Týmové soutěže.

Fed Cup.

V nizozemském fedcupovém týmu debutovala v roce 2011 utkáním základního bloku 1. skupiny zóny Evropy a Afriky proti Rumunsku, v němž přispěla bodem ze čtyřhry s Richèl Hogenkampovou k výhře 3:0 na zápasy.  V baráži Světové skupiny 2015 proti Austrálii, hrané na antuce v's-Hertogenboschi, vyhrála obě dvouhry proti Jarmile Gajdošové i Casey Dellacquové. Vítězstvím 4:1 na zápasy postoupily Nizozemky po třinácti letech opět do Světové skupiny.  V úvodním kole Světové skupiny 2016 přispěla dvěma body k překvapivé moskevské výhře Nizozemek nad Ruskem 3:1 na zápasy. Ačkoli nefigurovala v první světové stovce nejdříve porazila Jekatěrinu Makarovovou a rozhodující třetí bod získala vítězstvím nad Světlanou Kuzněcovovou. V semifinále Světové skupiny proti Francii dokázala na hostující půdě porazit výše postavené Caroline Garciaovou i Kristinu Mladenovicovou. Přesto do finále Nizozemky nepostoupily, když zbylé tři utkání prohrály a odešly poraženy 2:3 na zápasy.  Do roku 2019 v soutěži nastoupila k sedmnácti mezistátním utkáním s bilancí 17–2 ve dvouhře a 6–2 ve čtyřhře.

Letní olympijské hry.

Nizozemsko reprezentovala na Letních olympijských hrách 2016 v Riu de Janeiru, kde v úvodním kole ženské dvouhry nestačila na Italku Saru Erraniovou, přestože získala úvodní sadu.

Tenisová kariéra.

První ženský turnaj na okruhu ITF odehrála v roce 2006 v nizozemském Vlaardingenu. Premiérovou hlavní soutěži na okruhu WTA Tour se stal červnový UNICEF Open 2011, probíhající na trávě v's-Hertogenboschi, do něhož obdržela divokou kartu od pořadatelů. V úvodním kole podlehla Saře Erraniové.  Do elitní světové stovky žebříčku WTA poprvé pronikla 30. dubna 2012, když se posunula ze 149. na 92. příčku. Jednalo se o důsledek debutového titulu na okruhu WTA Tour, jenž získala na feském turnaji princezny Lally Meryem. Jako kvalifikantka postoupila do finále, v němž zdolala Španělku Lauru Pousovou Tiovou po dvousetovém průběhu. První deblovou trofej přidala na lednovém Hobart International 2015, kde v páru se švédskou hráčkou Johannou Larssonovou přehrály rusko-rumunský pár Vitalija Ďjačenková a Monica Niculescuová.  Do hlavní soutěže pařížského Open GDF Suez 2013 prošla jako šťastná poražená z kvalifikace, když z turnaje odstoupila zraněná Erraniová. Pavoukem se překvapivě probojovala, přes Dominiku Cibulkovou a Lucii Šafářovou, až do semifinále. V něm ji vyřadila pozdější vítězka Mona Barthelová. Bodový zisk jí však zajistil první průnik do světové padesátky, když se 4. únoru 2013 posunula ze 65. na 50. místo.  Na nejvyšší grandslamové úrovni si zahrála osmifinále French Open 2014, kde v roli kvalifikantky podlehla 28. nasazené Andree Petkovicové. Ženská čtyřhra Australian Open 2015 znamenala čtvrtfinálovou účast. S Johannou Larssonovou startovaly jako náhradnice. ve druhém kole na jejich raketách skončil jedenáctý nasazený pár Anabel Medinaová Garriguesová a Jaroslava Švedovová. Poté vyřadily zkušenou dvojici Světlana Kuzněcovová a Samantha Stosurová, aby je poté zastavily Němky Julia Görgesová s Annou-Lenou Grönefeldovou.  Do wimbledonské dvouhry v roce 2015 přijížděla jako 108. tenistka světa. V jednom z nejkratších wimbledonských zápasů historie ji v prvním kole deklasovala světová dvojka a obhájkyně titulu Petra Kvitová. Zápas trval pouze 35 minut a Nizozemka uhrála jediný game. Při vlastním podání ji Češka dovolila získat jediný bod a to zahráním dvojchyby v poslední hře duelu. Jednalo se o nejkratší zápas na okruhu WTA Tour za předešlých pět let.  Druhou singlovou trofej vybojovala na květnové generálce před French Open, norimberském Nürnberger Versicherungscup 2016, kde do hlavní soutěže postoupila z kvalifikace. Ve druhém kole vyřadila světovou sedmičku a nejvýše nasazenou Robertu Vinciovou. Ve finále pak přehrála kolumbijskou hráčku Marianu Duqueovou Mariñovou po dvousetovém průběhu. Na turnaji získala první kariérní double, když po singlu ovládla s Johannou Larssonovou i soutěž čtyřhry.  Do semifinále grandslamu poprvé postoupila na Roland Garros 2016, kde oplatila miamskou porážku světové trojce Angelique Kerberové po třísetovém průběhu. Dále na její raketě zůstaly Italka Camila Giorgiová, turnajová devětadvacítka Darja Kasatkinová, patnáctá nasazená Madison Keysová a světová osmička Timea Bacsinszká. V semifinále hrála s lýtkovým zraněním proti obhájkyni titulu a světové jedničce Sereně Williamsové, které jí způsobovalo horší pohyb zejména při zkrácení hry. Přes dvousetovou prohru jí bodový zisk v následném vydání žebříčku WTA poprvé v kariéře posunul do elitní světové třicítky, když 6. června 2016 figurovala na 27. místě.  První obhájený titul vybojovala na antukovém Nürnberger Versicherungscupu 2017, kde v roli nejvýše nasazené neztratila žádný set. Poté, co ji ve druhé sadě semifinále skrečovala Japonka Misaki Doiová, v závěrečném duelu za 56 minut hladce zdolala českou kvalifikantku a 254. hráčku klasifikace Barboru Krejčíkovou po dvousetovém průběhu. V následném vydání žebříčku se posunula na kariérní maximum, když jí 29. května 2017 patřila 18. příčka.

2018: Vítězka Cincinnati Masters a průlom do první světové desítky.

Sezónu otevřela prohrou s Chorvatkou Anou Konjuhovou v prvním kole Brisbane International. Titul však získala ve čtyřhře s krajankou Demi Schuursovou po finálové výhře nad slovinsko-španělskými turnajovovými čtyřkami Andrejouu Klepačovou s Maríou José Martínezovou Sánchezovou. Připsaly si tak premiérovou společnou trofej. Pro Bertensovou to byl jubilejní desátý deblový titul. Ve druhé fázi Sydney Internationa ji vyřadila turnajová jednička Garbiñe Muguruzaová. O jedno kolo dále se pak probojovala na Australian Open, kde skončila na raketě světové dvojky a pozdější šampionky Caroline Wozniacké. Své úvodní zápasy postupně prohrála na St. Petersburg Ladies Trophy, Dubai Tennis Championships a BNP Paribas Open v Indian Wells, když nad její síly byly Věra Zvonarevová, Wang Čchiang, respektive ve třetím případě Serena Williamsová. Šňůru čtyř porážek přerušila na Miami Open, na kterém postoupila do třetího kole. V této fázi ji zdolala Venus Williamsová.  V roli dvanácté nasazené pak v dubnu přijížděla do jihoarolínského Charlestonu na Volvo Car Open, hraném na zelené antuce. Semifinálovou bitvu s americkou turnajovou sedmičkou Madison Keysovou rozhodla až v tiebreaku třetí sady a v jejím průběhu odvrátila mečbol. Ve finále pak hladce přehrála 29letou nasazenou pětku Julii Görgesovou, když na ni Němka uhrála jen tři gamy. V následném vydání žebříčku postoupila na 21. místo, tři příčky za osobní maximum. V úvodní části sezóny se přitom potýkala s formou, když na prvních sedmi odehraných turnajích dokázala zvítězit pouze ve čtyřech utkáních. Halový Porsche Tennis Grand Prix znamenal vyřazení v první fázi od pozdější šampionky Karolíny Plíškové. Debutové finále v kategorii Premier Mandatory odehrála na antukovém Mutua Madrid Open, do něhož prošla po výhrách nad světovou dvojkou Caroline Wozniackou ve třetím kole, Ruskou Marií Šarapovovou a semifinálovém vítězství se sedmou hráčkou žebříčku Caroline Garciaovovou. Z boje o titul odešla poražena od české světové desítky Petry Kvitové ve třech setech a ani druhý vzájemný zápas nevyhrála. Po turnaji postoupila na nové kariérní maximum, když jí patřila 15. příčka. Pokles formy se dostavil během Internazionali BNL d'Italia, na němž její cestu soutěží ukončila Maria Sakkariová. Antukový Nürnberger Versicherungscup přinesl čtvrtfinálovou účast, s porážkou od Kirsten Flipkensové. Z grandslamového French Open odjela po třetím kole, když Angelique Kerberová zápas rozhodla ve dvou tiebreacích. Travnatou sezónu zahájila prohrou ve druhém kole nizozemského Libéma Open opět s Flipkensovou a vyřazením na úvod eastbournského Nature Valley International, z rakety Mihaely Buzărnescuové. Přes nevýrazné výkony dosáhla prvního čtvrtfinále ve Wimbledonu, kde ji dubnovou porážku oplatila Julia Görgesová.  Letní sezónu na amerických betonech rozehrála na Rogers Cupu. Ve čtvrtfinále podlehla Ashleigh Bartyové. Celkově šestou singlovou trofej, první neantukovou a první z kategorie Premier 5, si odvezla ze srpnového Western & Southern Open v Cincinnati. Ve finálovém duelu zdolala rumunskou světovou jedničku Simonu Halepovou po třísetovém průběhu. V tiebreaku druhé sady odvrátila mečbol soupeřky. Bilance Bertensové s hráčkami elitní světové desítky přitom ještě v závěru května 2018 činila 3–17, z toho na tvrdém povrchu 0–9. Během dalších tří měsíců však z jedenácti utkání proti členkám Top 10 vyhrála deset, z toho šestkrát na tvrdém povrchu. Poprvé v kariéře také Nizozemka zvládla vyhrát více než tři utkání na tvrdém povrchu pod otevřeným nebem v řadě. Na turnaji porazila čtyři členky světové desítky a ve finále zdolala debutově i světovou jedničku. Bodový zisk ji posunul na nové kariérní maximum žebříčku WTA, když 20. srpna 2018 figurovala na 13. místě. Na US Open si po výhrách nad Kristýnou Plíškovou a americkou kvalifikantkou Francescou Di Lorenzovou poprvé zahrála třetí kolo. V něm však její osmizápasovou neporazitelnost ukončila 19letá Češka Markéta Vondroušová, figurující na 103. místě žebříčku, když o vítězce rozhodl až tiebreak závěrečné sady.  Během asijské túry získala třetí sezónní trofej na Korea Open po závěrečném vítězství nad Ajlou Tomljanovićovou. Po skončení se posunula na nové kariérní maximum, 11. místo žebříčku. Pokles formy se poté projevil časnými prohrami na čtyřech turnajích. Ve druhém kole Wuhan Open podlehla Anastasiji Pavljučenkovové a ve třetí fázi China Open nestačila na Kateřinu Siniakovou. Po návratu do Evropy odešla poražena ve druhém utkání Upper Austria Ladies Linz od Margarity Gasparjanové a v témže kole Kremlin Cupu nenašla účinnou taktiku na Aljaksandru Sasnovičovou.  Po odstoupení světové jedničky Halepové 18. října 2018 doplnila startovní pole Turnaje mistryň z pozice světové devítky. Jako debutantka singapurského WTA Finals postoupila z bílé skupiny do semifinále, když v ní obsadila druhé místo. Postup si zajistila výhrami nad světovou dvojkou Angelique Kerberovou a Naomi Ósakaovou, která duel po ztrátě úvodní sady skrečovala. Nestačila však na Sloane Stephensovou. v semifinále ji zastavila pozdější ukrajinská vítězka Elina Svitolinová po vyrovnaném třísetovém průběhu.

2019: První titul v kategorii Premier Mandatory a světová čtyřka.

Sezónu rozehrála na Brisbane International, kde po výhře nad Elise Mertensovou podlehla Donně Vekićové. Navazující týden si zahrála semifinále Sydney International, v němž nestačila na Australanku Ashleigh Bartyovou ve třech setech. První major roku Australian Open jí na úvod přinesl výhru nad Američankou Alison Riskeovou, aby ve druhém utkání skončila na raketě Anastasiji Pavljučenkovové. Ve čtvrtfinále vypadla na Qatar Total Open. Do premiérového finále v sezóně postoupila na únorovém St. Petersburg Ladies' Trophy, kde postupně vyřadila Ysaline Bonaventureovou, Pavljučenkovovou a Arynu Sabalenkovou. V boji o osmý kariérní titul oplatila lednovou porážku Chorvatce Vekićové po dvousetovém průběhu. Na březnovém BNP Paribas Open v Indian Wells se poprvé probojovala do čtvrtého kola přes Magdu Linettevou a Johannu Kontaovou, než ji stopku v dlouhém třísetovém duelu vystavila Garbiñe Muguruzaová. Téže osmifinálové fáze dosáhla i na navazujícím Miami Open, kde přehrála čínskou hráčku Wang Si-jü a Viktórii Kužmovou. Cestu pavoukem však Nizozemce ukončila pozdější šampionka turnaje Ashleigh Bartyová.  Na halové antuce Porsche Tennis Grand Prix přešla přes německou jedničku Angelique Kerberovou do semifinále, v němž nezvládla třísetovou bitvu se světovou trojkou Petrou Kvitovou. Premiérovou trofej z kategorie Premier Mandatory, a devátou celkově, si odvezla z květnového Mutua Madrid Open, kde startovala jako sedmá hráčka žebříčku. Ve třetím kole vyřadila lotyšskou turnajovou dvanáctku Anastasiji Sevastovovou, poté vrátila čerstvou prohru obhájkyni trofeje Kvitové a ani v semifinále ji nezastavila Američanka Sloane Stephensová. Na madridské antuce tak postoupila druhý rok v řadě do finále, v němž zdolala dvojnásobnou šampionku Simonu Halepovou. Poměr vzájemných zápasů vyrovnala na 3–3 a ukončila 14zápasovou neporazitelnost Rumunky na antuce. Stala se první vítězkou, která prošla celou soutěží bez ztráty setu. Po turnaji se posunula na nové kariérní maximum, 4. místo žebříčku WTA, jako nejvýše postavená Nizozemka v historii.

Kiki Bertensová, nepřechýleně Kiki Bertens (* 10. prosince 1991 Wateringen) je nizozemská profesionální tenistka. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála deset singlových turnajů včetně Cincinnati Masters 2018 a Madrid Open 2019. K nim přidala deset deblových trofejí. V rámci okruhu ITF získala sedm titulů ve dvouhře a jedenáct ve čtyřhře.

Kiki Bertens, née le à Wateringen, est une joueuse de tennis néerlandaise, professionnelle sur le circuit WTA depuis 2009. À ce jour, elle a remporté dix tournois en simple et dix en double sur le circuit WTA.


Tenisová kariéra.

Profesionálem se stal v roce 1990, ve věku osmnácti let, a to po prvním týdnu stráveném v americkém Brandetonu, kde začal trénovat v Tenisové akademii Nicka Bollettieriho. V ní strávil další dva roky přípravy.  Jeho kariéra byla opakovaně přerušována zraněními. Po fraktuře pravého hlezna podstoupil v listopadu 1996 operační zákrok. Nehrál dalších sedm měsíců, aby po potížích absolvoval druhou operaci v únoru 1998. Na dvorce se vrátil v létě sezóny 1998. Následně dokázal vyhrát pět challengerů a probojovat se do finále události z kategorie ATP International Series v chilském Santiagu. Ze 444. místa žebříčku ATP tak postoupil až na 49. příčku na konci sezóny a ATP Tour tento výkon vyhlásila Návratem roku.  Další dlouhé absence pro zranění prožil mezi lety 2004–2007, kdy vynechal tři sezóny, a poté opět od září 2008 do ledna 2010.

Nejdelší pátý set historie Grand Slamu.

Do historických tenisových tabulek se zapsal čtvrtfinálovým zápasem ve dvouhře na Australian Open 2003. Do tohoto utkání postoupil po osmifinálové výhře nad světovou jedničkou Australanem Lleytonem Hewittem, když jej zdolal výsledkem 6–7, 7–6, 7–6, 6–4.  Čtvrtfinále odehrál s Američanem Andy Roddickem. Oba aktéři vytvořili rekord nejvyššího počtu odehraných gamů v jediném zápase od zavedení tiebreaku, když absolvovali 83 her. Zápas vyhrál Roddick poměrem setů 4–6, 7–6(5), 4–6, 6–4 a 21–19 v rozhodující sadě, když oba předtím odvrátili mečbol. V pátém setu tak navíc zaznamenali nejvyšší počet gamů v grandslamové historii, a to 40 her. Tyto rekordy pak překonal nejdelší zápas historie tenisu, který v úvodním kole Wimbledonu 2010 odehráli Američan John Isner a Francouz Nicolas Mahut).

Ocenění.

Od marockého krále Muhammada VI. obdržel zlatou medaili, nejvyšší státní ocenění pro sportovce. V anketě marockého deníku "L'Economiste" z roku 2003 jej čtenáři zvolili na prvním místě v otázce nejvhodnějšího vzoru pro společnost, a to před premiérem a atletem Hišámem El Gerušem.  Centrální dvorec tenisového areálu Royal Tennis Club v Marrákeši nese jeho jméno.

Júnis Al Ajnáví ( "Younès El Aynaoui"; narozený 12. září 1971 Rabat) je bývalý marocký profesionální tenista, jenž na mužském okruhu hrál v letech 1990–2010. Ve své kariéře vyhrál na ATP Tour pět turnajů ve dvouhře. Na challengerech ATP získal patnáct titulů ve dvouhře a na okruhu Futures pak dvě singlové výhry.

Younès El Aynaoui (arabe : يونس العيناوي), né le à Rabat, est un joueur marocain de tennis professionnel de 1990 à 2008.


Zajímavosti.

Tajná akce Christiana Balea.

V prosinci 2011 se hollywoodský herec Christian Bale "(Batman začíná, Equilibrium)" při svém pobytu v Číně u příležitosti premiéry nového snímku "The Flowers of War" (2011), který je čínským národním kandidátem na Oscara, rozhodl tajně navštívit společně se štábem televize CNN vesnici Dongšigu v provincii Šan-tung, kde žije čínský disident Čchen Kuang-čcheng.  Při vstupu do vesnice ho však čekalo víc než dvanáct strážníků, kteří mu zabránili vězněného aktivistu navštívit. Spolu se štábem ho přinutili odejít, přičemž je ještě více než 30 minut pronásledovali, aby se ujistili, že skutečně odešli. Jeho pokus o tajné natočení interview se slepým advokátem vyvolalo mezinárodní skandál.

Útěk na velvyslanectví USA.

22. dubna 2012 se Čchen Kuang-čchengovi podařilo utéct na americké velvyslanectví v Pekingu. Po jeho útěku uspořádala čínská policie hon na ty, kteří mu pomáhali uprchnout. Čínská policie také zatkla a zastrašovala členy jeho rodiny.  2. května 2012 opustil Čchen velvyslanectví USA v Pekingu kde se šest dní skrýval. Podle informací oficiální tiskové agentury Sin-chua odešel z velvyslanectví "z vlastní vůle". Sám Čchen však podle agentury AP řekl, že jistý americký činitel tvrdil, že pokud neopustí americkou ambasádu, bude jeho žena ubita k smrti. Americký úřad to popřel.  Z velvyslanectví odjel právník do nemocnice v Pekingu, kde mu měla být ošetřena zraněná noha. Na místě jej střeží na 400 policejních úředníků. Lidé, kteří mají zájem jej navštívit, jsou zapisováni a odváženi policejními vozy.  Čchen v rozhovoru pro CNN požádal Baracka Obamu, aby pomohl jeho rodinu dostat ze země. Odchodem z americké ambasády navíc ztratil přímou ochranu zahraničních diplomatů.  4. května 2012 mohl podle čínského ministerstva zahraničí Čchen podat žádost o studium v zahraničí a projít stejný proces schvalování jako ostatní občané.  8. května 2012 Čchen požádal čínskou vládu o potrestání úředníků, kteří stáli za jeho uvězněním a perzekucemi během domácího vězení. Podle všeho na celý jeho případ dohlížel a represe vůči němu řídil policejní ředitel a člen stálého výboru politbyra Čou Jung-kchang. Deník The Epoch Times uvádí, že čínský prezident Chu Ťin-tchao možná použije Čchenův případ pro vnitropolitických boj uvnitř komunistické strany, jako další záminku pro sesazení policejního ředitele Čou Jung-kchanga, který patří do maoistické frakce bývalého generálního tajemníka KS Číny Ťiang Ce-mina.

Čchen Kuang-čcheng (čínsky 陳光誠, pinyin Chén Guāngchéng, * 12. listopad 1971, Čína) je čínský disident a občanský aktivista v oblasti lidských práv.

Chen Guangcheng (en chinois : 陳光誠 / 陈光诚, Chén Guāngchéng ; né le 12 novembre 1971) est un militant chinois des droits de l'homme en milieu rural. Aveugle depuis l'enfance, il a appris le droit en autodidacte et a défendu la cause de femmes forcées à être stérilisées ou à avorter. Chen a été décrit par la BBC comme et également comme un.


Aménagement des stations du métro de Paris

Exteriéry.

Vstupy.

Značení vstupů do podzemní stanice je velmi důležité a proto musí být viditelné a rozpoznatelné z dálky. Schody do stanic na veřejných komunikacích mají obvykle ozdobné zábradlí doplněné charakteristickým sloupem osvětlení a mapou metra pro usnadnění orientace cestujícím. Vstupy do stanic jsou označeny pomocí různých druhů návěští, jejichž styl a vzhled se měnil v závislosti na módě a vývoji podzemní sítě.  Během výstavby první linky metra vyhlásila koncesionářská společnost "Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris" (CMP) v roce 1899 architektonickou soutěž na vstupy do metra. Zadání znělo na zasklené vstupy označené nápisem "Chemin de fer métropolitain", který by byl v noci osvětlen. Představitelé CPM však odmítli téměř všechny projekty v rámci soutěže, neboť jim připadaly příliš konvenční. Schválen byl návrh, který podal architekt Jean-Camille Formigé, ten ale zase odmítlo město. Nakonec prezident dopravní společnosti Adrien Bénard oslovil Hectora Guimarda, který se soutěže vůbec nezúčastnil. Ten navrhl dva základní dva typy, jeden se střešní konstrukcí a druhý jednoduchý se zábradlím. Obě složené ze stavebních dílů z lisované litiny, což umožňovalo značnou flexibilitu a výstavbu vstupů různých velikostí. Vstupy do metra ve stylu secese se staly jedním ze symbolů Paříže. V letech 1900-1912 bylo vytvořeno 141 těchto vstupů ve třech variantách. Nejhonosnější je model A s přístřeškem a markýzou (stanice Abbesses, v roce 1974 sem přenesená ze stanice Hôtel de Ville). Typ B má přístřešek ve tvaru obráceného V (stanice Porte Dauphine a Châtelet). Nejběžnější model má litinové zábradlí zdobené kartušemi s rostlinnými motivy a především štít s nápisem "métropolitain" nesený dvěma dlouhými stonky zakončenými červenými svítilnami. Těchto nejstarších typů se do současné doby dochovalo celkem 86 vstupů u.  Dne 25. července 1965 byly vstupy do šesti stanic (Cité, Porte Dauphine, Hôtel de Ville (dnes Abbesses), Pigalle, Ternes a Tuileries) chráněny vyhláškou. Od 29. května 1978 byly všechny zachované secesní vstupy zapsány na seznam historických památek.  Repliky těchto vstupů charakteristických pro pařížské metro se nacházejí i v jiných městech. V Montrealu na stanici Square-Victoria je dokonce darovaný originál. Další originál je umístěn v parku ve Washingtonu, kde je součástí sbírek National Gallery of Art.  V roce 1903 bylo při výstavbě stanice Opéra použito zábradlí z klasického opracovaného kamene, které navrhl architekt Joseph Cassien-Bernard. Tento typ byl určen především pro stanice umístěné v nejprestižnějších čtvrtích poblíž významných pamětihodností (např. Étoile a Franklin D. Roosevelt na "Avenue des Champs-Élysées" nebo République na "Place de la République").  Po roce 1904 byl pozvolna opuštěn styl Guimard a nahrazen poměrně běžným kovovým zábradlím v jednodušším a střízlivějším stylu. Zábradlí bylo doplněno lampami a cedulí s nápisem "Métro". Toto nové zábradlí je vybaveno plánem metra, který byl namontován i na původní Guimardovy vstupy. Poté se vzor zábradlí stále zjednodušoval. Na počátku 30. let byl venkovní plán metra podsvícen.  Konkurenční společnost "Société du chemin de fer électrique souterrain Nord-Sud de Paris", která provozovala dvě linky metra, používala od roku 1910 vlastní verzi vstupů charakteristické kovaným železným zábradlím s keramickou podestou.  Po druhé světové válce se tvary zábradlí ještě více zjednodušily. V nákupních čtvrtích a na předměstí se v 70. letech objevilo nerezové zábradlí.  Vedle Guimardových vstupů a jejich následovníků vznikly také jiné způsoby vstupů do metra. Mohou to být zděné prostory na povrchu, ve kterých se nacházejí prodejny jízdenek a vstup do podzemí vede teprve odtud. Několik takovýchto stanic se nachází na lince 3bis (Pelleport, Saint-Fargeau a Porte des Lilas), další jsou Saint-Jacques (linka 6), Place Monge (linka 7), Vaneau (linka 10) a Volontaires (linka 12). V případě, kdy naopak nebylo dostatek místa k vybudování samostatného vchodu, byly vstupy umístěny v přízemích budov jako Sentier (linka 3), Les Halles (linka 4), Riquet (linka 7), Buzenval (linka 9), Miromesnil (linky 9 a 13) a Pernety (linka 13).  V říjnu 2000 ke 100. výročí pařížského metra získala stanice Palais Royal – Musée du Louvre nový vzhled vchodu nacházejícího se na náměstí "Place Colette". Vstup, jehož autorem je umělec Jean-Michel Othoniel, se nazývá "Kiosque des Noctambules" ("Stánek náměsíčníků") a je tvořen dvěma kupolemi (z nichž jedna představuje den a druhá noc) vyrobenými z barevných skleněných koulí, které jsou navlečené na hliníkové konstrukce.

Informační sloupy.

Vstupy jsou vybaveny sloupy upozorňující na přítomnost metra. Obě společnosti, MCP i Nord-Sud používaly vlastní styl.  V roce 1912 společnost Nord-Sud umístila sloup se nápisem ve tvaru pouliční lampy používaných ve městě u vstupu do stanice Lamarck – Caulaincourt na Montmartru, která tím, že byla umístěná ve svahu kopce, byla z ulice špatně viditelná. U zbývajících stanic společnost používala nápis "Nord-Sud" v bílé barvě na červeném podkladu, aby byl zdálky dobře viditelný. Po sloučení obou společností ve 30. letech byl nahrazen nápisem "Métropolitain".  Společnost CMP dostala v roce 1923 od města Paříže nařízení umístit u každé své stanice čtyřmetrové lampy, aby byl vstup dobře osvětlen. Nechala proto ve slévárně Val d'Osne vyrobit litinové sloupy s kulatým světlem, nad kterým byl umístěn nápis MÉTRO. Podle výrobce se tento druh lamp nazýval Val d'Osne. Ve 30. letech však byla většina z nich nahrazena tzv. typem Dervaux, takže dnes jsou původní pouze na stanicích Saint-Paul, Saint-Germain-des-Prés, Iéna, Saint-Augustin, Le Peletier, Saint-Michel, Saint-Sulpice nebo Saint-Placide.  Společnost Nord-Sud od roku 1914 používala osvětlovací sloupy, které navrhl architekt Adolphe Dervaux (1871-1945). U společnosti CMP se objevily v roce 1922 a ve 30. letech převážily. Protože byly jednodušší a ne tak zdobné a více ladily s ostatním městským mobiliářem, nahradily postupně předchozí typ Val d'Osne považovaný za nemoderní.  Před druhou světovou válkou se u několika stanic objevilo nové značení: sloup s červeným písmenem M, obkrouženým modrým kruhem a překrytým modrým pruhem s bílým nápisem "MÉTRO". V 60. letech se objevilo slovo "MÉTRO" v modré barvě na bílém podkladu obkroužené dvěma kovovými kruhy. V 70. letech se označení ještě více zjednodušilo. Nápis nahradilo žluté písmeno M uprostřed dvojího kruhu z korozivzdorné ocele, které bylo v noci osvětlené. Všechny tyto typy postupně nahrazovaly lampy typu Dervaux.  V roce 1998 byla zprovozněna linka 14 a při té příležitosti byl použit i nový symbol venkovního značení stanic. Dnes je toto značení umístěné nejen na stanicích této linky, ale i na některých jiných stanicích, např. La Défense linky 1 a také se užívá na stanicích RER, autobusů nebo tramvají. Na vidlicovém stožáru je umístěna tabule z průsvitného plastu s modrým písmenem M v kruhu, logem společnosti RATP případně SNCF a s názvem stanice ve spodní části panelu. V noci jsou panely osvětleny.  Některé stanice mají neobvyklé a originální nápisy, které se jinde neobjevují. Stanice Madeleine je označena nápisem "PASSAGE PUBLIC – METRO". Vstup do stanice Miromesnil představuje ojedinělý vzor, žluté písmeno M ve čtverci místo v kruhu. Stanice Mairie de Montreuil má svislý nápis "METRO" na betonovém sloupu, který je součástí zábradlí kolem radnice. Nad vstupem do stanice Robespierre je nápis "METRO" v červeném kovovém rámu. Netypické je také zhotovení nápisu u stanice Bourse, které je zabudováno do zábradlí kolem paláce Brongniart, jiné stanice jako Vaneau, Place des Fêtes nebo Place Monge mají nápisy zabudované ve svých vstupech.

Interiér.

Většina stanic má podobnou vnitřní strukturu, která znamená přístup z ulice do prostoru, kde se prodávají jízdenky a dále chodby a schodiště vedoucí na nástupiště nebo propojující stanice mezi sebou.

Prodejní prostor.

Po vstupu do stanice je vestibul, kde je většinou alespoň jedna prodejní přepážka se zaměstnancem RATP a automaty na nákup lístků nebo kupónů. Přístup do placeného prostoru je přes turniket, který se otevře po zavedení magnetické jízdenky nebo přiložení karty passe Navigo.  Původně byl tento prostor vybaven pouze jednou přepážkou umístěné v jedné ze zdí. Od 30. let se zde začaly objevovat také tištěné i světelné plány metra. Od roku 1946 jsou zde rovněž plány čtvrtí ukazující výstupy na povrch. Postupně byly vestibuly doplňovány další nabídkou pro cestující jako automaty na cukrovinky a nápoje nebo telefonní budky. Od 70. let se ve stanicích, kde je dostatek prostoru objevily obchody. V některých případech byl vestibul rozšířen kvůli zvýšenému provozu. To jsou např. stanice Saint-Lazare, Montparnasse – Bienvenüe nebo Franklin D. Roosevelt, kde byl vybudován mezanin.

Světelné plány metra.

Světelné plány jsou známé pod zkratkou PILI (plans indicateurs lumineux d'itinéraires). Jedná se o mapy sítě, které umožňují cestujícím naplánovat trasu ze stanice, ve které se nacházejí. Na klávesnici jsou tlačítka s názvy stanic. Zmáčknutím příslušného tlačítka se na mapě rozsvítí série malých žárovek, které ukáží nejrychlejší trasu s přestupy v příslušných stanicích.  První PILI se objevily v roce 1937 z podnětu veřejnosti a zaznamenaly okamžitý úspěch, takže je společnost CMP instalovala do většiny stanic.  PILI inspiroval v roce 2000 sochaře Philippa Faviera. Jeho mapa byla založena na textech básníka Jacquese Roubauda v tradici OuLiPo a byla nainstalována ve stanici Pyramides u příležitosti 100. výročí pařížského metra.  V 90. letech nahradily PILI nové technologie. Nový systém používá dotykovou obrazovku pro zadání informací a mapu s LED diodami pro zobrazení tras. V roce 1996 byl umístěn do dvaceti stanic.

Chodby a schodiště.

Přestup mezi nástupišti je téměř vždy přes labyrint chodeb a schodišť. Jen na některých stanicích je možné přestoupit z jedné linky na druhou na stejném nástupišti, např. Jussieu nebo Louis Blanc. Spojovací chodby jsou někdy velmi dlouhé, např. Montparnasse – Bienvenüe, Saint-Lazare, Châtelet, Invalides, proto jsou vybaveny jezdicími chodníky. Celkem 203 stanice má eskalátory, ale jen 43 stanice, včetně všech na lince 14, jsou díky výtahům přístupné pro tělesně postižené. Chodby jsou uzpůsobeny, aby maximálně usnadnily pohyb cestujících. Jejich vedení je pokud možno přímé, aby se předešlo zácpám a případné panice. Z tohoto důvodu jsou chodby jednosměrné bez vzájemného křížení. Nicméně při postupné výstavbě sítě nebylo vždy možné vytvořit dokonalý systém chodeb mezi více stanicemi a z tohoto důvodu jsou některé chodby velmi dlouhé.  Schodiště mají zpravidla 5 až 24 schodů a mají mezipatra umožňující odpočinek. Schody mají výšku 16 cm a hloubku 30 cm a jsou stejně jako chodby pokryty silnou karborundovou vrstvou, která je vyrobena s vysokou přesností, aby se zabránilo jakékoli nerovnosti, která by mohla způsobit pád.  Vzhledem k pozdější výstavbě stanic ve větší hloubce začaly být instalovány i eskalátory a výtahy.  V říjnu 1906 se provozovatel CMP zavázal instalovat výtahy ve stanicích, které mají nástupiště více než 12 m pod terénem nebo přes 8 metrů pod vstupním vestibulem. První výtahy se objevily v roce 1910 na stanici République a 1911 na Cité a Saint-Michel. V roce 1912 byly instalovány výtahy v hluboko položených stanicích Place des Fêtes (20,32 m) a Buttes Chaumont (28,70 m).  Eskalátor vynalezený ve Spojených státech se objevil poprvé na stanici Père Lachaise v roce 1909. Šest dalších bylo instalováno do roku 1920, v roce 1930 jich bylo v provozu patnáct a do roku 1966 celkem 86. V říjnu 1964 byl ve stanici Châtelet instalován první pohyblivý chodník.

Automatické dveře.

Od 20. let se u vstupu na nástupiště objevily automatické brány, které vpouštěly cestující na nástupiště teprve poté, co vlak jel do stanice. První se objevily na lince 2 ve stanici Jaurès. Aktivace bran se spouštěla najetím vlaku na pedál umístěný na kolejích, ale mohly být ovládány i personálem ve stanici. Od 60. let již nejsou považovány za nezbytné pro regulaci pohybu cestujících na nástupištích a byly postupně vyřazeny. Někde zůstaly, jako např. ve stanici Porte d'Orléans, nejsou ovšem v provozu.

Nástupiště.

Pařížské stanice metra mohou být postaveny buď pod zemí, což je případ drtivé většiny z nich nebo na úrovni terénu či na viaduktu. Podzemní stanice jsou obvykle klenuté se dvěma kolejemi uprostřed a nástupišti po stranách. Některé mají obě koleje oddělené středními pilíři podpírajícími klenbu kvůli nestabilnímu podloží. Tak je tomu např. ve stanicích Grands Boulevards (linky 8 a 9), Saint-Georges (linka 12) nebo Buttes Chaumont a Botzaris (linka 7bis). Část stanic má jiné uspořádání. Několik stanic ležících na bývalých smyčkách konečných stanic má jednosměrný provoz a tedy jen jednu kolej (např. linka 10 na jihozápadě Paříže). Některé stanice mají koleje po stranách centrálního nástupiště (jak je např. obvyklé v pražském metru), jako linka 7bis nebo stanice La Motte-Picquet – Grenelle na linkách 8 a 10. A rovněž několik stanic má tři koleje, obvykle se jedná o konečné stanice nebo bývalé konečné stanice s jedním postranním nástupištěm a jedním centrálním mezi dvěma kolejemi, např. Porte de la Chapelle (linka 12). Některé bývalé konečné stanice mají i čtyři koleje – Porte de Montreuil (linka 9), Porte de Saint-Cloud (linka 10) nebo Porte de Charenton (linka 8).  Stanice Liège (linka 13) a Commerce (linka 8) musely být vzhledem k okolnostem postaveny alternativním způsobem. Ulice, pod kterou vedou linky metra, jsou příliš úzké, takže nástupiště nemohla být vybudována obvyklým způsobem proti sobě. Byly proto zřízeny za sebou. Na jednom nástupiště jsou vždy dvě koleje – přední pro nástup a výstup, po zadní vlaky přejíždějí na druhé nástupiště. Stanice nejběžnějšího typu, tj. s kolejemi uprostřed a nástupišti po stranách mají klenutý strop do výšky 5,90 m a maximální šířku 14,14 m. Výška zděných pilířů dosahuje až ke 2 m. Obě nástupiště jsou od sebe vzdáleny 5,33 m mezi kolejištěm. Mají šířku 4 m a menší sklon směrem k trati. Při prodlužování stanic pro vlaky se šesti vozy o délce 90 metrů v roce 1963 bylo šest nejméně frekventovaných stanic zvětšeno do podoby nikoliv oblouku, ale stropu podepřeného sloupy. Jsou to např. Louvre – Rivoli, George V nebo Argentine.  Některé stanice mají kovovou střechu, protože prostor mezi tunelem a povrchem byl menší než sedm metrů a nemohla být proto postavena klasicky klenutá stanice. Nosníky jsou zabudované do zdí stanice. U stanic s více kolejemi je strop navíc podpírán litinovými sloupy. To je případ Gare de Lyon (linka 1) a Porte d'Orléans (linka 4), kde jsou tři koleje a Gare de l'Est (linka 5 a 7), která má čtyři koleje.  Stanice se dvěma nástupišti mají standardní délku 75 metrů a šířku 13,50 m a mají zděné stěny. Většina stanic postavená při posledních prodlouženích linek na předměstích má čtvercový průřez a je postavena ze železobetonu. Některé mají propojenou halu s mezaninem a vstupem do jednoho celku, jiné jsou zcela otevřené bez střechy.  Stanice na viaduktech jsou 75 m dlouhé a jejich nástupiště jsou 4,10 m široká. Jsou neseny čtyřmi řadami pilířů stejně jako celá trať. Dvě řady litinových sloupů na vnitřní straně a dvě řady zděných sloupů na vnější straně. Čtyři pilíře v rozích mají dekorativní prvky, je zde znak města Paříže nebo glóbusy zdobené girlandami a rohy hojnosti.  Stanice na obou hlavních nadzemních linkách 2 a 6 jsou odlišné. Zatímco na lince dvě mají nástupiště markýzy lemované okny a kolejiště je pod otevřeným nebem, na lince 6 jsou cihlové zdi bez oken s geometrickými vzory na vnější straně a se střechou přes celou stanici. Stanice Passy, Saint-Jacques a Bel-Air na této lince jsou umístěny na úrovni terénu a mají jen částečné zakrytí.

Styly podle období.

Výzdoba jednotlivých stanic je velmi ovlivněna obdobím, ve kterém vznikly a na různých pozdějších pokusech o její zlepšení.

Původní výzdoba.

Zpočátku byly stanice vybaveny jen velmi jednoduše smaltovanou cedulí označující název stanice, několika lavicemi a stanovištěm vedoucího stanice uprostřed nástupiště a byly velmi spoře osvětlené, takže bylo téměř nemožné číst knihy nebo noviny z důvodu nedostatku světla. Vzhledem k technickému pokroku na počátku 20. století měly lampy používané v metru sílu jen pěti luxů. Pro zlepšení osvětlení metra byly stěny stanic obloženy zkosenými bílými dlaždicemi, které odrážely maximum světla. Tyto dlaždice, které vyráběla továrna Boulenger, se staly jedním ze symbolů pařížského metra. Po požáru ve stanici Couronnes v roce 1903 byly východy označeny svítícími nápisy "sortie" (východ). Velmi rychle se na nástupištích objevily billboardy a prodejci cukrovinek chránění přepážkami, aby se zabránilo pádu v případě paniky. Ze stejného důvodu byly kanceláře výpravčího přesunuty z centra nástupišť do výklenků ve zdi.

Carrossage.

Na počátku 50. let se nově založená společnost RATP rozhodla i přes hospodářské obtíže poválečného období zmodernizovat některé ze svých stanic. Původní zkosené dlaždice byly považovány za zastaralé. Kvůli snížení nákladů bylo zvoleno kovové obložení montované přímo na kachlové stěny stanic, které bylo také vhodnější pro umisťování reklamních billbordů. Toto oplechování (fr. "carrossage") bylo poprvé použito v roce 1952 při modernizaci stanice Franklin D. Roosevelt (nástupiště linky 9). Během následujících let byly takto renovovány i další stanice jako Opéra (linka 3), Chaussée d'Antin – La Fayette (linka 9), Saint-Paul, Franklin D. Roosevelt (obě linka 1) a République (nástupiště linky 3). Protože ohlas veřejnosti byl pozitivní, byl zahájen rozsáhlý program modernizace. V roce 1959 a 1960 byly všechny stanice linky 12 opláštěny žlutým kovem se zeleným obložením. V letech 1960-1963 bylo nově obloženo na padesát stanic. V následující fázi do roku 1967 bylo změněno obložení v asi 20 dalších stanicích. Od tohoto stylu se však následně upustilo z důvodu obtížné údržby zdiva, při které bylo nutno obložení složitě odstraňovat. Množství stanic s tímto obkladem bylo po roce 2007 během obnovy metra opět vybaveno klasickými zkosenými dlaždicemi.

Mouton-Duvernet.

Na konci 60. let se objevil nový trend, který chtěl také skoncovat s klasickými bílými zkosenými dlaždicemi a nahradit je oranžovou barvou, považovanou za teplou a dynamickou. Během rekonstrukcí stanic byly bílé obklady sejmuty a nahrazeny různými odstíny oranžové. Bílé dlaždice zůstaly pouze na bocích bočních sloupů. Také svítidla dostala stejnou oranžovou barvu. Název tohoto stylu je odvozen od stanice Mouton-Duvernet (linka 4), která byla takto upravena jako první. Následovala výzdoba asi dvaceti stanic, např. Raspail (linky 4 a 6), Étoile (linky 1, 2 a 6), Gare de l'Est (linky 5 a 7), Oberkampf (linka 5), Commerce (linka 8), Montparnasse – Bienvenüe, Trocadéro (obě na nástupištích linky 6). Nicméně toto řešení přineslo celkové ztemnění stanic a oranžová barva působila agresivně a pro uživatele metra se vizuálně ztížila orientace ve stanicích. Proto byl tento projekt rychle opuštěn v roce 1973 ve prospěch nové výzdoby zvané "Andreu-Motte". Styl "Mouton-Duvernet" byl z některých stanic odstraněn při rekonstrukci v rámci programu obnovy metra, dokonce i ze samotné stanice Mouton-Duvernet na přelomu let 2006 a 2007.

Andreu-Motte.

V roce 1973 designéři Joseph-André Motte a Paul Andreu navrhli nový design stanic, který nese jejich jména. Hlavní barvou stanice se stala opět bílá, která je neutrální a světlá barva a došlo k návratu zkosených klasických dlaždic, ale bílá byla ve stanicích doplněna dvěma barevnými linkami, tvořenými osvětlovacími tubusy a sedadly. Toto speciální osvětlení se sodíkovými výbojkami umístěnými v dlouhých válcích nad celou délkou každého nástupiště odpovídalo barvou sedadlům ve tvaru skořepiny. Doplňkové barvy byly použity žlutá, červená, zelená, modrá a oranžová, takže se liší jedna stanice od druhé. Toto barevné odlišení umožňuje cestujícím si snadno zapamatovat názvy jednotlivých stanic. V roce 1974 byly v pilotním projektu upraveny tři stanice: Pont Neuf (linka 7) v oranžové, Ledru-Rollin (linka 8) v tmavě modré a Voltaire (linka 9) ve žluté. Původní dlažba, která byla v dobrém stavu, se neměnila. V roce 1975 byla na řadě stanice Jussieu linek 7 a 10, kde však byly použity ploché dlaždice. V následujících třech letech byly tímto způsobem renovovány i další stanice včetně Concorde, kde byla jako první barevně natřeny i kovové střešní nosníky. Tímto stylem byly vybaveny i nové stanice při rozšíření linek na předměstí jako Mairie de Clichy (linka 13) a Fort d'Aubervilliers (linka 7). Celkem bylo takto v letech 1974-1984 upraveno zhruba sto stanic, než se objevil nový styl "Ouï-dire".

Ouï-dire.

V polovině 80. let byl ve výzdobě stanic zahájen nový trend. Ekonomické zájmové uskupení s názvem "Ouï-dire" získalo v obchodní soutěži zakázku na obnovu nástupiště stanice Stalingrad na lince 7. Renovace zahrnovala nová osvětlovací tělesa upevněná na zakřivených nosičích, s rozptylem osvětlení na stropě a nový typ sedadel. Bílé dlaždice byly zachovány, avšak nebyly zkosené (zkosené dlaždice si udržela jen stanice Mairie d'Issy na lince 12). Rekonstrukce byla dokončena v prosinci 1988 a poté bylo v tomto stylu renovováno asi dvacet dalších stanic.

Météor.

Linka 14 původně nazývaná "Méteor" slavnostně otevřená v roce 1998 přinesla nový styl a výzdobu a rozsáhlé použití pohledového betonu. Výstavba nové linky 14 v 90. letech vedla k úvahám o vzhledu nových stanic. Rozsáhlé stanice, které se svou velikostí blíží stanicím RER, byly předmětem architektonického výzkumu ohledně využití prostoru. Pro linku 14 společnost RATP zvolila odlišné architektonické prvky jako např. jasné dlaždice na zemi namísto asfaltu. Poprvé byly v pařížském metru použity ve velkém měřítku způsoby moderní architektury: velké prostory, ve kterých se spojují moderní materiály a bohaté osvětlení výrazně zlepšilo dopravu cestujících. Prvních sedm stanic linky navrhli čtyři architekti: Jean-Pierre Vaysse a Bernard Kohn šest stanic a Antoine Grumbach a Pierre Schall stanici Bibliothèque François Mitterrand.

Bruno-Gaudin.

V rámci operace "Espace Métro 2000" (Prostor Metro 2000) prosadil RATP nový architektonický směr. Stanice Saint-Ambroise (linka 9) získala prototyp nového svítidla: světla jsou blízko u stropu a kopírují jeho zakřivení. Jejich dostatečně široký rozvor umožňuje skrýt kabely. Každé nástupiště mělo jinou variantu: světla na severním nástupišti měla silnější reflektory než na jižním. Nakonec byla po zkušebním provozu přijata verze jižního nástupiště a toto světlo pak bylo nasazeno na velkém měřítku v dalších stanicích a používá se dodnes u nově zrekonstruovaných stanic. Nový styl rovněž počítá s návratem k původním obkladům z bílých zkosených dlaždic, které se ukázaly během desetiletí pro rozptyl světla jako nejlepší. Tím byl přiznán neúspěch několika architektonických poválečných inovací, neboť velké oranžové čtverce na stanici Mouton-Duvernet (linka 4) i malé modré dlaždice ve stanici Opéra byly odstraněny a nahrazeny původním obkladem.

Obnova metra.

Dnes se stanice rekonstruují za účelem jasnosti a čistoty. Tento program rozsáhlé renovace je známý jako "Obnova metra" (Renouveau du métro). Jas se zvyšuje použitím světel, obvykle bílých, jejichž výkon pokrývá maximální prostor a díky bílému obložení stěn je lépe rozptylováno. Také veškeré sítě (voda, elektřina, stlačený vzduch aj.) vedené dříve chodbami v horní části klenby, se nově umisťují pod obklady. Rovněž se upravuje uspořádání billboardů. Na nástupištích a na přístupech k nim jsou nové informačních panely, lépe osvětlené o směrech vlaků, které dříve systematicky neexistovaly. Je instalován systém SIEL, který zobrazuje dobu příjezdu následujících dvou vlaků. Pro bezpečnější cestování zrakově postižených jsou na nástupištích třicet centimetrů od okraje kolejišť instalovány zdrsněné pruhy.  Ačkoliv je toto vylepšení určeno na dlouhou dobu, objevily se některé problémy. Ve stanici Gare de Lyon je nově instalovaný povrch na chodbách vedoucích k nástupišti linky 1 na některých místech poškozen a objevily se plísně v důsledku infiltrace vody vinou špatně provedené izolace.  Je-li obnova malých nebo méně frekventovaných stanic jednoduchá, v případě velkých stanic, jako je podzemní komplex tvořený stanicí Les Halles linky 4 a stanice RER Châtelet – Les Halles, představuje významný architektonický problém. Tato stanice bude také předmětem pozornosti, pokud bude zahájena všeobecná obnova celé čtvrti Les Halles.  Uživatelé metra si často stěžují na mimořádně nepříjemný zápach. Zdroje pachů je obtížné identifikovat, některé vody obsahují sulfidy, některé použité pryskyřice vydávají zápach i když nejsou rozpustné, guma na kolech při brzdění vlaků vydává zápach apod. Pařížská radnice navrhla zahájení výzkumu pro odstranění pachů ve stanicích.

Typografie.

V prvních letech po otevření metra byla většina názvů stanic na nástupištích označena smaltovanými tabulkami visícími ze stropu a později umístěnými na zdi. Text představoval bílé úzké bezpatkové majuskuly na tmavomodrém pozadí. I přes pozdější rozhodnutí vybavit nové stanice kachlovými jmenovkami, smaltové tabule vydržely až do současnosti. Společnost Nord-Sud používala své vlastní označení rovněž na smaltových tabulích nebo jako mozaiky z keramických dlaždic, kde byl nápis obklopená barevným keramickým vlysem.  Stanice modernizované v 50. a 60. letech dostaly také nový styl označení. Místo kombinace modré a bílé byly ve stanicích instalovány tabule s jasně žlutým bezpatkovým písmem na tmavohnědém pozadí, což se ukázalo jako obtížnější pro čtení zevnitř vlaků. V 70. letech v důsledku rozvoje RER a otevření mnoha nových stanic se RATP rozhodl sjednotit vizuální vnímání celé dopravní sítě a s tím souviselo nahrazení mnoha různých písem jednotným písmem. Švýcarský typograf Adrian Frutiger vytvořil speciální písmo "Métro Alphabet". Písmo bylo používáno v letech 1973-1994 a stalo se tak nejrozšířenějším písmem použitým v dopravní síti.  V roce 1996 bylo pro RATP vytvořeno nové bezpatkové písmo "Parisine" k užití v metru i dalších typech městské dopravy. Nachází se na plánech linek, značení stanic, v papírových prospektech i na webových stránkách. Jeho tvary jsou ovlivněny písmem vytvořeným obdobně pro londýnské metro. Z praktických důvodů musí být písmo dobře čitelné z dálky, a to i pro turisty, u kterých není latinka hlavní abecedou.

Kulturní stanice.

André Malraux, tehdejší ministr kultury, dal v roce 1968 podnět k výzdobě stanice Louvre – Rivoli (linka 1) imitující kamenné zdi s osvětlenými nikami, ve kterých byly umístěny kopie nejznámějších děl muzea Louvre. Výzdoba měla velký ohlas a vedla k dalším projevům na jiných stanicích. Mezi hlavní patří Concorde (linka 12) s Deklarací lidských práv, Pont Neuf (linka 7) představující Pařížskou mincovnu, Varenne (linka 13) s odlitky soch Rodinova muzea, Parmentier (linka 3) vysvětlující historii brambor, Arts et Métiers (linka 11) upozorňuje na stejnojmenné muzeum měděnými dekoracemi představující vnitřek ponorky, Assemblée nationale (linka 12) je vyzdobena siluetami významných poslanců, Chaussée d'Antin – La Fayette má téma Spojených států, Hôtel de Ville (linka 1) ukazuje historii náměstí a pařížské radnice, Cluny – La Sorbonne (linka 10) spisovatele Latinské čtvrti, Bastille (linka 8) Velkou francouzskou revoluci apod.  V roce 2000 bylo při oslavě stého výročí provozu metra osm stanic vyzdobeno na určité téma. Bonne Nouvelle (linky 8 a 9) připomíná kino, Carrefour Pleyel (linka 13) hudbu, Europe (linka 3) sjednocování Evropy, Montparnasse – Bienvenüe budovatele metra, Pasteur (linky 6 a 12) zdraví, Saint-Germain-des-Prés (linka 4) tvůrčí psaní, Tuileries (linka 1) historii metra a Villejuif – Léo Lagrange (linka 7) sport.

Umělecká díla.

Některé stanice jsou zkrášleny uměleckými díly, malbami, sochami nebo mozaikami, objednanými nebo zakoupenými RATP pro výzdobu:

Vybavení stanic metra v Paříži prošlo během historie metra dlouhým vývojem. Zdejší metro má v provozu přes 300 stanic, které se nacházejí jak na území města Paříže, tak i na jeho předměstí. Každá z nich musí zajistit dobré podmínky pasažérům, o což se snaží několik generací architektů. Vzhled stanic se vyvíjí v závislosti na módě a modernizaci sítě. Od prvotních secesních vstupů Hectora Guimarda a interiérů obložených bílými zkosenými dlaždicemi se přešlo k několika různým typům dekorací nahrazující původní obklady, které byly považovány po druhé světové válce za nemoderní, přes využití kovu v 60. letech a oranžových dlaždic v 70. letech až po modernizaci v 21. století, která se vrací k původnímu stylu při využití moderních technologií. Od roku 1999 probíhá rekonstrukce hlavních stanic pod názvem Obnova metra (Renouveau du métro). Souběžně s ní probíhá od roku 1998 zprovoznění plně automatizované linky 14, se kterou začala v pařížském metru nová éra s moderními nástupišti velkých rozměrů a novou estetikou.

Le métro de Paris comporte et d'arrêts, depuis le. Chacune de ces stations doit assurer l'accueil des voyageurs dans les meilleures conditions. C'est dans ce but que plusieurs générations d'architectes ont œuvré dans le métro parisien.


Cíle organizace.

Jednalo se o ruskou levicovou teroristickou organizaci, jejímž předchůdcem byla skupina s názvem Zemlja i volja, česky Půda a svoboda, která byla založena roku 1876. Tato organizace byla ustavena v Petrohradě a svůj vliv od roku 1878 zvyšovala i vydáváním periodika s názvem "Zemlja i volja". Hlavním orgánem spolku byl takzvaný Základní kroužek, který se skládal ze 45 lidí. Celkový počet sympatizantů nebyl větší než 200.  Svojí propagandu dokázala šířit na značně velkém území Ruského impéria. Kromě Petrohradu se snažili členové této skupiny působit hlavně v oblastech jižního Ruska a Povolží. Tyto oblasti byly považovány za místa s revolučním potenciálem. Organizace se snažila svou propagandu cílit především na vesnické obyvatelstvo, ale do jejího zorného pole se dostávali i studenti univerzit. Zajímavá byla taktika tohoto spolku. Členové organizace se měli stěhovat mezi vesničany a přímo na místě připravovat mužiky k revoluci. Agitátoři z měst ale nebyli vesnickým obyvatelstvem přijímáni, protože mužici byli pevně zakořeněni ve feudálním světě. Představy členů organizace o existenci socialistického cítění u prostého vesničana se rozplynuly.  Narodnaja volja bojovala proti samoděržaví a mezi její požadavky patřilo svolání ústavodárného shromáždění, zavedení univerzálního volebního práva, zastupitelské demokracie, svobody projevu, tisku a shromažďování, nahrazení stálé armády dobrovolnickými jednotkami, předání půdy lidu, postupné předání továren do rukou pracujících a udělení práva sebeurčení utiskovaným národům carského Ruska. Svých cílů chtěla organizace dosáhnout především propagandistickou činností, ale mezi její zbraně patřily i teroristické činy v podobě vražd představitelů moci.  Celá druhá polovina 70. let 19. století byla v Rusku vyplněna řadou teroristických akcí. První velkou akcí, která inspirovala další podobné činy, byla politicky motivovaná vražda policejního náčelníka Trepova. Ten byl zabit Věrou Zasuličovou 24. ledna (podle starého kalendáře) roku 1878. Zasuliučová byla soudem osvobozena i díky sympatiím veřejnosti. To podnítilo vznik mnoha dalších organizací. Většina z nich ovšem nepřežila intervenci státu, která se projevila velkým zatýkáním na konci 70. let. Zatýkání se ale příliš nedotklo organizace Zemlja i volja, ze které se stal největší spolek svého druhu. Oběťmi atentátů této organizace se stal například charkovský gubernátor generál Kropotkin, nebo šéf policie Mezencev.  Hlavním cílem teroristů byl však sám car, Půda a svoboda připravovala tento atentát na rok 1879. Existovalo několik plánů na zabití imperátora, ale jen plán A. K. Solovjova byl podpořen. 2. dubna roku 1879 se Solovjov pokusil o atentát, který ovšem nevyšel. Reakcí státní moci bylo převedení podobných činů pod jurisdikci vojenských soudů, čímž se radikálně zpřísňovaly tresty pro atentátníky.

Rozkol v organizaci.

Po tomto pokusu o atentát na cara se v Půdě a svobodě projevil rozkol. Část přívrženců chtěla soustředit síly na osvětovou a propagandistickou činnost, část viděla východisko v teroristických aktech zaměřených na představitele moci. I když cíle i prostředky k jejich dosažení byly podobné, Zemlja i volja se rozdělila na dvě frakce. Jednou byla organizace Narodnaja volja, druhou pak Černyj pereděl. Narodnaja volja začala zdůrazňovat politické požadavky. Jejich představou bylo, že díky atentátům na státní představitele začne polevovat absolutistický styl vlády a v konečném stádiu svrhnou celý carský režim. V této době začíná Narodnaja volja sebe samu považovat za politickou stranu. Jejím hlavním cílem, kterému podřizovala veškerou svoji snahu, se stala likvidace cara Alexandra II. V roce 1879 a 1880 proběhlo množství pokusů o zavraždění cara, včetně pokusu, při kterém byla nálož trhavin umístěna přímo v Zimním paláci.

Zabití cara Alexandra II..

Další pokus o odstranění cara byl plánován na 1. března 1881. Před tímto atentátem, který byl úspěšný, bylo zatčeno několik vrcholných představitelů organizace. Byl to A. D. Michailov a později též A. Željabov. Akceschopnost organizace ale nebyla nabourána. Samotný atentát byl proveden hozením bomb na cara projíždějícího v kočáře, přičemž rozmístění vrhačů bomb měla na starosti S. L. Perovskaja. Bombu hodil nejprve Rysakov, pak Griněvickij. Griněvického bomba cara i samotného atentátníka smrtelně zranila.  Atentát přinesl organizaci Narodnaja volja celosvětovou proslulost, ale její cíle ještě splněny nebyly. Nový car Alexandr III. nepokračoval v liberalizačních snahách svého otce, ale navrátil se k zásadám samoděržaví. Perovskaja, Željabov i Mihajlov byli odsouzeni k smrti a popraveni. Narodnaja volja přesunula svoji centrálu do Moskvy, ale do roku 1884 přestala zcela fungovat. "„Historie organizace se potom dá také vykládat jako proces degenerace od demokraticky zaměřených požadavků a jejich prosazování různými formami po samoúčelný teror bez širšího kontextu. Teror byl původně zvolen jako nejefektivnější z celé škály prostředků politického boje, ale postupně se z prostředku stával cíl.“"

Narodnaja volja (: Наро́дная во́ля, : Svoboda lidu) byla ruská levicová teroristická organizace, vzniklá na konci sedmdesátých let devatenáctého století rozštěpením organizace Půda a svoboda. Je známá úspěšným atentátem na cara Alexandra II. V letech 1879 až 1885 vydávala ilegální noviny "Narodnaja volja". Její program byl směsicí demokratických a socialistických reforem.

Narodnaïa Volia (en ; en français : « "Volonté du Peuple" » ou « "Liberté du Peuple" ») est une organisation populiste terroriste russe de la seconde moitié du responsable de plusieurs attentats, dont l’assassinat du Tsar le.


Historie.

Ze Slezska a Lužice v době středověku vedla do Čech obchodní stezka spojující města Jelenia Góra a Žitavu. V místech překonávání této stezky řeku Kwisu začala vznikat osada. Ta v roce 1319 (jiné zdroje uvádějí až rok 1329) přešla pod správu Jindřicha Javorského, který osadě udělil právo skladovací, mílové a várečné. Zároveň osadě umožnil výstavbu pivovaru. Spolu s právy obci udělil i znak, které je jejím znakem dodnes a zobrazuje sokola s uloveným ptákem v jeho zobáku. Když okolní oblast kolem osady roku 1329 přecházela pod vládu českého panovníka Jana Lucemburského, zůstal Mirsk spolu s vesnicemi Łęczna a Mroczkowice na slezském území coby statky hradu Gryf, tedy jako soukromé panství rodu Schaffgotschů.  Vzhledem k tomu, že město nemělo žádné opevnění, trpělo ve válečných letech opakovanými nájezdy cizích vojsk či loupeživými výpravami lapků. Ohrožovaly ho také epidemie, požáry a povodně. Přesto se stále rozvíjelo, neboť jeho obyvatelé vždy město obnovili.  V průběhu 16. století se ve městě začíná s výrobou lněného plátna a obchod s ním vzkvétal do té míry, že město se na přelomu 16. a 17. století řadilo mezi největší střediska výroby tohoto plátna ve Slezsku, které bylo odtud vyváženo především na jih, do českých zemí. Ještě další dvě století zůstávaly plátěné výrobky (určené především na trikotýnové výrobky a punčochy) hlavním výrobním artiklem města, jež se vyvážel například i do severní Ameriky.  Roku 1808 začala město spravovat místní samospráva a v roce 1818 se vymanilo z vlastnictví rodiny Schaffgotschů. Ve městě začaly vznikat nové živnosti (například brusírna ozdobných kamenů, malírna porcelánu či výroba výšivek a krajek) a začalo se i se zvelebováním města samotného (dláždění ulic apod.). Roku 1884 bylo město spojeno železniční tratí s Gryfów Śląski, což pro město představovalo další ekonomický rozvoj. Trať byla navíc v roce 1904 prodloužena do Pobiedné a následně až do Jindřichovic pod Smrkem. Vedle této tratě bylo město od roku 1909 železnicí spojeno i s městem Świeradów-Zdrój, kde se rozvíjely lázně.  Ke konci 19. století se z Mirsku stává centrum polygrafie. V místní tiskárně zde (od roku 1874 nebo 1875) začínají vycházet noviny „Bote aus dem Queistale“ (v překladu „Posel z údolí Kwisy“). Výtěžek z jejich prodeje město zpětně investuje do zdejší infrastruktury, a tak mohl být v roce 1880 vybudován vodovod či roku 1882 otevřena místní nemocnice. Před první světovou válkou bylo město dokonce elektrifikováno. V roce 1926 byly zdejší noviny přejmenovány na „Iser–Gebirgs–Zeitung“ (v překladu „Noviny Jizerských hor“).  Roku 1933 byl název města z „Friedeberg am Queis“ (v překladu „Mirsk nad Kwisou“) změněn na „Friedeberg im Isergebirge“ (v překladu „Mirsk v Jizerských horách“). A v roce 1938 byl k městu připojena část Skarbkowa, kde se nacházel závod zpracovávající len, v němž byl v letech 1943 až 1945 zřízen pracovní tábor určený pro židovské ženy, jenž byl pobočkou nacistického koncentračního tábora Gross–Rosen. Ve dnech 8. a 9. května 1945 bylo město osvobozeno Rudou armádou, připojeno k Poslku a ihned přejmenováno na „Klidná hora“ ( „Spokojna Góra“). K přejmenování na současný název došlo v roce 1947.  Protože závod zpracovávající len v 90. letech 20. století ukončil svoji činnost, je město Mirsk sice místním správním centrem s řadou služeb, avšak bez průmyslového provozu. Krajina v jeho okolí ovšem nabízí podmínky k turistickému využití, a proto je centrem turistiky a rekreace.

Mirsk ( Friedeberg) je městečko ležící v Polsku na severní straně Jizerských hor. Městem protéká řeka Kwisa a počet jeho obyvatel činí 4 tisíce.

Mirsk est une ville de Pologne, située dans l'ouest du pays, dans la voïvodie de Basse-Silésie. Elle est le chef-lieu de la gmina de Mirsk, dans le powiat de Lwówek Śląski.


Handball aux Jeux olympiques d'été de 1996

Turnaj mužů.

Turnaj se odehrál v rámci XXVI. olympijské hry ve dnech 24. července - 4. srpna 1996 v Atlantě.  Turnaje se zúčastnilo 12 mužstev, rozdělených do dvou šestičlenných skupin. První dvě mužstva postopili do play off, týmy na třetím místě hráli o páté místo, týmy na čtvrtém místě hráli o sedmé místo atd. Olympijským vítězem se stalo mužstvo Chorvatska.

Skupina A.

Rusko - Kuvajt 32:20 (19:10)  24. července 1996 (10:00) – Atlanta  24. července 1996 (14:30) – Atlanta  24. července 1996 (19:00) – Atlanta  25. července 1996 (10:00) – Atlanta  25. července 1996 (14:30) – Atlanta  25. července 1996 (20:45) – Atlanta  27. července 1996 (11:45) – Atlanta  27. července 1996 (14:30) – Atlanta  27. července 1996 (19:00) – Atlanta  29. července 1996 (11:45) – Atlanta  29. července 1996 (16:15) – Atlanta  29. července 1996 (19:30) – Atlanta  31. července 1996 (11:45) – Atlanta  31. července 1996 (14:30) – Atlanta  31. července 1996 (20:45) – Atlanta

Skupina B.

Francie - Španělsko 27:25 (10:9)  24. července 1996 (11:45)– Atlanta  24. července 1996 (16:15) – Atlanta  24. července 1996(20:45) – Atlanta  25. července 1996 (11:45) – Atlanta  25. července 1996 (16:15) – Atlanta  25. července 1996 (19:00) – Atlanta  27. července 1996 (10:00) – Atlanta  27. července 1996 (16:15) – Atlanta  27. července 1996 (20:45) – Atlanta  29. července 1996 (10:00) – Atlanta  29. července 1996 (14:30) – Atlanta  29. července 1996 (19:00) – Atlanta  31. července 1996 (10:00) – Atlanta  31. července 1996 (16:15) – Atlanta  31. července 1996 (19:00) – Atlanta

Semifinále.

Švédsko - Španělsko 25:20 (11:12)  2. srpna 1996 (16:15) – Atlanta  2. srpna 1996 (20:45) – Atlanta

Finále.

Švédsko - Chorvatsko 26:27 (11:16)  4. srpna 1996 (12:45) – Atlanta

O 3. místo.

Španělsko - Francie 27:25 (13:12)  4. srpna 1996 (11:00) – Atlanta

O 5. místo.

Egypt - Rusko 26:29 (11:15)  2. srpna 1996 (19:00) – Atlanta

O 7. místo.

Švýcarsko - Německo 16:23 (10:12)  2. srpna 1996 (14:30) – Atlanta

O 9. místo.

Alžírsko - USA 26:27pp (22:22, 10:12)  2. srpna 1996 (11:45) – Atlanta

O 11. místo.

Kuvajt - Brazílie 25:31 (13:16)  2. srpna 1996 (10:00) – Atlanta

Soupisky.

1. Chorvatsko 2. Švédsko 3. Španělsko

Turnaj žen.

Turnaj se odehrál v rámci XXVI. olympijské hry ve dnech 26. července - 3. srpna 1996 v Atlantě.  Turnaje se zúčastnilo 8 družstev, rozdělených do dvou čtyřčlenných skupin. První dva postopili do play off, týmy na třetím a čtvrtém místě hrály o 5. resp. 7. místo. Olympijským vítězem se stalo družstvo Dánska.

Skupina A.

Maďarsko - Čína 29:19 (14:11)  26. července 1996 (10:00)– Atlanta  26. července 1996 (14:30) – Atlanta  28. července 1996 (12:00) – Atlanta  28. července 1996 (14:30) – Atlanta  30. července 1996 (10:00) – Atlanta  30. července 1996 (16:30) – Atlanta

Skupina B.

Norsko - Angola 30:18 (15:7)  26. července 1996 (12:00) – Atlanta  26. července 1996 (16:30) – Atlanta  28. července 1996 (10:00) – Atlanta  28. července 1996 (16:30) – Atlanta  30. července 1996 (12:00) – Atlanta  30. července 1996 (14:30) – Atlanta

Semifinále.

Dánsko - Norsko 23:19 (12:6)  1. srpna 1996 (11:30) - Atlanta  1. srpna 1996 (16:00) - Atlanta

Finále.

Dánsko - Korejská republika 37:33pp (13:17, 29:29 - 37:33)  3. srpna 1996 (17:00) - Atlanta

O 3. místo.

Maďarsko - Norsko 20:18 (6:9)  3. srpna 1996 (15:30) - Atlanta

O 5. místo.

Německo - Čína 26:28 (12:16)  1. srpna 1996 (14:30) - Atlanta

O 7. místo.

USA - Angola 23:24 (11:11)  1. srpna 1996 (10:00) - Atlanta

Soupisky.

1. Dánsko 2. Korejská republika 3. Maďarsko

Házená na Letních olympijských hrách 1996 probíhala v hale Georgia World Congress Center v Atlantě. Finále turnaje mužů se odehrálo na stadionu Georgia Dome v Atlantě.

L'épreuve de handball aux Jeux olympiques d'été de 1996 s'est déroulée à Atlanta du 24 juillet au au Georgia World Congress Center (Hall G). Les finales ont eu lieu quant à elles au Georgia Dome et les finales masculines furent l'occasion de battre le record de spectateurs pour un match de handball moderne avec spectateurs, record qui durera près de quinze ans puisqu'il faudra attendre mai 2011 pour voir l'AG Copenhague rassembler spectateurs.


Životopis.

Začátky.

Quentin Claudian Stephen Bell se narodil 19. srpna 1910 v Londýně. Byl synem malířky a zakladatelky skupiny Bloomsbury, Vanessy Bell a kritika Clive Bella. Měl mladšího bratra Juliana a nevlastní sestru Angelicu. Julian se narodil v roce 1908 a zemřel ve španělské občanské válce v roce 1937. Byl básníkem. Angelica byla dcerou Vanessy a jejího milence Duncana Granta. Narodila se v roce 1918 a zemřela v roce 2012. Byla malířkou a spisovatelkou. Mladší sestra jeho matky byla Virginia Woolf, spisovatelka a členka Bloomsbury.  Dětství trávil Quentin střídavě v rodinném panství Charleston, v té době patřící lordu Gagemu, a v domě 46 na Gordon Square v Londýně. Vzdělání získal ve Leighton Park School. V sedmnácti zanechal studia a rozhodl se cestovat po Evropě s architektem Rogerem Fryem. Jistý čas pobyl v Římě a v Paříži. V roce 1933 skončil v sanatoriu ve Švýcarsku, kde strávil celkem sedm měsíců. V roce 1935 měl svou první výstavu a to v Itálii. Stal se členem skupiny Bloomsbury.

Kariéra.

V roce 1947 vyšla Quentinovi Bellovi první kniha "On Human Finery" o historii módy. V padesátých letech začal vyučovat umění na King's College ve městě Newcastle upon Tyne. V roce 1959 přešel na Leeds Art School. Učil taky na Slade Art School a Hull Art School. V roce 1967 se stal profesorem historie umění na Sussex University, kde působil až do roku 1975.  Bell se proslavil hlavně životopisem Virginie Woolf, který vyšel v roce 1972 pod názvem "Virginia Woolf: A Biography". Za tento počin získal několik cen. Napsal taky několik knih o skupině Bloomsbury a o rodinném panství v Charlestonu nedalekom městečka Firle ve východním Sussexu. V roce 1996 mu ještě vyšly vzpomínky "Bloomsbury Recalled".

Osobní život.

Quentin se 16. února 1952 oženil s historičkou umění Anne Olivier Popham. Měli spolu tři děti. Julian je malířem nástěnných maleb, Cressida módní návrhářka a Virginia Nicholson se stala spisovatelkou a dokumentaristkou.  Po roce 1978 se spolu se svou sestrou Angelicou rozhodl založit Nadaci Charleston, která by původní rodinné sídlo udržovala a časem zpřístupnila veřejnosti.  Quentin Bell zemřel ve svém domě na adrese 81 Heighton Street v městečku Firle v Sussexu. Pohřbený je u místního kostela sv. Petra vedle matky.

Quentin Bell, rodným jménem Quentin Claudian Stephen Bell (19. srpna 1910 Londýn, Velká Británie – 16. prosince 1996 Firle, Sussex, Velká Británie), byl britský spisovatel, malíř a historik umění, syn Vanessy Bell a Clive Bella. Jeho tetou byla Virginia Woolf.

Quentin Claudian Stephen Bell ( - ) est un écrivain et historien de l'art britannique, neveu de Virginia Woolf, fils de Clive et Vanessa Bell.


Modelingová kariéra.

Svojí kariéru Maryse začala v soutěžích krásy, některé z nich dokonce vyhrála vč. Miss Hawaiian Tropic Canada 2003. V roce 2004 skončila na druhém místě v mezinárodním finále Miss Hawaiian Tropic. Také se v roce 2007 objevila na titulní straně kalendáře od Playboy, 'Girls of Canada'.

World Wrestling Entertainment/WWE.

Diva Search a vývojová střediska (2006-2008).

V létě 2006 Maryse zkusila štěstí v soutěži WWE Diva Search. Dostala se zde dokonce do top osmičky která se 24. července objevila v epizodě "Raw". Maryse byla vyřazena, i přes to ale byla pozvána aby začala trénovat v Ohio Valley Wrestling (OVW). Později řekla že byla "velmi velmi nadšená" a že to byl její "sen stát se WWE divou". Její inspirace je wrestlerka Lita.  Oficiální smlouvu s WWE podepsala 24. srpna 2006 a byla přidělena do OVW. V prosinci 2006 udělala svůj ringový debut. Od března 2007 se pravidelně objevovala v dark zápasech (viděli ho jen diváci v aréně). V polovině roku 2007 se stala manažerkou Sylvain Grenier. Když se v létě 2007 otevřelo středisko Florida Championship Wrestling (FCW), byla do něj Maryse přesunuta a to jako manažerka Ryan O'Reilly a Lacey Von Erich. Před začátkem manažírování Teda DiBiase se účastnila týmových zápasů. Doprovázela ho do ringu když měl FCW Heavyweight šampionát. Ve FCW působila až do ledna 2008.

SmackDown (2006-2008).

22. září 2006 byla uvedena jednoduše jako Maryse ve videu, kde přivítala své Montrealské fanoušky (ve francouzštině) a to v epizodě SmackDown na CW Network. Svoje první televizní vystoupení Maryse udělala 21. května 2007 v epizodě Raw jako propagaci k novému videoklipu Timbalanda a The Hives, "Throw It On Me" ve kterém si zahrála.  Když se na začátku roku 2008 objevovala pravidelně na SmackDownu tak přijala snobský look, čímž se z ní stal heel (záporný wrestler). 7. března 2008 se na SmackDownu účastnila bikini soutěže kde se utkala proti Victorii, Michelle McCool, Cherry a Eve Torres. Na konci na Eve zaútočila. Dne 28. března se účastnila "mokrého a divokého" zápasu kde se spojila s Victorií proti Cherry a Michelle, bohužel ale prohrály. Na webu WWE.com se později objevilo video, jak Maryse nahradila Cherry jako manažerka týmu Deuce 'n Domino. Tím začal jejich feud. 16. května se proti ní utkala ale prohrála. Po několik týdnů se společně s Victorii postavila proti Cherry, Michelle McCool a Marie. Při jednom z těchto zápasů utrpěla Maryse zlomeninu nosu po tom, co Maria provedla špatný chvat.

Divas šampionka (2008-2010).

Ve svém prvním zápase o titul proti Michelle McCool prohrála. Krátce potom měla tuto příležitost znova. 23. září v epizodě ECW Maryse Michelle porazila, zápas ale nebyl o titul. Když se po měsíci kvůli zranění vrátila na televizní obrazovky na show Survivor Series, účastnila se 5. vs 5. zápasu – Raw divas vs SmackDown divas. Maryse se stala poslední členkou SmackDown týmu která zůstala v ringu, eliminovala ji ale Beth Phoenix. 19. prosince Maryse porazila Mariu a stala se tak divou, která bude mít zápas proti Michelle McCool o titul. Maria byla speciální rozhodčí. Dne 28. prosince 2008 si Maryse na house-show v Raleigh (Severní Karolína) v zápase proti Bella Twins vykloubila rameno. Zranění nebylo ale tak vážné a Maryse mohla zápasit už po několika týdnech. 5. dubna se účastnila Divas battle royalu na WrestleManii XXV, zápas vyhrál ale Santino Marella.  Jako součást show WWE Draft v roce 2009 byla Maryse přesunuta do rosteru Raw a získala Divas titul od Michelle. Tam svůj debut udělala 27. dubna když se spojila s Beth Phoenix, Rosou Mendes a Jillian Hall proti Mickie James, Brie Bella, Kelly Kelly a Santino Marella (převlečený za ženu). Příští týden se utkala v zápase proti Kelly Kelly ale vyhrála diskvalifikací což znamenalo, že jí titul zůstal. Vyhrála i následnou odvetu 8. června. Na show Night of Champions 2009 která se konala 26. července Maryse ztratila svůj titul když jí porazila Mickie James. Držela ho ale 216 dní což je nejdéle za celou Divas historii.  Pauzu od WWE si udělala když musela podstoupit operaci kolene. Svůj návrat udělala 23. listopadu v epizodě Raw, maskovaná jako Gobbledy Gooker. Po zápase napadla Melinu. Příští týden se vrátila do ringu a porazila Melinu v týmovém zápase.  Na začátku roku 2010 se konal velký zápas o nově uvolněné místo Divas šampionky. 22. února Maryse porazila Gail Kim a stala se tam první divou, která měla Divas titul dvakrát. Na WrestleManii XXVI byla Maryse součástí vítězného týmu v zápase 5 vs 5. O dva měsíce později ale ztratila titul když jí 12. dubna v epizodě Raw porazila Eve Torres. Na show Fatal-4-Way se snažila získat si zápas o titul tím, že by porazila Gail Kim, Eve i Aliciu Fox. Nicméně, Alicia byla ta kdo zápas vyhrál.

Manažerka Teda DiBiase a "NXT" (2010-2011).

21. června na Raw Ted DiBiase vyhodil Virgil a Maryse se stala jeho novou osobní asistentkou. Na konci září začal tomuto páru záhadný stalker posílat zprávy. 4. října bylo odhaleno, že tento stalker byl Goldust. Ten řekl, že zprávy nebyly kvůli Maryse ale kvůli Tedovému Million Dollar šampionátu, který mu později vzal. 30. listopadu bylo oznámeno, že se Maryse spolu s Tedem stane trenérkou pro Broduse Clay na čtvrté sezóně NXT. O dva týdny později se účastnila Divas battle royalu který měl určit vítězku Slammy Awards, byla ale eliminována Natalyou. Dne 8. března se Maryse společně s Mattem Strikerem stala speciální hostitelkou NXT. Jako součást příběhu byla zapojena do několika romantických aférek včetně těch s Yoshi Tatsu, Lucky Cannon a Hornswoggle. Na konci ale všechny z nich odmítla. V srpnu se musela podrobit operaci břišní kýly a kvůli tomu si dala od zápasení pauzu. Po dvou měsících nečinnosti byla ze svého kontraktu 28. října z WWE propuštěna.

Módní kariéra.

Po propuštění z WWE Maryse oznámila své plány a ty jsou takové, že si otevře obchod s oblečením a se šperkami jménem "House of Maryse".

Ostatní media.

V dubnu 2007 si zahrála ve videoklipu od Timbaland a The Hives, "Throw It On Me". Také se v lednu 2009 společně s Eve Torres a Michelle McCool objevila v magazínu "Muscle&Fitness". S Candice Michelle, Mickie James a Eve Torres udělala i speciální vystoupení v show "Redemption Song" kterou moderoval Chris Jericho.

Osobní život.

Maryse se narodila v Montrealu ale vyrůstala v New Brunswick. Na střední škole byla jedinou dívkou která vedla módní přehlídky. Na levém zápěstí má vytetované jméno svého otce, Guy. Má vysokoškolské vzdělání v oboru obchodní administrativa a černý pás v bojovém umění. Umí mluvit plynule francouzsky i anglicky. Umí také číst španělsky ale neumí tímto jazykem mluvit. Má dlouhodobý vztah s wrestlerem Mikem "The Mizem" Mizaninem.

Maryse Mizanin (rozená Ouellet) (* 21. ledna 1983) je francouzsko-kanadská glamour modelka, profesionální wrestlerka a podnikatelka lépe známá pod mononymem Maryse. Nejvíce známá je ale pro svou spolupráci s WWE mezi lety 2006 a 2011.

Maryse Mizanin (née Ouellet), plus connue sous le nom de Maryse, (née le à Montréal), est une catcheuse (lutteuse professionnelle) et mannequin canadienne. Elle travaille actuellement à la dans la division "".


V počítačových programech.

Termín velká hrouda bahna byl v roce 1997 popularizován Brianem Footem a Josephem Yoderem ve stejnojmenném článku, který tento termín definuje takto: Systémy velké hroudy bahna bývají obvykle vyvíjeny v dlouhém časovém období se zapojením různých jednotlivců pracujících na nejrůznějších kouscích a částech. Systémy vyvinuté lidmi s neformální architekturou nebo programovací cvičení často upadá k tomuto vzoru. Foote a Yoder nepřisuzují „velkou hroudu bahna“ univerzálně programování, upozorňují, že tento vzor převažuje, protože funguje – alespoň ve chvíli dokončení vývoje. Nicméně programy užívající tento vzor se stávají noční můrou pro údržbu. Programátoři, kteří řídí projekt velké hroudy bahna, jsou velmi podněcováni, aby jej studovali a pochopili jeho úspěchy, a použili je jako volný základ pro formální množinu požadavků pro dobře navržený systém, který může původní projekt nahradit. Technologické posuny – např. z modelu klient-server na webový model nebo ze souborových záznamů na databázové záznamy – mohou poskytnout mnoho dobrých důvodů pro nový začátek.

Anti-vzory.

Tento návrhový anti-vzor je ve skutečnosti vnímán spíše jako super vzor, který bývá výsledkem používání některých nebo všech z následujících anti-vzorů, tak jak je definují Foote a Yoder:

Architektura a síly.

V počátcích vývoje je často architektura ve stínu funkcionality. Architektonické pohnutky přicházejí většinou později – pozdě. Množství systémů, které jsme schopni vystavět, může být větší než množství systémů, které jsme schopni vystavět elegantně.  Vznik velké hroudy bahna způsobují převážně tyto síly:

Předcházení zabahnění.

Nejdříve se zaměřte na funkce a funkčnost a teprve poté na architekturu a výkon. Zkuste extrémní-párové programování, okamžitá vzájemná kontrola vaše programy dovede ke kráse. Entropii v softwaru lze vyhnat refaktoringem. Refaktoring může odvrátit přeměnu ve velkou hroudu bahna. Zaměřte se na architektonický refaktoring, tedy věnujte zvýšenou pozornost struktuře.

V programovacích jazycích.

V diskuzi o programovacím jazyce Lisp se používá výraz velká hrouda bahna v jiném významu. V tomto případě k popisu tvárnosti systému Lispu. V Lispu je obecně možné: Programovací jazyk Forth bývá také popisován jako hrouda bahna protože také má mnoho těchto vlastností. Joel Moses možná také stvořil tento termín v letech 1970: „APL je jako nádherný diamant – hladký, krásně symetrický. Ale nemůžete k němu nic přidat. Pokud zkusíte přilepit jiný diamant, nedostanete větší diamant. Lisp je jako hrouda bahna. Přidejte víc a je to stále hrouda bahna – pořád to vypadá jako Lisp.“ Joel Moses však silně odmítá, že toto řekl. Prohlašuje, že Lisp nazval pytlem fazolí, protože se stále vrací do původního tvaru.

Ve skutečném světě.

Tento návrhový anti-vzor v obecnějším pojetí popisuje mnoho systémů formovaných ve skutečném světě. Bezesporu nejzajímavějším příkladem jsou asi indické slamy, které vznikají přesně v duchu tohoto přístupu. Zdá se, že všichni vědí, že je to špatný nápad, ale stejně síly umožňují jejich emergenci. Slamy jsou většinou z běžných levných materiálů a k jejich výrobě stačí jen obyčejné nástroje a žádné významné dovednosti stavitele. Není dbáno na infrastrukturu, jelikož ta vyžaduje koordinaci, kapitál a specializované zdroje, výbavu a dovednosti. Dochází k minimálnímu plánování nebo regulaci růstu. Slamy se prostě objeví, tam kde jsou potřeba pro přebytek nekvalifikované pracovní síly a nedostatek kapitálových investic. Slamy tak zabezpečují okamžitou místní potřebu bydlení prostým snesením dostupných zdrojů týkajících se problému. Cokoliv architektonicky dokonalejšího je luxus, který musí počkat.

Velká hrouda bahna je softwarový systém, který postrádá promyšlenou architekturu. Přestože z inženýrského hlediska je tento přístup nevhodný, takové systémy se běžně v praxi vyskytují kvůli obchodním tlakům a obměnám vývojářů. Proto bývá tento přístup označován jako návrhový anti-vzor.

En programmation informatique, une grande boule de boue est un terme utilisé pour décrire un système ou logiciel informatique n'ayant pas d'architecture évidente.


Historie.

Gózó Šioda jako dítě prošel vážnou, nebezpečnou nemocí, po které byl celkově slabý a měl špatný zdravotní stav. Po vyléčení ho jeho otec vedl ke studiu bojových umění, aby svůj špatný zdravotní stav zlepšil a upevnil své zdraví. Byl malé postavy, měřil kolem 1,55 m a vážil asi 50 kg. Studoval kendó a judo, ve kterém získal 3. dan. V roce 1932 se setkal s mistrem daitórjú aikidžúdžucu, Moriheiem Uešibou, který ho opravdu zaujal a u kterého cvičil skoro deset let. Po válce od mistra Uešiby obdržel 9. dan.  Gózó Šioda začal učit aikidó v roce 1950 a o pět let později založil vlastní školu, kterou pojmenoval Jóšinkan. První studenti nově vzniklé školy byli policisté z japonské metropolitní policie, které aikidó přitahovalo pro své praktické formy znehybnění tak, aby minimalizovali zranění pro pachatele. Pro veliký počet kadetů policie bylo nutné vyvinout kata styl výuky, který umožnil rychle pochopit techniku hodů a znehybnění, a který je pro Jóšinkan formu aikida typický. Až do šedesátých let kladl Gózó Šioda důraz spíše na cvičení příslušníků policie, než na cvičení pro širokou veřejnost, i když i ta se mohla přihlásit ke cvičení. V roce 1957 vznikl kurz "senšusei", který funguje dodnes. Jde o velice intenzivní 11měsíční výcvik, několik hodin denně, 6 dnů v týdnu. Na jeho závěru se můžou skládat zkoušky na 1. dan. O tvrdém průběhu kurzu byla napsaná kniha "Angry white pyjamas" ("Rozzlobená bílá pyžama") od Roberta Twiggera.  Po smrti Gózó Šiody se Mezinárodní jóšikan aikido federace zmenšila tím, jak jednotliví učitelé zakládali své vlastní směry vycházející z Šiodova učení. Dnes tedy mimo jóšinkan aikida fungují ještě federace renšinkan, šókódan, jóšókai atd.

Tréninkový systém.

Základní rozdělení je:

Tai sabaki no kihon.

Společný název pro cvičení těla, vychýlení soupeře, nácvik pádů, jsou to základní znalosti.  Cvičení pro naučení vychýlení:

Kihon waza.

Obsahuje čtyři základní techniky znehybnění: ikadžo, nikadžo, sankadžo a jonkadžo. Sedm základních technik hodů je šihonage, šomen irimi nage, sokumen irimi nage, kotegaeši, hidži ate kókjú nage, tenči nage a hidži šime. Pět základních technik rozvoje dechu s koordinací těla je pět kókjú ho.

Henka/ójó waza.

Techniky odvozené ze základních technik (z Kihon Waza), kdy se každý různý pohyb z těchto základních technik může individuálně přenést do nově vznikající techniky. Jde o tvoření vlastních technik na základě základních technik.

Džijú waza.

Jde o nepřerušovaný útok. Podle domluvených pravidel mezi žáky nebo podle pokynů učitele. Může být s domluveným útokem, třeba chycení za ruku, později po získání zkušeností s nedomluveným útokem. Můžou se kombinovat útoky, jejich rychlost, nasazení. Obránce se učí vhodně pohybovat s tělem, přesměrovávat sílu útoku a vhodně volit techniky tak aby nebyla narušena jejich plynulost.

Randori.

Jako džijú waza, ale s tím rozdílem, že útočí nejméně dva oponenti najednou.

Gošin waza.

Čistě sebeobrané techniky které jsou určeny k obraně a přežití, jejich cvičení vychází ze zkušeností učitele. Při sebeobraných technikách se nemusí používat pouze techniky jóšinkan aikida, podle libosti se používá vše, co aikidoka zná i z jiných bojových umění a bojových sportů. Jde o přežití a funkčnost, ne o krásu technik.

Ógi.

Jde o vysoký stupeň tréninku, umění vychýlil útočníka který aktivně bojuje proti vychýlení, čtení záměru protivníka ještě před jeho provedením atd.  Způsob provádění technik se dělí na:

Technické principy.

Celek tvoří maximální efektivitu s minimálním úsilím.

Filozofie.

Správné bojové umění celkově posiluje člověka po fyzické stránce a nezapomíná stejnou měrou rozvíjet i charakter jedince. Jedině tak se dosahuje rovnováha (japosky aiki). Jedinec se silnou technikou ale podlým charakterem může být pro své okolí nepříjemný, nebezpečný. Stejně tak člověk s dobrým charakterem ale se slabou technikou nebude mít ve světě oporu. To je špatně. Tréninkem se aikidoka snaží porazit své ego, závist, zlost, připoutání a být „lepší“. Bojová umění běžně trénují úspěšní vysocí manažeři a úspěšní lidé ve svém oboru. Princip technik se dá přenést na jakoukoliv běžnou činnost člověka a tím dochází k hlubšímu pochopení principů. Snaha je dosáhnout takové úrovně vhledu a poznání aby nebylo potřeba útočníka zabít, nebo i jenom zranit. Toho se dá dosáhnout jenom pravidelným a správným tréninkem těla a mysli. Takový člověk se stará o sebe, rodinu, své okolí, společnost ve které žije a chrání vše dobré. Vzájemně pak všichni prospívají. To je ideál a cesta bojových umění i jóšinkan aikida.

Jóšinkan aikidó (合気道 養神館 "aikidó jóšinkan") je bojové umění, které vzniklo po druhé světové válce. Založeno bylo japonským mistrem Gózó Šiodou (1915–1994), který od dětství cvičil judo a kendó. Ve 30. letech 20. století poznal mistra daitórjú aikidžúdžucu Moriheie Uešibu a cvičil u něj mnoho let. V padesátých letech si otevřel vlastní školu aikida, kterou pojmenoval Jóšinkan (v překladu znamená "„Místo kde se kultivuje, zvětšuje, roste duch nebo lidská bytost“").

L'école Yoshinkan est une école d'aïkido fondée par Gozo Shioda en 1955 avec l'accord du fondateur de l'aïkido, Morihei Ueshiba.


..Dětství.

Bennett se narodil v Penworthamu ale vyrůstal v Blackburnu v Lancashire. V šesti letech se se svou rodinou přestěhoval do Walesu. Má staršího bratra jménem Martin. Jako malý byl velký fanoušek "British Bulldog" Davey Boy Smith. Před tím než se stal profesionálním wrestlerem tak byl boxerem v Liverpoolu. Bennett vystudoval mořskou biologii na univerzitě v Liverpoolu. Pracoval jako laboratorní vědec a později jako lektor na londýnské pobočce Venn.

Profesionální wrestlingová kariéra.

2004–2006.

Bennett se rozhodl stát wrestlerem ve 21 letech. Byl trénován wrestlery Jon Ritchie a Al Snow. Debutoval roku 2004 pod jménem Stu Sanders ve společnosti NWA UK Hammerlock. Poté vystřídal spoustu společností, jako All Star Wrestling, Real Quality Wrestling a Dropkixx Wrestling, kde také získal Dropkixx IWC Heavyweight Championship.

World Wrestling Entertainment.

Vývojové středisko a NXT (2006–2010).

Poprvé se ve WWE objevil roku 2006 jako člen ochranky spolu s Sheamusem. V roce 2007 s ním WWE podepsala kontrakt. Byl poslán do vývojového střediska Ohio Valley Wrestling. Zde také vyhrál OVW Southern Tag Team Championship s Paulem Burchillem.  Roku 2008 byl poslán do dalšího vývojového střediska, Florida Championship Wrestling (FCW). Zde získal FCW Florida Tag Team Championship spolu s Drew McIntyrem. Po ztrátě titulů se tým rozpadl. V únoru 2009 se zranil a začal pracovat jako komentátor pod jménem Wade Barrett. V prosinci 2009 opět začal zápasit,  Barrett se poté účastnil 1. sezóny NXT, jeho "mentor" byl Chris Jericho. Barrettovi se podařilo tuto sezónu vyhrát, když ve finále porazil Davida Otungu a Justina Gabriela.

The Nexus and the Corre (2010–2011).

7. červa Barrett debutoval v hlavním rosteru WWE, spolu s ostatními členy 1. sezóny NXT, jako vůdce stable Nexus. Napadli Johna Cenu, CM Punka, komentátory a ostatní personál a zničili ring. Nexus poté pokračoval v napadání ostatních wrestlerů. Barrett také několikrát bojoval o WWE Championship, na Night Of Champions, Bragging Rights a Survivor Series, ale titul se mu nepodařilo získat. Na začátku roku 2011 také přišel o místo ve stable Nexus, když vedení převzal CM Punk.  Barrett byl poté draftován do SmackDownu, kde napadl Big Showa. Poté založil stabli The Corre, spolu s Ezekielem Jacksonem a bývalými členy Nexusu, Heathem Slaterem a Justinem Gabrielem. Barrett bojoval o World Heavyweight Championship na PPV Elimination Chamber, ale byl vyřazen Big Showem. 22. března 2011 vyhrál Barrett Intercontinental Championship, když porazil Kofiho Kingstona. Na Wrestlemanii 27 byla The Corre poražena Kingstonem, Big Showem, Kanem a Santinem Marellou. 6. května Barrett, Gabriel a Slater napadli Jacksona a vyhodili ho z týmu. Jackson později porazil Barretta v zápase o Intercontinental Championship a The Corre se rozpadla.

2011–2013.

Barrett se po rozpadu The Corre zaměřil na sólovou kariéru. V listopadu 2011 započal feud s Randym Ortonem. Na Survivor Series se uskutečnil zápas Team Barrett vs Team Orton, který Team Barrett vyhrál. Barrett s Ortonem se znova střetli v prosinci na PPV. Tento zápas vyhrál Orton. Feud skončil až v únoru 2012, výhrou Ortona v No Disqualifications zápase. Barrett si poté zlomil ruku a byl stažen z TV.  Vrátil se až 7. listopadu 2012 v show SmackDown a započal sérii vítězství, která trvala měsíc. Na Survivor Series 2012 byl členem týmu Dolpha Zigglera, tento tým také vyhrál. 31. prosince Barrett porazil Kofiho Kingstona v zápase o Intercontinental Championship. Titul prohrál proti The Mizovi na Wrestlemanii 29, ale hned další den v show Raw titul vyhrál zpět. Titul později prohrál na PPV Payback, v Triple Threat zápase i s Mizem ho porazil Curtis Axel. V srpnu 2013 měl Barrett krátký feud s Danielem Bryanem. Barrett poté opět zmizel z TV, kvůli problémům s vízem.

Bad News Barrett (2013–současnost).

Barrett se vrátil 2. prosince 2013 pod jménem Bad News Barrett. Do ringu se však vrátil až 7. dubna 2014, porazil Reye Mysteria. Na Extreme Rules 2014 se stal počtvrté v kariéře Intercontinental šampioném, když porazil Big E-ho. 24. června však utrpěl další zranění a byl nucen odevzdat titul. Vrátil se 29. prosince 2014 v show Raw, porazil Cesara. Další show Raw získal popáté v kariéře Intercontinental Championship, když porazil Dolpha Zigglera v 2-out-of-3 falls zápase.  King of The Ring (2015)  Dne 26.4. během placené akce Extreme Rules byl oznámen návrat turnaje King Of The Ring (během této placené akce měl Barret původně zápasit o Intercontinental Championship proti Danielu Bryanovi, nicméně kvůli zranění nebyl Bryan schopen zápasit, tudíž Barrett měl náhradní zápas s Nevillem, který však prohrál). Několik wrestlerů zápasilo o postup do semifinále a následně do finále. Turnaj probíhal následovně:Dne 6.5.2016 Barett byl propuštěn.  Bad News Barrett def. Dolph Ziggler  R-Truth def. Stardust  Sheamus def. Dean Ambrose – DQ  Neville def. Luke Harper  Semifinále:  Bad News Barrett def. R-Truth  Neville def. Sheamus  Finále:  Bad News Barrett def. Neville

Ostatní media.

3. května 2012 bylo oznámeno že bude hrát po boku Colina Farrella ve filmu od WWE Studios, ""Dead Man Down"".

Osobní život.

Dne 15. června 2008 byl Bennett v Tampě na Floridě zatčen a obviněn z ohrožování důstojníka. K zatčení došlo blízko restaurantu a baru Champps (2223 West Shore Boulevard North) ve 2 ráno. Byl však propuštěn již druhý den. Podle FCW zaplatil jen pokutu.  Bennett má tři tetování. První z nich je barbwire na levém deltovém svalu. Druhé je kmenový design pod právě již zmiňovaném tetování. Třetí je růže na pravém ramenním svalu společně se slovy 'Culture, Alienation, Boredom & Despair' (v překladu 'Kultura, odcizení, nuda a zoufalství'). Je to část textu z písně Manic Street Preachers od Little Baby Nothing.  Je to velký fanoušek fotbalového klubu Preston North End.

Stuart Alexander "Stu" Bennett (* 10. srpna 1980) je anglický profesionální wrestler. Dříve působil v WWE po přezdívkou Bad News Barett později King Barett. V roce 2010 vyhrál první sezónu "NXT" a v červnu toho roku udělal i svůj debut na "Raw" jako vedoucí týmu "Nexus".

Stuart Alexander Bennett (né le à Preston) est un catcheur (lutteur professionnel) anglais. Il est notamment connu pour son travail à la (WWE) de 2010 à 2016. Après avoir quitté la WWE en, il prend ses distances du catch mais déclare qu'il reviendrait sur le ring quand le temps sera venu.


Stavba.

Projekt i stavbu hlídkové lodě "L'Adroit" zajistila loděnice DCNS na vlastní náklady (projekt "Gowind" později převazala spoelčnost Kership). Plavidlo bylo postaveno v letech 2010–2011 loděnicí DCNS v Lorientu. Hotové plavidlo bylo v říjnu 2011 zapůjčeno francouzskému námořnictvu na tříleté testování, které mělo skončit roku 2014. Francouzské námořnictvo zařadilo "L'Adroit" do služby dne 19. března 2012.

Konstrukce.

"L'Adroit" má ocelový trup. Vysoká nástavba má pyramidový tvar, což zlešuje výhled posádky. Tu tvoří 30 osob, které může doplnit dalších 30 (například vojenský výsadek). Na zádi se nachází přistávací plocha pro vrtulník do hmotnosti 10 tun a hangár pro jeden vrtulník do hmotnosti 5 tun. Ze zádi lze spouštět dvojici devítímetrových rychlých člunů typu RHIB. Plavidlo je vybaveno bezpilotním prostředkem Schiebel Camcopter S-100. Obrannou výzbroj tvoří jeden 20mm kanón a dva 12,7mm kulomety. V případě potřeby může být plavidlo vyzbrojeno například protilodními střelami MM.40 Exocet či neletálními zbraněmi, jako jsou vodní děla. Plavidlo má bojový informační systém DCNS Polaris, vyhledávací radar Terma Scanter 2001 a elektro-optický senzorový systém Sagem EOMS NG.  Pohonný systém je koncepce CODAD. Tvoří ho dva diesely Anglo Belgian Corporation V12. Vytrvalost je tři týdny. Nejvyšší rychlost činí 21 uzlů. Dosah činí 8000 námořních mil při rychlosti 21 uzlů.

Operační služba.

V období od března do července 2015 byla loď nasazena v různých oblastech Afriky. Během nasazení se mimo jiné zapojila do protipirátské operace Atalanta, po dva týdny pomáhala fregatě "Aconit" při evakuaci francouzských občanů z jemenského přístavu Aden, popř. monitorovala rybolovné oblasti Mosambického průlivu.

ARA Bouchard je oceánská hlídková loď argentinského námořnictva. Loď byla postavena jako prototypová jednotka rodiny válečných lodí francouzské loděnice DCNS třídy "Gowind". V letech 2012–2019 byla jako L'Adroit (P725) zapůjčena francouzskému námořnictvu k testování. Mezi jeho hlavní úkoly patří především námořní hlídkování, protipirátské operace, ochrana rybolovu, monitoring životního prostředí či mise SAR.

L'Adroit, renommé Bouchard lors de son entrée en service dans la marine argentine en 2019, est un patrouilleur hauturier de la famille Gowind (type OPV 90) spécialement conçu par DCNS, pour mener à bien des missions de sauvegarde maritime. Il dispose d’un large champ d’actions grâce à un ensemble de moyens de prévention et d'action nécessaires aux tâches de surveillance et de police en mer : embarcations rapides pour commandos, hélicoptère d'assaut ou de transport, drones de surveillance, intercepteurs de guerre électronique, portes de bordée, moyens de communication haut débit et sécurisés ou encore aides au commandement.


Biografie.

M. J. McCormick byl synem fotografky Karen Meyers a architekta Marka McCormicka. Jeho otec byl křesťan a matka židovka; Miller byl vychovaný jako obřezaný žid a podstoupil bar micva. Starší bratr Miller McCormick se živí jako designer a ilustrátor. Vyrůstal v Pittsburghu v části Point Breeze. Navštěvoval školy Winchester Thurston School, základní školu a Taylor Allderdice High School, střední školu, na které se v 15 začal věnovat hip-hopu. Byl to hudební samouk, uměl hrát na piáno, kytaru, bicí a basu.

Kariéra.

2007-2010: Začátky kariéry.

Miller začal rapovat, když mu bylo 14. Před rapováním chtěl však být zpěvákem a skladatelem. Svůj první mixtape, "But My Mackin' Ain't Easy" vydal patnáctiletý pod uměleckým jménem EZ-Mac roku 2007. Byl také součástí dvoučlenné skupiny, The Ill Spoken, kde byl dalším členem členem jeho kamarád, Beedie.  Roku 2009 vydal se změněným uměleckým jménem, Mac Miller, dva mixtapy, "The Jukebox: Prelude to Class Clown" a "The High Life". Tohoto roku se též zúčastnil Pittsburské MC soutěže, Rhyme Calisthenics, kde se dostal až do nejlepší čtyřky.  Na začátku roku 2010 byl Miller upsán vydavatelství Rostrum Records. Prezident a zakladatel Rostrum Records, Benjy Grinberg potkal Maca, když byl v ID Labs s Wiz Khalifem. Benjy dával Macovi rady, ale neprojevoval žádný zájem o spolupráci,dokud nezačal Mac pracovat na mixtapu K.I.D.S. Poté se o něj začaly zajímat i jiná vydavatelství, ale on si vzhledem k místě a asociaci s Wiz Khalifem vybral právě Pittsburské Rostrum. K.I.D.S., mixtape inspirovaný filmem Kids byl vydán 13. srpna, 2010. Na konci roku 2010 bylo vydáno jeho první turné, které se okamžitě na všech lokalitách vyprodalo.

Smrt.

Zemřel 7. září 2018 na nechtěné předávkování kokainem, fentanylem a alkoholem. Jeho tělo bylo nalezeno v jeho domě ve Studio City v Kalifornii.

Malcolm James McCormick, spíše známý pod svým uměleckým jménem Mac Miller (19. ledna 1992 Pittsburgh, Pensylvánie — 7. září 2018 Los Angeles, Kalifornie) byl americký rapper. Byl to také hudební producent pod pseudonymem Larry Fisherman. Miller byl také známý pod svými alter-egos Delusional Thomas a Larry Lovestein & The Velvet Revival.

Mac Miller, nom de scène de Malcolm James McCormick, né le à Pittsburgh en Pennsylvanie et mort le à Los Angeles en Californie des suites d'un mélange fatal de plusieurs drogues, est un rappeur américain et producteur sous le nom de Larry Fisherman.