokaia a Yjakushatsch. Aljašská vulkanická observatoř (AVO) také užívá jednoduché "Redoubt", na jejím seznamu jsou táž alternativní jména a též další, jako: Redoubt, Mt., Goryalaya, Redoute Mtn. a Redutskaya.

Geologie.

Vulkán má asi 6 kilometrů (3.7 míle) v průměru a předpokládaný objem asi 30-35 km. Svahy vrcholového kužele jsou relativně příkré (v porovnání s vulkány obecně). Kužel je tvořen uloženinami pyroklastických proudů a lávových proudů, spočívajících na mezozoických horninách batolitu Aleutského horského pásma. Svahy jsou erodovány pohybem ledovců. Současný hlavní průduch je na severním svahu jícnu. Přítomny jsou lahary holocénního stáří, táhnoucí se až ke Cookově zátoce (Cook Inlet). Při nedávných erupcích hora produkovala převážně křemičitý andezit, basalt a dacit. Nejstarší horniny mají 890.000 let.

Erupce.

Dřívější zprávy.

Kapitán James Cook spatřil Mt. Redoubt během léta 1778 a popisoval ji jako horu "vydávající bílý kouř ale žádný oheň". Domníval se, že to není nic více než bílý těžký mrak, který často viděl na pobřeží. Ale tento mrak byl příliš malý na to, aby to odpovídalo a zůstával takřka fixovaný na stejném místě po celých 48 hodin, i když se nad pohořím vyjasnilo. Nicméně některé zdroje tento popis nepovažují za popis erupce. Je známo několik dalších popsaných aktivit, které ovšem nelze nazvat erupcemi. V roce 1819 byl na hoře pozorován kouř. Také v tomto případě nelze z popisu identifikovat, zda se jednalo o erupci. Podobně v roce 2003 rozfoukaný mrak sněhu zmýlil zaměstnance v budově ConocoPhillips v Anchorage, který to považoval za chochol z popele. Možné výrony páry byl pozorovány v roce 1933.

Rok 1881.

V tomto roce byla popsána erupce na východní straně Mt. Redoubt, stále dýmící s periodami zvýšené aktivity. Daleko na moři byl viděn na vrcholu hory oheň. Erupce v roce 1881 zastihla na svahu loveckou skupinu uprostřed cesty na vrchol a jen dva její členové unikli. Nicméně tento výbuch není zdokumentován jinými zdroji.

Rok 1902.

Vulkán explodoval neočekávaně v roce 1902, chrlil popel od 18. ledna do 21. června. Místní noviny uvedly, "Obdrželi jsme zprávu, že Mt. Redoubt, jeden z vulkánů v Cookově zálivu, měl erupci 18. ledna a země v okruhu 150 mil (240 km) kolem byla pokrytá popelem a lávou. Novinka přišla ze Sunrise, ale žádné definitivní zjištění ohledně škod nebylo, neboť žádné lodi nebyly v té době v sousedství vulkánu. Objevilo se tam mnoho dalších zpravodajských zpráv o erupci, jedna popisovala erupci jako " hrozné zemětřesení, při kterém výbuchem pukla hora vedví a vytvořila se velká puklina". Tato zpráva mohla možná naznačovat vytvoření trhliny v sopečném kráteru, nicméně je to zpráva pochybná. Z kaldery sopky pravděpodobně šlehaly plameny a erupce vyděsila místní lidi v oblasti. Noviny naznačovaly, že popel byl unášen více než 150 míl (240 km) a dosáhl protější strany Cookovy zátoky.

1989–1990.

Vulkán explodoval 14. prosince 1989 a stále vybuchoval po více než šest měsíců. Náhlé tání sněhu a ledu na špičce hory vyvolalo pyroklastické proudy a zhroucení kopule zapříčinilo vznik laharů (kamenotoky), které tekly dolů po severním svahu hory. Většina laharů dorazila až do Cookovy zátoky, asi 35 km (22 mil) od vulkánu. Lahary vnikly i do blízké řeky, což znepokojilo úředníky, neboť mohly zničit naftové sklady umístěné podél řeky. Od té doby, co se lahary objevovaly opakovaně, si vědci uvědomili, že je mohou užívat k tomu, aby analyzovaly po zkušební dobu nově vyvinuté zařízení k měření vzájemného pohybu hornin. Toto zařízení, nyní známé jako akustický monitor toku, varuje blízké stanice před možnými lahary. Erupce také způsobila u dopravního letadla (let KLM 867) selhání všech čtyř motorů poté, co vletělo do mraku sopečného popele. Škoda způsobená erupcí byla odhadována na 160 milionů dolarů, je to druhá největší v historii Spojených států.

2009.

30. ledna 2009 vědci z Aljašské vulkanické observatoře (AVO) upozornili na hrozící nebezpečí erupce, a zkušení obyvatelé Aljašky nakupovali ochranu proti spadu sopečného popele, který mohl dopadat na jižní část centrální Aljašky. 31. ledna bylo několik sopečných zemětřesení během hodiny a byla zpozorována velká díra v ledovci na svahu hory. Vědci začali monitorovat seizmická data z hory po dvacet čtyři hodin ve snaze varovat lidi v blízkých sídlech. Nízký přelet letadla prováděný AVO objevil "významné páření z nové rozpouštěné deprese u ústí vrcholu kráteru blízko oblasti erupčního otvoru z let 1989-90".  Materiál z vulkánu tvořila hlavně vodní pára spolu s menším množstvím oxidu uhličitého a oxidu siřičitého. Další studium vzdušným monitoringem zjistilo, že materiál nebyly příliš oxidován a v malé koncentraci obsahoval sulfáty (méně než 20%).  K erupci došlo pozdě večer dne 22. března 2009. AVO zaznamenalo četné sopečné výbuchy a exploze na vulkánu (viz článek 2009 Mount Redoubt eruptive activity na anglické Wikipedii).

Sopka Mount Redoubt, či Redoubt Volcano, patří k erupčním stratovulkánům, aktivním v poslední době. Je součástí převážně vulkanického Aleutského hřbetu ve státě Aljaška (USA). Leží v pohoří Chigmit Mountains (dílčí jednotka Aleut), přímo na západ od Cookovy zátoky, na poloostrově Kenai asi 180 km (110 míle) jihozápadně města Anchorage v národním parku Lake Clark (60°29’07’’ N, 152°44’35’’ W). Je vysoká 3108 m; je to třetí nejvyšší hora v oblasti, nejvyšší je Mt. Torbert, druhý Mt. Spurr. V 19. a 20. století byla aktivní pětkrát od roku 1900: v roce 1902, 1922, 1966, 1989 a 2009. Erupce v roce 1989 chrlila sopečný popel do výše 14.000 m (45,000 stop), kde byl zachycen letadly KLM Flight 867 a Boeing 747, oba lety však bezpečně přistály v Anchorage. Popel pokryl oblast asi 20,000 km (7,700 čtvereční míle). Erupce v roce 1989 byla důležitá jako první sopečný výbuch, který byl úspěšně předpovězen metodou dlouhodobých seizmických událostí, kterou vyvinul švýcarský Američan, vulkanolog Bernard Chouet.

Le mont Redoubt ou volcan Redoubt, en anglais, est un stratovolcan actif et le plus haut sommet de la chaîne aléoutienne, dans la péninsule d'Alaska en Alaska. Il est situé dans les monts Chigmit (une sous-chaîne des aléoutiennes), à l'ouest du golfe de Cook, à environ 180 kilomètres au sud-ouest d'Anchorage.


Životopis.

Narodil se 2. března 1971 na Long Islandu v New Yorku (spolu se dvěma sestrami, Terri a Missy) kde i vyrůstal střídavě mezi otcem a matkou v Staten Islandu. Mládí tohoto rappera je podobné jako u ostatních hip hopových zpěváků – ze školy byl vyhozen, vydělával si prodejem drog a podřadnými, špatně placenými pracemi. (*Po čase, kdy pracoval jako uklízeč na Soše Svobody se i věnoval kreslením komiksů.) Na začátku 90. let Meth zakládá spolu s dalšími 8 přáteli skupinu "Wu-Tang Clan". Po vydání debutového alba skupiny (v roce 1993) se Method Man jako první člen Wu-Tangu rozhodl vydal sólovou desku – "Tical" vyšlo roku 1994 u věhlasné rapové společnosti Def Jam. Toto CD se stalo velmi populární, prodalo se více jak milión kopií, umístilo se na 4. místě americké hitparády a Meth za něj získal platinovou desku. Píše se rok 1995 a hitparádam vévodí megahit "I'll Be There For You/You Are All I Need To Get By", na kterém se podílel jak Method Man, tak i "Mary J. Blige". Oba protagonisté byli za tento počin oceněni Grammy. Druhé album Method Mana, vydané roku 1998, se jmenuje "Tical 2000: Judgement Day". O rok později vydává se svým dlouholetým přítelem, rapperem "Redmanem" CD nazvané "Blackout!". Tito dva rappeři se spolu také objevují v hlavních rolích filmu "Kdo hulí, ten umí (How High) " z roku 2001. V roce 2004 vydává Meth album "Tical O: The Prequel" a od 2 roky později "4:21...The Day After".

Diskografie.

Spolupráce.

Wu-Tang Clan Redman  Ostatní

Filmografie.

Objevil se v mnoha filmech a seriálech – jak v hlavní roli, tak i ve vedlejší. Zde je seznam těch nejzajímavějších snímků:

Clifford Smith (2. března 1971 na Long Islandu v New Yorku, USA), známý spíše jako Method Man, Mr. Meth, Johny Blaze, Tical, MZA atd., je americký rapper, producent, herec a člen hip hopového seskupení Wu-Tang Clan. Je také držitelem prestižní ceny Grammy.

Method Man, de son vrai nom Clifford Smith, né le à Hempstead, dans l'État de New York, est un rappeur et acteur américain. Membre du Wu-Tang Clan, il conduit parallèlement une carrière solo ou en collaboration avec d'autres rappeurs tels que Redman. En 2012, le magazine "" classe Method Man dans sa liste des 50 meilleurs paroliers de tous les temps.