Historie.

První příspěvky této osoby se objevily dne 2. listopadu 2000 na diskusním fóru amerického Time Travel Institute (česky: Institut pro cestování v čase) pod přezdívkou "TimeTravel_0". Předpovědi budoucnosti či jméno John Titor prozatím nebyly touto osobou zmiňovány. Namísto toho hovořila všeobecně o cestování v čase a dále zveřejnila návod na sestavení, podle svých slov, funkčního stroje času. Posléze odpovídala na dotazy ostatních přispěvatelů fóra, zpočátku pomocí velmi stručných a krátkých odpovědí.  Samotné jméno John Titor bylo zmíněno až v průběhu ledna 2001, kdy tato osoba původně známá pod přezdívkou "TimeTravel_0", začala přispívat do internetového fóra Art Bell BBS (které již ovšem neexistuje). To při registraci vyžadovalo uvedení jména i příjmení anebo alespoň pseudonymu.  Uživatel John Titor se však na konci března 2001 zcela odmlčel a mnohé jeho původní příspěvky byly buďto smazány anebo vypršela jejich platnost. Většina z nich byla ovšem zálohována ostatními uživateli tohoto diskusního fóra na pevné disky a podařilo se je tedy uchovat.

Příběh.

Ve výše uvedených internetových diskusích Titor tvrdil, že je americkým vojákem přicházejícím z roku 2036, jeho domovská základna se nachází v Tampě na Floridě, a že byl vybrán pro vládní projekt cestování v čase. Jeho úkolem měla být cesta do roku 1975 za účelem získání počítače IBM 5100, který díky své schopnosti pracovat současně v programovacích jazycích BASIC i APL dokáže z počítačů budoucnosti odstranit chyby, vedoucí k Unixovém problému roku 2038 neboli Y2K38.  Dle svého tvrzení byl Titor pro misi vybrán proto, že byl přímo do vývoje a programování IBM 5100 zapojen jeho dědeček. Svou zastávku v roce 2000 Titor zdůvodnil tak, že se při zpáteční cestě z mise rozhodl z osobních důvodů navštívit svou rodinu.  Podle Titorova sdělení měl být jeho stroj času vyroben v roce 2034 firmou General Electric s označením „C204 time distortion gravity displacement machine“ a k přesunu v čase využívá dvou mikrosingularit (černých děr). Tento modul stroje času o hmotnosti 276 kg má být instalován v automobilu Chevrolet Corvette Convertible model 1966, který Titorovi zároveň slouží jako plavidlo pro přesun v čase.

Ohlasy a kritika.

Titorův příběh rozpoutal na internetu poměrně rozsáhlé diskuse, na Internet Movie Database (zkr. IMDB) lze navíc nalézt informace o stejnojmenném sci-fi filmu John Titor, který je ovšem zatím veden pod statusem „v přípravě“. Objevily se i kritické hlasy tvrdící, že tato osoba, vydávající se ze cestovatele v čase, je prostý podvodník. Kritice byly podrobeny i fotky, které Titor zveřejnil jako údajný důkaz a dále bylo vysloveno přesvědčení, že využití černých děr pro cestování v čase ani není z vědeckého hlediska možné.

John Titor je jméno dosud neznámé osoby, které bylo použito na několika elektronických nástěnkách v průběhu let 2000 a 2001 s tvrzením, že se jedná o cestovatele časem z roku 2036.

John Titor est le pseudonyme d'une personne ayant posté plusieurs messages d'octobre 2000 à mars 2001 sur des forums traitant de voyages dans le temps en affirmant être un voyageur temporel en provenance de l'année 2036. Si les affirmations de Titor n'ont pas été oubliées, c'est sans doute parce qu'elles sont bien écrites, élaborées et relativement logiques ; elles sont tout de même accompagnées de « preuves » photographiques de très mauvaise qualité, même en 2000. Il justifiera cela par « les imprimantes fonctionnent mal en 12V, alors on est repassés aux moyens traditionnels ». Quelques communautés ont fini par prendre au sérieux ses affirmations, mais la thèse d'un canular bien monté reste la plus admise. Par exemple, dans ses messages (voir archive.org) il parle d’une troisième guerre mondiale en 2015 qui conduit à une modification de la constitution américaine et qui pousse cet état à se séparer en 5 unités distinctes, séparés selon leurs moyens financiers et militaires. L’histoire a montré que ce n’est pas le cas.


Uzavření a obsah paktu.

Smlouva byla výsledkem polské zahraniční politiky, která se po podpisu Locarnské dohody pokoušela získat záruky bezpečnosti přímo u zemí, se kterými mu hrozil konflikt. Po uzavření Paktu o neútočení se Sovětským svazem v roce 1932 Polská Republika chtěla obdobné garance získat také ze strany Německa. Smlouva o neútočení s Německem byla uzavřena 26. ledna 1934 v Berlíně. Jménem Německa smlouvu podepsal ministr zahraničních věcí Konstantin von Neurath a jménem Polska velvyslanec v Berlíně Józef Lipski. Smlouva byla uzavřena na 10 let a jejím základem byla deklarace Hitlera-Lipského z 15. listopadu 1933, předpokládájící odmítnutí síly v polsko-německých vztazích. Uvádí se v ní, že oba státy se hodlají domluvit bezprostředně na jakémkoliv problému, týkajícím se oboustranných vztahů. Nicméně odmítnutí vzájemného použití síly, které však nebylo doplněno zárukami o neměnnosti hranic, připouštělo možnost jejího použití při revizi územního statu quo třetích zemí. Smlouva nebyla svým obsahem běžná. Neobsahovala článek, běžný v podobných dohodách, o podmínkách přerušení její platnosti, nebo o právu jedné ze stran odmítnout ji, jestliže se druhá strana ocitne ve válečném stavu se třetím státem.

Důsledky paktu.

Uzavřením smlouvy došlo k normalizaci německo-polských vztahů, zatížených německým revizionismem vůči Versailleské smlouvě. Německo uzavřením smlouvy fakticky uznalo existující německo-polskou hranici a oslabilo pozici Francie vůči Německu, zakládající se na možnosti společného vojenského zásahu Francie, Československa a Polska proti Německu v případě vzniklé krize. Polsko se uzavřením smlouvy snažilo zmírnit možné pro sebe nepříznivé dopady Locarnské dohody a stávající německo-sovětské spolupráce. Uzavřením smlouvy skončila polsko-německá celní válka. V době podpisu smlouvy Německo opustilo Společnost národů a na jeho místo byl do společnosti přijat Sovětský svaz. Po zkušenostech s přijetím do Společnosti národů Německa v roce 1926, kdy bylo jeho členství využito k zaplavení Rady společnosti stížnostmi německé menšiny v Polsku, Polská vláda se obávala, že po přijetí SSSR do společnosti dojde k opakování se situace a to ze strany běloruské a ukrajinské menšiny. Proto Polsko vypovědělo 13. září 1934 na shromáždění Společnosti národů v Ženevě smlouvu o ochraně národnostních menšin. Aby bylo zamezeno možným sporům týkajích se německé menšiny v Polsku a polské menšiny v Německu byla mezi Polskem a Německem 5 listopadu 1937 podepsána Deklarace vlád Německa a Polska o zacházení s jejich uznanými národnostními menšinami.

Ukončení platnosti paktu o neútočení.

28. dubna 1939 Německo smlouvu jednostranně ukončilo poté, co Polsko odmítlo obnovené německé požadavky na úpravu vzájemných hranic v německý prospěch (především se jednalo o Gdaňský koridor). Jako oficiální důvod německá strana uvedla polsko-britské komuniké z 6. dubna 1939 o poskytnutí britských záruk ohledně Gdaňsku. Vypovězení smlouvy Německem znamenalo zhroucení stavby polské zahraniční politiky za posledních pět let, ale již samotný důvod vypovězení smlouvy znamenal, že polská zahraniční politika přestala věřit zárukám vyjednaným ve smlouvách a začala pracovat na uzavření spojenectví s Velkou Británií a obnovení spojenectví s Francií.

Vnímání polsko-německého paktu o neútočení.

Podepsání paktu o neútočení mezi Polskem a Německem bylo velice nelibě přijato zejména v SSSR, Francii a u jejich blízkých spojenců (tedy i v Československu). Francie považovala samostatnou snahu Polska o zajištění své bezpečnosti jako oslabování její pozice. Sovětský svaz se obával, že uklidnění situace mezi Polskem a Německem umožní Polsku se více soustředit na SSSR. Ihned po podepsání polsko-německého paktu o neútočení se ve francouzském a sovětském tisku začaly objevovat spekulace o tajném dodatku ke smlouvě, ve kterém měly obě země uzavřít spojeneckou smlouvu (ve skutečnosti Hitler se pokoušel Polsko získat pro protisovětský pakt, ale Polsko odmítlo). V současnosti se často tyto spekulace používají jako ospravedlnění pro tajný dodatek k Paktu Ribbentrop-Molotov, ke vpádu sovětské armády do Polska 17 září 1939 a porušení smlouvy o neútočení. Teorie o polsko-německém spojenectví jsou živé nejen v současném Rusku, Francii, mezi polskými komunisty, ale také v České republice. Uzavření smlouvy je ukazováno jako akt, který umožnil aktivizaci polské zahraniční politiky proti Československu, vůči kterému mělo Polsko územní požadavky. Také rozbití Československa je často přisuzováno německo-polskému spojenectví. Pravdou je, že během mnichovské krize Polsko své nároky vůči Československu uplatňovalo agresivně bez spolupráce s Německem (dlouhodobý spor o Těšínsko a další území), nicméně je jisté, že také využilo oslabené pozice Československa k získání nárokovaných území na Těšínsku.

Německo-polský pakt o neútočení (německy "Deutsch-Polnischer Nichtangriffspakt", polsky "Polsko-niemiecki pakt o nieagresji"), známý též jako Pakt Piłsudski-Hitler (německy "Piłsudski-Hitler-Pakt", polsky "Pakt Piłsudski-Hitler"), plným názvem Prohlášení mezi Německem a Polskem o nepoužití násilí (německy "Erklärung zwischen Deutschland und Polen über den Verzicht auf Gewaltanwendung", polsky "Deklaracja między Polską a Niemcami o niestosowaniu przemocy"), byla smlouva o neútočení, uzavřená mezi nacistickým Německem a druhou Polskou republikou.

Le Pacte de non-agression germano-polonais (en allemand : "Deutsch-polnischer Nichtangriffspakt" ; en polonais : "Polsko-niemiecki pakt o nieagresji") est signé le entre la Pologne de Józef Piłsudski et le Troisième Reich d'Adolf Hitler. Ce pacte vise à interdire pour dix années le recours à la force dans la résolution des conflits frontaliers et économiques entre les deux pays. En conséquence du traité, la Pologne a réussi à maintenir des relations amicales avec l'Allemagne pour les cinq prochaines années, tout en maintenant de bonnes relations avec la France (avec laquelle elle avait signé une alliance) et le Royaume-Uni.


Vzhled.

Strom je až 45 metrů vysoký s korunou široce kuželovitou. Větve má vodorovné, které jsou na koncích vždy vztyčené k vrcholu koruny. Borka je šupinatá. Mladé větvičky jsou často ojíněné a oproti modřínu opadavému ("Larix decidua") jsou výrazně tmavší (nejčastěji mají barvu oranžovočervenou, hnědou nebo až do purpurovou). Pupeny typicky vykazují velký obsah pryskyřice. Samčí šištice jsou žluté s maximální délkou 10 mm a rostou na spodní straně větviček. Naproti tomu samičí jsou červeno-fialově zbarvené o délce nejvýše 30 mm a rostou do vzpřímené polohy. Samičí i samčí šištice vyrůstají v průběhu března až dubna. Dozrálé samičí šištice jsou podobně jako u modřínu opadavého hnědavě zbarvené, jejich semenné šupiny jsou však otevřenější.

Nároky na stanoviště, rozšíření.

V Japonsku roste jen na půdách vulkanického původu v nadmořských výškách od 1300 do 2900 metrů nad mořem. Vyžaduje též deštivé a vlhké prostředí, proto je v Evropě hojně vysazován především u mořského pobřeží.

Dřevo.

Jádro je tmavé, vnější dřevo je světlé, ale rychle tmavne. Využívá se především ve stavebnictví (domy, lodě, laťky, obložení).

Zajímavosti.

Modřín japonský je méně citlivý na průmyslově znečištěné ovzduší (hlavě proti kyselému dešti) než modřín opadavý a také méně než mnoho jiných jehličnatých dřevin, proto se často vysazuje v Evropě v parcích velkých měst. Zatím není známa příčina této odolnosti, ale předpokládá se, že je tomu tak díky silnější voskové vrstvě na jehlicích. Pravděpodobně tomu přispívá i fakt, že každoročně shazuje jehlice a tím se škodliviny nedostávají tolik do samotného dřeva.

Hybridní druh.

Před více než sto lety vznikl mezi modřínem opadavým a modřínem japonským kříženec – modřín euroasijský ("Larix ×" "eurolepis"). Znaky stromu mají charakteristické rysy obou rodičů v rovnoměrném zastoupení (půl na půl). Nedá se tedy říci, jakému druhu je tento kříženec více podobný.

Modřín japonský ("Larix kaempferi") je opadavý jehličnatý jednodomý strom. Jméno je odvozeno z jeho původu – pochází z Japonského souostroví. Všechny taxony rodu modřín ("Larix") jsou řazeny do čeledi borovicovitých.

Le mélèze du Japon ("Larix kaempferi") est une espèce d'arbre résineux du genre "Larix" et de la famille des "Pinaceae".


Život.

Dětství a raná kariéra.

V sedmi letech mu zemřela matka a rodina odešla do Gdaňska (Danzig). Na místním letišti se nadchl pro létání a po maturitě, kterou absolvoval v Berlíně, dobrovolně vstoupil do nově vznikající Luftwaffe a na jaře 1936 byl zařazen do letecké školy v Drážďanech. Po ukončení výcviku byl počátkem roku 1939 přidělen k 133. stíhací eskadře (JG 133), jejíž název se pak změnil na JG 53 a velení první skupiny se ujal zkušený Werner Mölders. To bylo pro Wicka štěstí, protože pod takovým učitelem se naučil vše, co potřeboval. Koncem srpna 1939 byl pak Wick přeložen k třetí skupině JG 2.

Západní fronta.

Leteckým esem se stal již během tažení ve Francii. První úspěch si připsal 22. listopadu 1939, kdy sestřelil letoun francouzského pilota jménem Camille Plubeau. Za tento úspěch získal Železný kříž II. třídy, ale na další úspěchy si musel počkat přes půl roku, protože hlídkové lety v rámci Podivné války nebyly na souboje příliš bohaté. Ty přišly až se Západním tažením. Celkově během Bitvy o Francii sestřelil Wick 14 letounů, z toho čtyři v jeden den 5. června. Díky těmto úspěchům získal Železný kříž I. třídy.  V Bitvě o Británii pak žádný z německých pilotů nedosáhl takové bilance jako Helmut Wick, který sestřelil 42 letounů RAF. Jeho nejslavnější den přišel 5. října 1940, během kterého se mu podařilo sestřelit 2 Spitfiry a 3 Huriccany. Tou dobou byl již miláčkem médií a zahraničních dopisovatelů. Z pilotů psal roce 1940 německý tisk nejčastěji o Werneru Möldersovi, Adolfu Gallandovi a právě o Wickovi, který dosáhl jubilejních 50 sestřelů dokonce dřív než Galland, a který byl v Bitvě o Británii z Němců nejúspěšnější. Dočkal se také mnoha povýšení a vyznamenání, stal se majorem, držitelem Rytířského kříže s dubovými ratolestmi a velitelem eskadry.  Wick využíval svůj mimořádně ostrý zrak, díky kterému spatřil obvykle protivníka na velkou vzdálenost. Díky této výhodě se mohl na souboj připravit a přiblížit se k soupeři nepozorován. Palbu pak zahajoval z blízkosti a po útoku využíval vyšší rychlost svého Messerschmittu. Létal na typu Bf 109.

Úmrtí.

Wick zemřel 28. listopadu 1940, kdy během svého 167. letu nad jižní Anglii ještě sestřelil svůj 55. letoun a vrátil se na základnu k doplnění paliva. Následně odstartoval ke svému 168. bojovému letu a se svým Bf 109 E-4 směřoval společně s dalšími stroji nad Southampton. Nad kanálem došlo k boji se skupinou Spitfirů, během kterého se mu podařilo sestřelit stroj Paula A. Baillona, který zahynul. Následně však také jeho stroj dostal zásah, pilotovi se podařilo odhodit kabinu a vyskočit padákem, ale ve vodách kanálu La Manche už ho nikdo nenašel. Dodnes není jasné, kdo německé eso sestřelil, protože oba piloti RAF, o které se s největší pravděpodobností mohlo jednat (John Dundas - 609. peruť a Zygmunt Klein - 234. peruť), krátce nato sami také zahynuli.

Helmut Wick (5. srpna 1915, Mannheim – 28. listopadu 1940, Kanál La Manche) byl německý stíhací pilot německé Luftwaffe, který se zúčastnil za druhé světové války Bitvy o Francii a Bitvy o Británii.

Helmut Wick ( à Mannheim en Allemagne – ) est un pilote de chasse allemand de la Seconde Guerre mondiale.


O Albu.

Nahrávání alba započalo v roce 1996. Po vraždě rappera The Notorious B.I.G. z března 1997, který byl Combsovým přítelem a členem jeho labelu Bad Boy Records, bylo vydání alba odloženo, aby Combs mohl nahrát více emocionální písně, na kterých zveřejnil své pocity ze smrti přítele. Původně mělo nést název "Hell Up in Harlem", ale po oné tragické události byl změněn koncept natolik, že album získalo i nové jméno, a to fatalistické "No Way Out".

Singly.

Prvním singlem byla zvolena píseň "Can't Nobody Hold Me Down" (ft. Mase), ta ukazovala původní zaměření alba ještě za názvu "Hell Up in Harlem". Postupně se vyšplhala až na první místo v americkém žebříčku Billboard Hot 100. V USA se jí prodalo přes dva miliony kusů.  V březnu 1997 byl Combs zasažen smrtí svého přítele, a proto album přepracoval. Mezi prvními dvěma singly tak uběhly více jak tři měsíce. Vzpomínková píseň "I'll Be Missing You", na které zpívala refrén vdova po Biggiem - zpěvačka Faith Evans; se stala hitem. Vyhoupla se na první místo americké hitparády a vydržela tam po jedenáct týdnů v řadě. V USA se jí prodalo přes tři miliony kusů, úspěšná byla i mezinárodně. Celosvětově se jí prodalo přes osm milionů; avšak Combs si včas nevyřešil všechna povolení pro využití samplu písně "Every Breath You Take" od The Police, a proto byl jediným příjemce vydělaných peněz zpěvák Sting.  Singly "It's All About the Benjamins" (Remix) (ft. The Notorious B.I.G., Lil Kim a The L.O.X.) a "Been Around the World" (ft. The Notorious B.I.G. a Mase) se v USA oba umístily na druhé příčce žebříčku Billboard Hot 100. "Been Around the World" se stal platinovým.  Poslední singl "Victory" (ft. The Notorious B.I.G. a Busta Rhymes) se umístil na 19. příčce a stal se zlatým. Videoklip k této písni je jedním z nejdražších v historii; náklady se vyšplhaly přes 2,7 milionu amerických dolarů.

Po vydání.

Album debutovalo na první příčce amerického žebříčku Billboard 200 s 561 000 prodanými kusy za první týden prodeje. V září 2000 obdrželo certifikaci 7x platinová deska od americké asociace RIAA za sedm milionů prodaných kusů.

No Way Out je debutové studiové album amerického hudebního producenta a rappera Seana Combse, vydané pod názvem Puff Daddy & the Family. Bylo vydáno 22. července 1997 u Combsovy nahrávací společnosti Bad Boy Records. Hudební produkci alba zajistil převážně Combs se svým týmem producentů zvaným The Hitmen.

No Way Out est le premier album studio de Sean Combs (sous le nom de Puff Daddy), sorti le.


Předchůdci.

První celoevropskou klubovou soutěží byl Evropský hokejový pohár pořádaný od roku 1965 do roku 1997. Ten byl nahrazen Evropskou hokejovou ligou, která však měla jen čtyři ročníky, a tak od roku 2000 Evropě chyběla mezinárodní klubová soutěž na nejvyšší úrovni. Dalším pokusem o vzkříšení byl Pohár evropských mistrů, známější pod názvem Super six, který měl rovněž jen čtyři ročníky mezi lety 2005 až 2008.  Ten pro další sezónu 2008/2009 nahradila Hokejová liga mistrů IIHF. Tento projekt Mezinárodní hokejové federace, který měl vytvořit hokejovou obdobu podobných soutěží v jiných kolektivních sportech, však nevydržel víc než jednu první sezónu, po které se z finančních důvodů již žádná další nekonala.  Mezi lety 2010 až 2013 vznikl další pokus o evropskou klubovou soutěž, který současné lize mistrů přímo předcházel. European Trophy, které se účastnily kluby ze sedmi evropských zemí, měla ovšem formu pouhého předsezónního přípravného turnaje. Na rozdíl od předchozích pokusů však soutěž organizovaly a financovaly samy kluby, což je vedlo k pokusu o vytvoření nové hokejové ligy mistrů.

Vznik.

Po nezdaru Hokejové ligy mistrů IIHF a zkušeností s kluby pořádanou soutěží European Trophy se 26 zakládajících hokejových klubů rozhodlo zorganizovat vlastní evropskou hokejovou soutěž. Novou soutěž pořádá akciová společnost Champions Hockey League, jejímiž majiteli je z 63 procent 26 zakládajících klubů, z 25 procent šest členských hokejových lig a z 12 procent Mezinárodní federace ledního hokeje.  V sezóně 2017-18, bude formát CHL být drasticky vylepšen, aby do značné míry napodobil UEFA Champions League. Celkový počet týmů se sníží z 48 na 32, přičemž 24 týmů z celkového počtu bude pocházet z šesti zakládajících lig. Zákládající kluby už nemohou automaticky postoupit a budou se muset probojovat do soutěže ze své ligy. Je povoleno maximálně pět týmů z každé země, přičemž jsou místa přidělena každé zemi v souladu s koeficientem (žebříčkem CHL). Zbývajících osm míst bude věnována mistrům norské, slovenské, francouzské, běloruské, dánské, britské a polské ligy a vítězi Kontinentálního poháru. Týmy pak budou losovány do osmi skupin po čtyřech, přičemž první dva týmy z každé skupiny postupují do vyřazovacích bojů, které budou probíhat stejně dvoukolově (doma-venku). Finále se bude hrát na jeden zápas.

Zakládající kluby a členské hokejové ligy.

Na působení českých klubů se můžete podívat v článku České kluby v hokejové lize mistrů

Žebříček CHL.

Výpočet CHL žebříčku.

Pořadí v žebříčku určuje počet účastníků před každou sezónou CHL. Každému týmu jsou udělovány body, za jejich výkony: Klubům, které dosáhnou 16tifinále, osmifinále, čtvrtfinále, semifinále a finále je udělován další bonusový bod pro každé kolo.  Koeficient se vypočítá tím, že se sečtou body všech týmů z jedné ligy a vydělí se počtem jejich utkání. Příklad: česká liga bude mít 4 účastníky a ty získají 80 bodů v celkem 30 utkáních - 80:30 = 2,67 bodů pro naši ligu. Dále se seřadí jednotlivé ligy podle jejich dosaženého koeficientu od nejvyššího koeficietu po nejmenší a podle toho dostane liga body. Největší koeficient (1. místo) nejvíce bodů a tedy 100. Dále pak o pět méně 2. místo - 95 bodů, 3. místo - 90 bodů.  Získané body v předchozích sezónách jsou dodatečně poníženy. Pro sezónu 2019/20 platí takovéto bodové ohodnocení:

Hokejová liga mistrů je evropská mezinárodní hokejová soutěž, jejíž první ročník se konal v sezóně 2014/2015, a kterou pořádá akciová společnost Champions Hockey League.

La Ligue des champions de hockey sur glace (en ) est une compétition européenne de hockey sur glace qui débute lors de la saison 2014-2015. Elle est organisée par la (EICC), une société comptant pour actionnaires 26 clubs, 6 ligues et la Fédération internationale de hockey sur glace (IIHF). La compétition est créée à la suite du Trophée européen. La Fédération internationale de hockey avait organisé une compétition du même nom sous un format différent en 2008-2009.


Životopis.

Narodila se v Dalby v Queenslandu. Její matka Sarie Kessler je fyzioterapeutka. Když jí bylo sedmnáct let přestěhovala se do Melbourne a začala se profesionálně věnovat herectví. V roce 2007 odmaturovala na Somerset College.

Kariéra.

Profesionálně se začala herectví věnovat v roce 2007, kdy se objevila ve dvou filmech "I.C.U. a" "Vigilante. "Také se objevila v několika reklamách a získala několik hostujících rolí v seriálech jako "The Elephant Princess" a "City Homicide."  V roce 2008 získala roli Donny Freedman v australské telenovele "Neighbours. "Původně měla její postava být pouze hostem, ale brzy se stala postavou hlavní. V roce 2009 získala nominaci na cenu Logie Award a Kids' Choice Award. V září 2010 bylo oznámeno, že po třech letech opouští seriál, kvůli stěhování do Hollywoodu.  Po příletu do Los Angeles se pokoušela získat roli v seriálu "Charlieho andílci". Producent Sony Pictures Television preferoval, aby se připojila k seriálu "Pan Am", po boku Christiny Ricci. V seriálu získala roli nově vytrénované letušky Laury Cameron. Seriál byl však zrušen po první sérii, kvůli nízké sledovanosti. V květnu 2012 se připojila k obsazení filmu "Lásky čas". Následující měsíc bylo oznámeno, že získala roli ve filmu "Vlk z Wall Street. "Za roli získala nominaci na Filmovou cenu MTV v kategorii Objev roku a získala cenu Empire Award v kategorii Nejlepší nováček.  Připojila se k obsazení filmu "Violet Talent". Také se objeví ve filmu "Suite française," adaptaci novely Irène Némirovsky. Získala roli Ann Burden ve filmové adaptaci "Z for Zachariah", která se natáčela na Novém Zélandu. Film měl premiéru 24. ledna 2015 na Filmovém festivalu Sundance. Na 1. července 2016 je stanovena premiéra filmu "Tarzan."" "V říjnu 2014 bylo oznámeno, že se připojila k obsazení připravovaného filmu "Sebevražedný oddíl".Ve filmu se objevila v roli Harley Quinn.  V roce 2015 obdržela nominaci na cenu BAFTA Rising Star Award. Bylo potvrzeno, že si zahraje ve filmu "The Taliban Shuffle." Ve stejném roce se objevila ve filmu "Focus" s Willem Smithem a s Chrisem Pinem ve filmu "Z for Zachariah". Film měl premiéru na Filmovém festivalu Sundance 24. ledna 2015. Film získal pozitivní kritiku. Ve stejném roce si také zahrála s Tinou Fey ve snímku "Americká reportérka", který měl premiéru 4. března 2016. V květnu 2016 se stala tváří značky Calvin Klein a jejich voňavky Deep Euphoria. Později v roce 2016 si zahrála Jane Porterovouo ve filmu "Legenda o Tarzanovi".  Bylo potvrzeno, že si zahraje ve filmové adaptaci memoáru Marisy Lankester "Dangerous Odds" a ve filmu "Violent Talent." Také si zahraje krasobruslařku Tonyu Harding ve snímku "Já, Tonya". Roli Harley Quinn si zopakuje ve filmu "Gotham City Sirens", který také bude produkovat. V červenci 2016 bylo potvrzeno, že si zahraje v thrilleru "Bad Monkeys" roli Jane Charlotte. Bude produkovat film pro LuckyChap Entertainment. Svůj hlas propůjčí do filmové verze příběhu o králíčkovi Petrovi. V roce 2016 byla obsazena do role Annie ve filmu "Terminal". V roce 2017 byla obsazena do role služebné Marian ve filmu "Maid" "Marian". V roce 2018 se objevila ve filmu "Marie, královna skotská" a v nezávislém filmu "Dreamland".

Osobní život.

V roce 2009 začala bydlet s herečkou Ashleigh Brewer, se kterou se seznámila na natáčení "Neighbours." V roce 2014 začala chodit s britským asistentem režie Tomem Ackerleym, kterého poznala na natáčení filmu "Suite Française". V prosinci 2016 se za něj provdala v Byron Bay v Novém Jižním Walesu.

Margot Elise Robbie (* 2. července 1990 Dalby, Queensland) je australská herečka. První role přišla s rolí Donny Freedman v mýdlové opeře "Neighbours" (2008–2011), za kterou získala dvě nominace na cenu Logie Award. Po přestěhování do Spojených států získala roli Laury Cameron v dramatickém seriálu stanice ABC "Pan Am" a objevila se ve filmech jako "Lásky čas", "Vlk z Wall Street", "Sebevražedný oddíl", "Sázka na nejistotu" nebo "Legenda o Tarzanovi".

Margot Robbie, née le à Dalby (Queensland, Australie), est une actrice et productrice australienne. Robbie se fait connaitre en Australie en 2008 en décrochant un rôle régulier dans le soap opera à succès "Les Voisins", rôle qu'elle tiendra quatre ans et qui lui permettra de décrocher deux nominations aux Logie Awards. Elle se lance ensuite à Hollywood en devenant l'un des personnage central de la série télévisée "Pan Am", annulée après son unique saison. Néanmoins, elle se fait connaître à l'international deux ans plus tard, à l'âge de 23 ans, grâce au film à succès de Martin Scorsese, "Le Loup de Wall Street" dans lequel elle tient un second rôle.


Život.

Rochus Misch se narodil v Alt-Schalkowitz u Opole (Stare Siołkowice v dnešním Polsku). Jeho otec pracoval jako stavební dělník, zemřel krátce před jeho narozením na zranění, které utrpěl v první světové válce. Ovdovělá matka zemřela na zápal plic, když mu byly tři roky, v roce 1922 se utopil jeho starší bratr. Vyrůstal se svými prarodiči z matčiny strany. Živil se jako malíř, oženil se s Gerdou Misch na Silvestra roku 1942. Měli spolu dceru Brigittu Jacob-Engelken, která pracovala jako architektka.

Nacistická kariéra.

V roce 1937 se Misch dobrovolně přihlásil k SS-Verfügungstruppe (SS-VT), která se později stala jádrem Waffen-SS. K 1. říjnu 1937 byl povolán do „Leibstandarte SS Adolf Hitler“ (LSSAH). Zúčastnil se anexe Rakouska i obsazení Sudet. Misch byl během obsazování Polska při vyjednávání o kapitulaci polských vojáků během bitvy u Modlina v září 1939 těžce raněn (utrpěl průstřel plic a měl zraněnou paži), následně dostal Železný kříž druhé třídy a odznak za zranění. Po vyléčení ze zranění byl přidělen k osobní Hitlerově stráži (Führerbegleitkommando, SS-FBK).  Jako mladý člen Hitlerovy osobní stráže ho doprovázel při jeho pobytech v Berchtesgadenu a Rastenburgu. Nesloužil jen jako osobní strážce, ale i jako telefonní operátor nebo kurýr. Dne 16. ledna 1945 po porážce wehrmachtu v bitvě v Ardenách se Misch a zbytek Hitlerových zaměstnanců přestěhovali do vůdcova bunkru v Berlíně. Misch měl na starost všechny tamější telefonní a rádiové komunikace.  Po Hitlerově sebevraždě 30. dubna byl Misch svědkem objevení těla Adolfa Hitlera a Evy Braunové. Byl také přítomen v komplexu bunkru 1. května 1945, kdy Joseph Goebbels a jeho manželka Magda otrávili svých šest malých dětí a spáchali sebevraždu. Misch a mechanik Johannes Hentschel, dva z posledních zbývajících lidí v bunkru, si vyměnili dopisy pro své manželky pro případ, že by se něco stalo, aby ten z nich, který přežije, informoval vdovu. Misch opustil bunkr 1. května, jen několik hodin předtím, než bunkr obsadila Rudá armáda. Utíkal tunelem metra ze stanice Kaiserhof přes nádraží Berlín-Friedrichstraße a přes Weidendammský most ke Štětínskému nádraží, kde poblíž bydlela jeho rodina. Po cestě byl zajat a převezen do Lubjanky v Moskvě. Byl mučen, aby vyzradil přesné informace o Hitlerově osudu. Byl vězněn v Butyrce a strávil pak ještě několik let v sovětském táboře nucených prací.

Život po propuštění ze zajetí.

Po propuštění ze zajetí v roce 1953 se Misch vrátil do Berlína. Domů přijel na Silvestra 1953. Po znovuobjevení bunkru v roce 1990 Misch veřejně prohlásil, že by bunkr neměl být zcela zničen, protože je důležitou součástí světových dějin.  Několik let se rozhodoval, co dělat se svým životem po propuštění ze zajetí. Vykonával různé pomocné práce, mimo jiné pracoval i jako osobní strážce nebo řidič. Většinu nabídek na práci získal prostřednictvím svých válečných kontaktů a mnoho z těchto nabídek vyžadovalo, aby se odstěhoval z Berlína, což jeho manželka odmítala. Během spojenecké okupace si přivydělával prodejem arašídového másla, což mu vynášelo natolik, že uvažoval o konci kariéry malíře, jeho manželka však byla proti. Nakonec získal úvěr od bohatých německých mecenášů na koupi malířské společnosti. Tento způsob obživy mu vyhovoval.  Po smrti Bernda von Freytag-Loringhovena dne 27. února 2007, Armina Lehmanna dne 10. října 2008 a Siegfrieda Knappeho dne 1. prosince 2008 byl Misch posledním přeživším z vůdcova bunkru. Zemřel v roce 2013. Misch byl velice loajální k Hitlerovi, o kterém říkal: „"Nebylo to hovado. Nebylo to monstrum. Nebyl to žádný superman.“, „... velmi normální. Ne jako to, co je psáno.“ a „Byl to skvělý šéf".“  Po uvedení německého filmu Pád Třetí říše ("Der Untergang") ve Francii v roce 2004 natočil francouzský novinář Nicolas Bourciera v roce 2005 při několika příležitostech s Mischem rozhovor. Výsledný životopis byl publikován ve francouzštině jako "J’étais garde du corps d’Hitler 1940–1945" (Byl jsem Hitlerův bodyguard 1940–1945) v březnu 2006 (). Překlady byly vydány v Jižní Americe, Japonsku, Španělsku, Polsku a Turecku v letech 2006 a 2007. V Německu vyšla tato kniha v roce 2008 pod názvem "Der letzte Zeuge. Ich war Hitlers Telefonist, Kurier und Leibwächter."  V roce 2008 Misch sloužil jako poradce pro spisovatele Christophera McQuarrie při práci na filmu Valkýra, zobrazujícím atentát na Hitlera, ke kterému došlo 20. července 1944.  Misch žil ve stejném domě v okrese Rudow v jižním Berlíně, do kterého se přestěhoval po svém propuštění Sověty. Pravidelně vítal návštěvníky, kteří si s ním přáli mluvit nebo natočit rozhovor.

Smrt.

Ke své službě Hitlerovi se slezský rodák až do smrti hlásil. „"Neumím si Hitlera jako vraha představit. To prostě není možné. Byl tak přátelský, tak milý,“" citoval jeho slova deník Die Welt. Dne 15. května 2011 již nevyléčitelně nemocný Misch poskytl svůj poslední rozhovor pro Daily Express. Zemřel v Berlíně 5. září 2013 ve věku 96 let na srdeční infarkt jako poslední z vůdcova berlínského bunkru.

Film.

Vzpomínky Rochuse Mische byly pro autory filmu Pád Třetí říše důležitým zdrojem informací při tvorbě scénáře. Postavu Hitlerova bodyguarda ve zmíněném filmu hraje německý herec Heinrich Schmieder, který zemřel v roce 2010. Skutečný Misch tak herce hrající jeho postavu ve vůdcově stanu přežil o tři roky.

Rochus Misch (29. července 1917, Staré Siołkowice – 5. září 2013, Berlín) byl německý poddůstojník (Oberscharführer). Účastnil se během druhé světové války v řadách německé 1. tankové divize SS „Leibstandarte SS Adolf Hitler“ (LSSAH) v září 1939 útoku na Polsko, kde byl zraněn, a posléze pracoval pro Adolfa Hitlera jako kurýr, telefonní operátor a především jako bodyguard (1940–1945). Byl jedním z posledních přeživších, co opustili vůdcův bunkr v Berlíně.

Rochus Misch, né à Stare Siołkowice le et mort à Berlin le, est un SS-"Oberscharführer" de la SS Leibstandarte Adolf Hitler durant la Seconde Guerre mondiale. Il a servi comme garde du corps, estafette et standardiste auprès d'Adolf Hitler de 1940 à 1945.


Hlavní trendy.

Počet obyvatel Ruska dosáhl vrcholu (148 689 000) v roce 1991, těsně před rozpadem SSSR. Nízká porodnost a abnormálně vysoká úmrtnost způsobily pokles obyvatelstva roční měrou 0.5%, v absolutním vyjádření 750 000 - 800 000 lidí ročně až do roku 2006. OSN v roce 2005 varovala, že počet obyvatel Ruska se může snížit z tehdejších 143 milionů o třetinu do roku 2050, pokud se ukazatele nezlepší. Ale Ruský státní statistický úřad (Rosstat) zveřejnil v roce 2009 mnohem optimističtější předpovědi, podle střední varianty se má počet obyvatel Ruska snížit na 139 milionů do roku 2030 (nízký: 127 milionů; vysoký: 147 milionů). Navíc v roce 2008 jeden demografický analytik správně předpověděl obnovení růstu obyvatelstva do roku 2010 a obnovení přirozeného přírůstku do roku 2013, který zřejmě v roce 2013 nastane.  Počet Rusů žijících v chudobě se snížil na polovinu oproti 90. letům, když byla země postižena krizí, a rozvíjející se ekonomika měla pozitivní dopad na nízkou porodnost, která vzrostla z nejnižší hodnoty 8,27 narozených dětí na 1000 obyvatel v roce 1999 na 12,6 na 1000 obyvatel v roce 2011. Podobně i míra plodnosti vzrostla z 1,16 (1999) na 1,61 (2011). Rok 2007 se vyznačoval nejvyšším růstem porodnosti za předchozích 25 let. Na srovnání, v USA byla porodnost v roce 2011 12,7 na 1000 obyvatel. Zatímco porodnost v Ruské federaci je srovnatelná, ne-li dokonce vyšší než v jiných rozvinutých zemích, úmrtnost je mnohem vyšší (především u mužů v produktivním věku pro abnormálně vysoký počet úmrtí způsobených kardiovaskulárními chorobami a vnějšími příčinami smrti, jako například otravy alkoholem, sebevraždy apod.). Úmrtnost v Rusku byla v roce 2011 13,5 na 1000 obyvatel (v USA 8,1 na 1000 obyvatel).  Oznámení o opatřeních vlády s cílem zastavit pokles obyvatelstva bylo důležitou součástí projevu Vladimira Putina o stavu země v roce 2006. Byl představen národní program s cílem zastavit pokles obyvatelstva do roku 2020. Brzy nato studie z roku 2007 odhalila, že pokles populace se začal zpomalovat: zatímco přirozený úbytek od ledna do srpna 2006 představoval 408 200 lidí, ve stejném období roku 2007 byl jen 196 600. Ve stejném období roku 2007 bylo v Rusku zaznamenáno něco přes jednoho milionu porodů (981 600 v 2006), zatímco úmrtí poklesla z 1 475 000 na 1 402 300. Úmrtí převýšila narození 1,3krát, což představuje pokles z 1,5-násobku v roce 2006. Osmnáct z 83 provincií zaznamenalo přirozený přírůstek (2006: 16). Ruské ministerstvo pro ekonomický rozvoj zveřejnilo prognózu, že do roku 2020 se populace stabilizuje na 138 - 139 milionech, a do roku 2025, znovu poroste na dnešních 143 - 145 milionů, současně očekávaná délka života vzroste na 75 let.  Přirozený úbytek pokračoval ve zpomalování v letech 2008 - 2012 díky klesající úmrtnosti a rostoucí porodnosti, dokonce v roce 2009 zaznamenalo Rusko růst obyvatelstva po 15 letech (o 23 000). V září 2009 Ministerstvo zdravotnictví a sociálního rozvoje zveřejnilo zprávu, že Rusko dokonce v srpnu 2009 zaznamenalo i přirozený přírůstek obyvatelstva, kdy počet narozených převýšil počet zemřelých o 1 000. V dubnu 2011 ruský premiér Vladimir Putin (v té době se připravující na prezidentské volby, ve kterých se chtěl vrátit do úřadu prezidenta) přislíbil investovat velké množství finančních prostředků na zvýšení porodnosti o 30 procent do roku 2015 oproti úrovni v roce 2006 a současně na prodloužení délky života ze 69 na 71 let.

Populační statistiky.

Hustota zalidnění.

8,4 lidí na kilometr čtvereční (sčítání 2010)

Míra urbanizace.

74 % městské obyvatelstvo, 26 % venkovské (sčítání 2010)

Růst počtu obyvatel.

0.15% (2011)

Mediánový věk.

"Celkově:" 38,8 let
"Muži:" 36.1 let
"Ženy:" 41.1 let (2009)

Poměr pohlaví.

"Při narození:" 105 mužů/100 žen
"Do 15 let:" 105 mužů/100 žen
"15-64 let:" 92 mužů/100 žen
"65 +:" 46 mužů/100 žen
"Celkově:" 86 mužů/100 žen (2009)

Současný přírůstek.

Počet narozených v lednu 2013 oproti lednu 2012 vzrostl o 15 140.  Porodnost za leden-prosinec 2012 byla 13,3 narozených na 1 000 obyvatel oproti 12,6 ve stejném období v roce 2011.  Počet zemřelých v lednu 2013 oproti lednu 2012 vzrostl o 15 104.  Úmrtnost za leden-prosinec 2012 byla 13,3 na 1 000 obyvatel, oproti 13,3 ve stejném období v roce 2011.  Celkový přirozený přírůstek za leden-prosinec 2012 byl -0,02 na 1000 obyvatel oproti -1,0 na 1000 ve stejném období roku 2011.  Přirozený přírůstek v roce 2012 byl dosažen ve 40 subjektech (z toho 18 republik) Ruské federace oproti 28 (z toho 16 republik) v roce 2011:

Demografické charakteristiky.

Před druhou světovou válkou.

V období před 2. světovou válkou nejsou vedeny žádné přesné statistiky. Andrejev udělal následující odhad:

Po druhé světové válce.

Poznámka: "Počet obyvatel v letech 2003-2011 nebyl upraven vzhledem k výsledkům sčítání 2010."

Tento článek poskytuje základní informace o demografii Ruska. Podle oficiálního odhadu k 1. říjnu 2012 je počet obyvatel Ruska 143 300 000. Nejvyššího počtu obyvatel dosáhlo Rusko (resp. RSFSR) v roce 1991, a to 148 689 000, těsně před rozpadem Sovětského svazu, pak začala populace klesat tempem 0,5% ročně kvůli klesající míře porodnosti, stoupající úmrtnosti a emigraci (v 90. letech probíhal ale i silný příliv etnických Rusů z postsovětských zemí do Ruska, který částečně kompenzoval nepříznivou situaci). Ale v 0. letech 21. století začal pokles zpomalovat a dokonce v roce 2009 po 15 letech Rusko zaznamenalo růst obyvatelstva (stejně jako v roce 1994 byl umožněn pozitivní migrační bilancí). V roce 2011 počet obyvatel Ruska vzrostl o 191 000 lidí, a dosáhl tak úrovně těsně nad 143 miliony.

La population de la Russie s'établissait à d'habitants au janvier 2019 sur la base des derniers chiffres officiels, en incluant la population de la Crimée dont le statut est contesté. La partie européenne de la Russie concentre 78% de la population totale sur 25 % du territoire. En 2002 le taux d’urbanisation s’établissait à 74 %.


Poslání pouličního marketingu.

Posláním pouličního marketingu je přilákat pozornost a vytvářet rozruch. Tento typ marketingu odbočuje z typických reklamních metod a často je nekonvenční. Použití technik pouličního marketingu může být efektivní způsob, jak umístěním cílit na konkrétní zákazníky, které zahrnuje strategický plán společnosti. Vhodným způsobem použití může tento typ aktivit zanechat nezapomenutelný dojem na spotřebitele a tím zvýšit například povědomí o značce.

Vývoj pouličního marketingu.

Tento typ marketingových aktivit stojí na velmi starých základech, jež se datují již do praxe obchodníků, kteří rozprodávali své zboží přímo na ulici. Ale jako vše i strategie reklamy na ulici se vyvinula. Zpočátku se na pouličním marketingu podílely menší společnosti. Právě pro ně mohlo být obtížné zviditelnit se na trhu pomocí tradiční reklamy v mediích, jelikož je tento typ reklamy velice nákladný a neexistuje žádná záruka úspěchu. Určitou alternativou k tradiční reklamě je právě pouliční marketing, který má přímý přístup ke spotřebitelům, přináší poselství společnosti přímo k lidem a to často na místech, kde to nejméně čekají (ulice, nádraží, autobusové zastávky, eskalátory).  V dnešní době již nezáleží na velikosti společnosti, pouliční marketing využívají téměř všechny. Pouliční marketing tvoří podmnožinu guerillového marketingu. Stejně jako guerillový marketing tak i pouliční marketing má tu vlastnost, že je nekonvenční. Lidé, kteří takovouto kampaň vytváří, musí být vynalézaví a kreativní, aby na společnost, značku či produkt upoutali pozornost. Oproti guerillovému marketingu je pouliční marketing omezen pouze na ulice nebo na veřejná místa. Guerillový marketing využívá také jiných nástrojů, jako jsou především média (například internet).

Příklady využití pouličního marketingu.

Pouliční marketing se může vyskytovat ve více podobách. V praxi se s ním lze setkat především v následujících způsobech použití:

Distribuce reklamních materiálů.

Prvním příkladem využití jsou letáky rozdávané v ulicích měst, vesnic či různých veřejných prostranství. K letáku se většinou také přidávají kupony se slevami, s různými bonusy, či věcmi zadarmo, aby se zákazník šel do daného podniku, pokud se tedy jedná například o restauraci, podívat. Nebo v jiném případě si výrobek alespoň vyzkoušet. Letáky a jiné propagační materiály jsou často rozdávány s osobami převlečenými za logo či výrobek dané společnosti. Takováto reklama opravdu probudí zájem lidí, kteří se často zastaví a případně se s takto přestrojenou osobou i vyfotí.  Pro tuto variantu pouličního marketingu se rozhodlo i vedení portlandského muzea Evergreen Space Museum. Ti se rozhodli otevření muzea podpořit tím, že do ulic města vypustili skupinu dvanácti pracovníků, převlečených za kosmonauty. Tito astronauté rozdávali letáky s informacemi a speciální „kosmickou“ zmrzlinu s logem muzea. Skupinka se dostala i do vysílání místních televizních zpráv a splnila tak svůj účel: propagovat otevření muzea.

Oslovování kolemjdoucích.

Další technikou, kterou lze také považovat za pouliční marketing, je oslovování kolemjdoucích s nabídkou. Tyto tzv. „oslovovatele“ je možné potkat téměř na všech místech, kde se koncentruje větší množství lidí. V mnoha případech se jedná o brigádníky, jejichž úkolem je oslovit a v nejlepším případě i přesvědčit kolemjdoucí, ke koupi určitého produktu. V míře úspěch – neúspěch se tato metoda stále vyplatí. Nejčastěji je tato technika spojena s různými charitativními organizacemi. A dále také s propagátory telefonních služeb a levných parfémů. Jsou i tací, co prchajícím zákazníkům nevyžádaný parfém vhodí do tašky přímo. Dohodu pak považují za sjednanou. I takovým způsobem street marketing funguje řadu let a právě z takovýchto důvodů může mít mezi veřejností poměrně špatnou pověst.

Reklama na chodnících.

Nedílnou součástí pouličního marketingu jsou samozřejmě reklamy umístěné na zastávkách či sloupcích veřejného osvětlení, které jsou využívány opravdu často. Každý, kdo stojí na zastávce, si jednou danou reklamu jistě přečte a pokud tam bude měsíc, je prakticky nemožné, aby si ji člověk nezapamatoval. Tuto strategii začaly naplno využívat obchody se sportovním náčiním, kdy na cesty, které jsou plné cyklistů, bruslařů, maminek a tatínků s dětmi na procházce či jen procházejících kolem, nalepily nebo namalovali svoji reklamu. Příkladem jsou různé cyklistické stezky, parky a hřiště. Dalším, kdo se přidaly, byly například firmy nabízející čisticí prostředky a také řetězce nabízející jídlo.  Tento typ pouličního marketingu využívá především v zahraničí mnoho firem, za všechny můžeme zmínit například společnosti McDonald's, Guinness, či Starbucks. Jejich loga se objevují na různých místech v mnoha městech světa. Poměrně novým trendem je tzv. "clean graffiti". V tomto případě se využívá ušpiněných ploch, které se na určitých místech očistí a tak vznikne logo společnosti. Tuto techniku využívá například již zmíněná společnost Starbucks.

Pouliční marketing (street marketing) je marketingová technika, která přináší produkty nebo služby zákazníkům přímo na veřejných místech, jako jsou ulice, náměstí, veřejná prostranství, supermarkety, hypermarkety atd. Pouliční marketing patří mezi metody obchodních technik používaných k propagaci výrobků nebo služeb nekonvenčním způsobem. Pouliční marketing se dá provádět mnoha způsoby a stále se s postupem času vymýšlejí nové a nové způsoby.

Le ou marketing de rue est une technique de promotion qui utilise la rue comme principal terrain d'expression. Cette pratique est utilisée plutôt pour une communication de proximité afin de créer du trafic vers un point de vente spécifique, physique ou numérique. En identifiant les zones de passage ou de rassemblement de la population à atteindre (universités, stades, concerts, sorties de métros, quartiers d’affaires ou encore entrées de magasins, proximité immédiate des points de vente de l’enseigne, rues commerçantes, sorties de concerts...), la marque peut, par l'intermédiaire de supports publicitaires mobiles et d'animations tenter de surprendre les passants, et chercher à créer une impression de proximité.


Vývoj.

Sovětský svaz provozoval největší letecký park zemědělských letounů na světě, jehož páteří byl typ Antonov An-2. Bylo plánováno nahradit An-2 modernějším strojem. Polsko již vyrábělo licenčně letadla An-2R (která se mj. exportovala zpět do SSSR) a v rámci RVHP se specializovalo na zemědělská letadla.  Projekt dostal označení I-711 a pod vedením šéfkonstruktérů Reomira A. Izmajlova a Kazimierze Gocyły byl realizován společností PZL Mielec. Na projektu spolupracovalo až 70 odborníků ze Sovětského svazu. Pro vyřešení problémů spjatých s instalací proudového motoru na pomalý zemědělský dvouplošník vznikl nejprve experimentální letoun LaLa-1 ("Latające Laboratorium 1", česky "Létající laboratoř 1"), což byl modifikovaný letoun PZL An-2 s přidaným proudovým motorem. Testy tohoto stroje napomohly návrhu M-15. V roce 1972 vznikla maketa M-15. První prototyp označený jako LLM-15 (LaLa-2) byl poprvé zalétán 30. května 1973. Křídlo a podvozek pocházel z letadla Antonov An-14. Druhý prototyp PZL M15 podnikl první zkušební let 9. ledna 1974. Po sérii intensivních leteckých testů proběhly roku 1975 technické a provozní zkoušky v ruském Krasnodaru. V letech 1974–1976 bylo postaveno celkem 11 prototypů. Sériová výroba byla zahájena roku 1975, kdy stroj dostal ruské osvědčení o letové způsobilosti, trvalý certifikát byl vydán v březnu 1978.  Koncepce proudového zemědělského letadla byla od počátku špatná, za zahájením výroby stál politický vliv sovětského šéfkonstruktéra Reomira A. Izmajlova. Po nařízené prověrce vyšlo najevo, že M-15 spotřebovává neúměrné množství paliva na letovou hodinu. V roce 1981 byla sériová výroba zastavena. Celkem bylo vyrobeno 175 exemplářů (včetně letových i neletových prototypů).

Konstrukce.

M-15 byl kovový dvouplošník se dvěma ocasními nosníky a dvouproudovým motorem Ivčenko AI-25 umístěným za pilotní kabinou ve středu trupové gondoly. Část spodních křídel a nádrže na chemikálie byly laminátové, aby se předešlo korozi. Horní a spodní křídlo bylo spojeno dvěma úzkými bloky, které sloužily jako nádrže chemikálií (každá o objemu 1 450 litrů). Podvozek byl pevný příďového typu (jedno kolo na přídi a dvě pod spodním křídlem). Pilotní kabina byla krytá, posádku tvořil pouze jeden pilot, v kabině však bylo místo ještě pro 2 další osoby. Zařízení na rozprašování fungovalo na principu stlačeného vzduchu.

Specifikace (M-15).

Zdroj:

PZL M-15 Belphegor / WSK-Mielec M-15 Belphegor bylo polské zemědělské letadlo a první (a dosud jediný) proudový práškovací letoun na světě. Dle konstrukce šlo o jednomotorový podzvukový dvouplošník.

Le PZL est un avion à réaction polonais, de travail agricole, construit par WSK Mielec entre 1976 et 1981. Son nom officieux « Belphegor » se réfère à Belphégor, le fantôme du Louvre, de l'œuvre "Belphégor ou le Fantôme du Louvre".


Život.

Pocházel ze po otci ze starého knížecího rodu, který odvozoval svůj původ od Rurikovců. Jeho otec byl bratrem ruského generála z Napoleonských válek Ivana Sergejeviče Odojevského Jeho matka podle jedněch pramenů pocházela z nevolnické rodiny, podle jiných z rodiny vojáka, v každém případě však němal urozený původ.  Po smrti otce byl od čtyř let vychováván u svých příbuzných v Moskvě. Roku 1822 dokončil vzdělání na Šlechtické internátní škole při Moskevské univerzitě. Jiz jako student publikoval své první práce ve studentském časopisse. Přátelství s bratrancem Alexandrem Ivanovičem Odojevským, pozdějším účastníkem děkabristikého povstání, velmi ovlivnilo jeho náory na společnost. Od roku 1823 se u něho scházel Spolek moudrosti (Общество любомудрия), který se snažil uvádět do Ruska myšlenky Friedricha Schellinga a který byl po děkabristickém povstání rozpuštěn. V těch samých letech vydával společně s Vilgelmem Karlovičem Kjuchelbekerem literární almanach "Mnemozina" ("Мнемозина").  V letech 1826-1862 žil v Petrohradě, kde se roku 1826 oženil. Věnoval se muzikologii, s manželkou vedl literární salon, zajímal se o mystická učení, zednářství a magii. V té době psal povídky, novely, pohádky, publicistické články a filosofické eseje, redigoval Puškinův časopis "Sovremennik" ("Современник"), přispíval do několika dalších časopsisů a byl spoluvydavatelem peridoika "Selskoe čtenie" ("Сельское чтение"). Pod vlivem E. T. A. Hoffmanna propojoval ve svých dílech fanstatično a realitu, rovněž se v nich ale objevuje důvěra v sílu přírodních věd, kdy se tajmeným přírodním jevům dostává racionálního vysvětlení. Řada jeho děl si také klade didaktické a naučně polemické cíle a zabývá se závažnými psychologicko-socálními problémy. Roku 1844 vydal třísvazkový soubor svých spisů pod názvem "Díla knížete V. F. Odojevského" (Сочинения князя В.Ф. Одоевского), v jehož prvním svazku vyšlo jeho nejvýznamnější dílo, filosofický román "Ruské noci" (Русские ночи).  Živě se zúčastnil společenského života, angažoval se v boji za zrušení nevolnictví, zabýval se dobročinnou prací, usiloval o zpřístupnění vzdělání venkovskému obyvatelstvu, o omezení cenzury a humánnější poměry ve věznicích. Roku 1845 se stal zakládajícím členem Ruské zeměpisné společnosti ("Русское географическое общество"). V roce 1846 byl jmenován náměstkem ředitele Císařské veřejné knihovny a ředitelem Rumjancevova muzea. Jeho mesianistická víra v Rusko jej stavěla do blízkosti slavjanofilů.  Patří k zakladatelům ruské muzikologie, hudební kritiky a hudební lexikografie. Za nejbližší hudbě považoval matematiku. Aktivně se zabýbal organologií a hudební akustikou. Intenzivně sbíral lidové hudební produkce. Nepoužitelnost rovnoměnné temperované chromatické škály pro zachycení ruské lidové hudby ho vedla k vynálezu vlastního tzv. enharmonického spinetu (энгармонический клавесин).  Roku 1861 se navrátil do Moskvy, stal se senátorem ve Vládním senátu (Правительствующий сенaт) který vykonával funkci dozoru nad činností státních institucí. Zemřel roku 1869 bez potomků, a protože ani jeho bratranec Alexandr Ivanovič Odojevskij neměl děti, rod Odojevských jeho smrtí vymřel.

Vladimir Fjodorovič Odojevskij (rusky "Владимир Фёдорович Одоевский", nebo 1803, Moskva —. tamtéž) byl ruský romantický spisovatel, filosof, muzikolog, redaktor a hudební kritik.

Le prince Vladimir Fiodorovitch Odoïevski (en ), né le et mort le est un écrivain, philosophe, critique musical, pédagogue et philanthrope russe connu comme le « Hoffmann russe » pour ses appréciations sur la musique et ses récits fantastiques.


Družice Bion.

Družice Bion (typové označení: 12KS) byly konstrukčně odvozeny od průzkumných fotografických družic Zenit 2M. Sestávaly z kulové kabiny o průměru 2,43 m a hmotnosti 3100 kg; služebního úseku tvaru dvou spojených kuželů délky 2,25 m a největšího průměru 2,43 obsahujícím systémy orientace, motory a palivové nádrže; třetí částí družice byl pomocný kontejner válcového tvaru o průměru 1,9 m a výšce 0,9 m umístěný na opačné straně kabiny než služební úsek. Pomocný kontejner obsahoval chemické baterie a doplňkové experimenty. Uvnitř kabiny byl instalován systém životního zabezpečení schopný na 30 dní zajistit přežití krys, želv, hmyzu, hub a rybích jiker. Počínaje Bionem-6 byla družice upravena přidáním kójí pro dva makaky rhesus.

Program.

Předchůdcem programu Bion byl let družice Kosmos 110 se dvěma psy na palubě. Součástí programu Bion byly také lety průzkumných družic Zenit s moduly Nauka na palubě.  Družice Bion byly v letech 1973–1996 vynášeny nosnými raketami Sojuz, případně Sojuz-U, z kosmodromu Pleseck. Při letu prvního Bionu probíhal výzkum vlivu beztíže na živé organismy, Programem letu Bionu 2 bylo zkoušení ochrany před kosmickým zářením a vliv dlouhodobého stavu beztíže na krysách, želvách, hmyzu a mikroorganismech. Počínaje Bionem 3 se program stal mezinárodním a poprvé proběhly pokusy s využitím centrifugy. Bion 4 pokračoval ve zkoumání vlivu beztíže a umělé tíže. V Bionu 5 se zjišťoval vliv beztíže na vývoj zárodků savců a ptáků. Počínaje Bionem 6 žily na družicích i dvojice opic druhu makak rhesus.  Po delší přestávce byla roku 2013 vypuštěna modernizovaná družice Bion-M, vynesla ji raketa Sojuz 2-1a z Bajkonuru. Do roku 2020 jsou plánovány ještě čtyři starty družic Bion-M. nyní však již bez makaků.  Poznatky o chování a stavu živých organismů v kosmu byly využity při určování postupů, jak snížit negativní vlivy stavu beztíže na kosmonauty a zkrátit dobu adaptace jejich organismu.

Program Bion () byl sovětský výzkumný program zaměřený na studium účinků stavu beztíže na živé organismy. Ústřední částí programu bylo vypuštění dvanácti umělých družic země řady Bion se živými organismy na palubě.

Le programme Bion (), également nommé Biocosmos, regroupe une série de missions de satellites scientifiques soviétiques puis russes destinées à étudier les effets dans l'espace des rayonnements et de l'apesanteur sur les êtres vivants. À la suite de la signature en 1972 des premiers accords de coopération spatiale entre l'Union Soviétique et les États-Unis le programme s'internationalise : la NASA qui participe à 9 des 11 missions Bion fait ainsi voler près de 100 expériences qui représentent la moitié de toutes les missions biologiques américaines portant sur des êtres vivants autres que l'homme. Les 11 satellites Bion lancés entre 1973 et 1996 emportent des animaux et des échantillons de plante pour des missions de 5 à 20 jours. Le satellite Bion qui pèse environ dérive du satellite de reconnaissance Zenit qui est lui-même une adaptation du vaisseau spatial Voskhod. Les sujets d'expérience reviennent à terre dans la capsule de descente pour permettre d'effectuer des investigations postérieures au vol. Le programme est interrompu par l'arrêt du financement des États-Unis à la suite de campagnes menées par des associations de protection des animaux. Le programme est réactivé en par la Russie avec le lancement de la mission qui utilise un véhicule spatial modifié permettant des missions d'une durée de 6 mois.


Historie.

2000–2007: Formace a debut.

Ještě před debutem se několik členů již v zábavním průmyslu pohybovalo. G-Dragon a Taeyang byli první, kteří začali v YG Entertainment trénovat, a to ve věku třinácti let. Původně byli dětskými herci, kteří byli obsazení jako mladší verze dua Jinusean v jejich videoklipu „A-Yo“. Uchváceni zkušeností z vystupování v hip-hopovém videoklipu se obě děti rozhodly přidat do YG Entertainment, přestože byly nejprve odmítnuty. Duo pak vydalo 2 písně pod jménem GDYB a oba chlapci se často následně objevovali v albech či videoklipech ostatních umělců jako Hüsong, Gummy, Perry, Masta Wu a Se7en, působících v YG. Jeden z jejich známých kousků je „Unfold to Higher Place“ feat. Perry a Gummy. G-Dragon se podílel i na propagační činnosti YG Family, která se většinou skládala z umělců v YG. Mladí chlapci spolu plánovali vydat album, ale to bylo odloženo, protože YG Entertainment se rozhodlo debutovat skupinu, jejíž měli být součástí.  TOP byl obyčejným rapperem a vystupoval pod pseudonymem „Tempo“. Jednou z jeho nejznámějších nahrávek byla „Buckwild“ spolu s NBK Gray. G-Dragon kontaktoval TOPa jako svého kamaráda z dětství, když YG shánělo členy do nové skupiny. Dvojice nahrála několik demo nahrávek a poslala jejich producentu Jang Hjona-sokovi, který později požádal TOPa, aby se dostavil na konkurz. Poprvé byl ale odmítnut kvůli tomu, že byl „příliš baculatý na ideální verzi idola“. O šest měsíců později byl však přijat, když ztratil na váze. T.O.P údajně zhubl 20 kilo za 40 dní.  Seungri byl lídrem taneční skupiny ve svém rodném městě Kwangdžu. Poprvé se objevil v televizním pořadu "Let 'Cokeplay: Mnet Battle Shinhwa", což byla show, ve které skupina Shinhwa hledala členy na vytvoření „druhé generace Shinhwa“. Nedostatek vokálních dovedností porotu příliš neokouzlil, což vedlo k vypadnutí z Top 4. Seungri se pak zúčastnil konkurzu a byl přijat do YG Entertainment, ale v "Big Bang Documentary" se ukázalo, že jeho pozice byla ohrožena. Později se mu však podařilo Jang Hjona-soka ohromit. V té době Seungri soutěžil proti jinému žákovi, Hjona-sungovi (pozdější člen skupiny Beast), který byl nakonec vyřazen. Hjona-sung, který vystupoval pod uměleckým jménem So-1, což korejsky v překladu znamená přání, se objevil v 10 z 11 epizod. Z finální byl vynechán, protože Jang Hjona-sok měl pocit, že Hjona-sung ještě není připraven a potřebuje více času.  Daesung byl přijat v otevřeném konkurzu.  Oficiální debut měli Big Bang 19. srpna 2006 v gymnastické aréně v soulské olympijském parku během 10. koncertu YG Family. 23. září 2006 Big Bang poprvé vystoupili v televizi. Po představení vyšel první singl skupiny s názvem "Bigbang". Jeho součástí byly písně „We Belong Together“, kde si zazpívala i Pak Bom, „A Fool's Only Tears“ (korejsky: 눈물 뿐인 바보; fonetický přepis: "nunmal Ppunin Pabo") a „This Love“, adaptace stejnojmenné písně americké rockové skupiny Maroon 5, kterou přepsal a také nazpíval G-Dragon. Singl byl velmi úspěšný, prodalo se kolem 40 000 kusů. Druhý singl, "Bigbang Is VIP", byl vydán ještě během září 2006 s celkovým počtem 32 000 prodaných kusů. Následoval jejich poslední singl "Bigbang 03" s celkovým počtem téměř 40 000 prodaných kusů. Ke konci prosince 2006 Big Bang uspořádali svůj první koncert "The Real". Následující měsíc bylo vydáno jejich debutové album "Bigbang Vol.1", kterého se do konce února 2007 prodalo 48 000 kusů.

2007–2008: Přelomový úspěch a japonský debut.

8. února 2007 vydala skupina Big Bang koncertní album s názvem "First Live Concert: The Real", kterého se do konce roku prodalo kolem 30 000 kusů. Také začali turné "Want You", které se konalo v pěti městech: Inčchon, Tegu, Čchangwon, Čondžu a Pusan. Jejich první EP "Always" bylo rovněž vydáno v roce 2007 a znamenalo pro skupinu několik změn. Přestože už před jeho vydáním členové psali a skládali, od té doby se rozhodli převzít větší kontrolu nad vlastní hudbou. G-Dragon napsal a zkomponoval většinu písní, které byly obsaženy v prvním EP, a to včetně titulní písně „Lies“ (korejsky: 거짓말; fonetický přepis: "Godžitmal").<ref name="ALWAYS/RELEASE"></ref> Na EP se objevila elektronická hudba. Ohlas byl celkem pozitivní, zejména ohledně písně „Lies“, kterou kritici popisovali jako píseň „na vysoké úrovni“. „Lies“ byla vydána jako hlavní singl alba a stala se jejich prvním hitem číslo jedna. Alba se prodalo 87 000 kusů.  Jejich druhé EP "Hot Issue" bylo vydáno v ten samý rok a následovalo úspěch svého předchůdce. Hlavní singl „Last Farewell“ (korejsky: 마지막 인사; fonetický přepis: "Madžimak Insa") se dostal na čelo různých žebříčků včetně Juke-On, kde kraloval osm týdnů za sebou. „Last Farewell“ si na Cyworld vysloužila i cenu „Píseň měsíce v kategorii digitální hudba“. Lístky na jejich koncert "Big Bang Is Great" byly údajně vyprodány za necelých 10 minut.  Koncem roku 2007 bylo oznámeno, že členové byli hospitalizováni kvůli celkovému vyčerpání a přepracování a pozastavili své aktivity. Pozdější zprávy ukázaly, že po jednotlivých singlech a EP je velká poptávka, takže nahrávací společnost musela zajistit další dotisk a přebalení pro další vydání. Na základě úspěchu jejich EP vyhrála skupina mnoho cen, včetně dvou Mnet Asian Music Awards za rok 2007 v kategoriích „Nejlepší chlapecká skupina“ a „Píseň roku“ (za „Lies“), nominováni byli však i v dalších dvou kategoriích „Album roku“ a „Umělec roku“. Později získali i cenu „Umělec roku“ na 17. ročníku Seoul Music Awards. Skupina do konce roku vydělala celkem 12 miliard ₩ (8,7 milionů €).  Když se rok 2007 blížil ke konci, troufli si Big Bang do Japonska. Jejich první EP "For the World" vydané na začátku roku 2008<ref name="FORTHEWORLD/RELEASEDATE"></ref> se umístilo v žebříčku Oricon na 10. místě, přestože propagační aktivity byly jen malé. Skupina také uspořádala koncert v JBC Hall v Tokyo Dome City. Po skončení propagace v Japonsku se Big Bang vrátili do Jižní Koreje. Přestože byly aktivity skupiny odloženy kvůli sólovým aktivitám jednotlivých členů, ještě v roce 2008 vyšlo jejich třetí EP "Stand Up". Na albu se podíleli i Daishi Dance a korejská rocková skupina No Brain. Prodalo se ho přes 100 000 kusů. „Day By Day“ (korejsky: 하루 하루; fonetický přepis: "Haru Haru"), hlavní singl alba, kraloval mnohým hudebním žebříčkům a udržel se na první příčce sedm po sobě jdoucích týdnů. Po úspěchu hlavního singlu následovaly jeho příklad i ostatní písně z alba a dostaly se v žebříčcích do Top 20. Píseň „Heaven“ zastala druhé místo, „Oh My Friend“ obsadila deváté, „A Good Man“ dvanácté a „Lady“ šestnácté místo – celkově to tedy bylo pět písní jedné skupiny v Top 20.  Během vydávání korejského alba vyšel i japonský singl „Number 1“ ze stejnojmenného alba. Vystupovali s ním v japonském rádiu i v několika televizních programech. Album se následně umístilo na třetím místě v denním žebříčku alb japonského Oriconu. Následující korejské album "Remember" bylo také vydáno v roce 2008 a přineslo další singl číslo 1, „Sunset Glow“ (korejsky: 붉은 노을; fonetický přepis: "Bulkun Noul"). Druhý singl „Strong Baby“ byl Sungriho sólem. Alba se prodalo celkem přes 200 000 kusů. Big Bang na Mnet Asian Music Awards v roce 2008 získali svou druhou cenu „Umělec roku". Koncem roku 2008 bylo oznáméno, že Big Bang vydělali 36 miliard ₩ (26,1 milionů €).

2009–2011: Sólo aktivity, japonské aktivity a "Tonight".

Začátkem roku 2009 měla skupina přestávku, a tak členové pokračovali ve svých vlastních sólových aktivitách. Znovu se sešli kvůli spolupráci se svými kolegyněmi ze skupiny 2NE1, která byla nazvána „Ženský Big Bang“, na písni „Lollipop“, k níž byl natočen i propagační videoklip. Původně to měla být jen reklama pro mobilní telefony, ale i tak se píseň umístila na první příčce různých online žebříčků. Big Bang vydali svůj třetí reklamní digitální singl s názvem „So fresh, So cool“ na podporu piva značky „Hite“, ale Seungri se v reklamě neobjevil, protože byl tehdy ještě nezletilý. Jejich první japonské studiové album "Big Bang" vyšlo v srpnu 2009 ve vydavatelství Universal Music. Album bylo propagovánp singly "My Heaven" a "Gara Gara Go!!" (Japonsky: ガ ラ ガ ラ GO!!). Písnička „My Heaven“, japonská verze singlu „Heaven“ (korejsky: 천국 ; fonetický přepis: "Čchonguk") z alba "Stand Up", byla zkomponována japonským skladatelem Daishi Dance a debutovala na 3. místě hudebního žebříčku Oricon. „Gara Gara Go!“ se umístila na pátém místě, zatímco celé album získalo 3. místo.  Když přijeli zpět do Koreje, vrátili se členové opět ke svým sólovým aktivitám. 18. srpna 2009 vydal G-Dragon své debutové album "Heartbreaker". Album vyhrálo na Mnet Asian Music Awards v roce 2009 cenu „album roku“ a prodalo se ho přes 210 000 kusů. Tchäjang pořídil dva digitální singly – „Where U At?“ a „Wedding Dress“ – k propagaci svého druhého sólového alba vydaného v roce 2010. TOP si zahrál roli nájemného vraha Vicka v korejském seriálu "Iris". Däsong a Sungro hostovali a vystupovali v různých televizních show. Později se opět spojili při nahrávání písně „Koe wo Kikasete“ pro japonský seriál "Ohitorisama" (japonsky: お ひ と り さ ま; anglicky: One Person). Píseň byla později vydána jako samostatný singl a umístila se na 4. místě.  V lednu 2010 strávili Big Bang několik dní vystupováním na soulském olympijském stadionu. Koncerty nesly název "Big Show 2010". Následující měsíc se pustili do svého turné v Japonsku, které neslo název "Electric Love". Ačkoliv nebylo vydáno žádné oficiální album, v roce 2010 bylo nahráno několik singlů, které měly hlavně propagační účely. Píseň „Lollipop Part 2“ vyšla v únoru 2010, byla následovníkem skladby „Lollipop“ a byla využita na propagaci mobilních telefonů LG Cyon Lollipop uvedených do prodeje.<ref name="LOLLIPOP2/release"></ref> Singl také získal první místo v žebříčku digitálních singlů.<ref name="LOLLIPOP2/No1 realtime chart"></ref> Jejich další singl „Tell Me Goodbye“ byl nahrán pro japonskou verzi seriálu "Iris".<ref name="TMG/IRIS"></ref> Píseň se stala velmi populární, měla pozitivní ohlasy a na 52. ročníku Japan Record Awards vyhrála ocenění „Píseň roku". V návaznosti na mistrovství světa ve fotbale 2010 nahráli píseň „Shout of the Reds“ společně s korejskou rockovou skupinou Transfixion a krasobruslařkou Kim Ju-nou.<ref name="KIMYUNA/SHOUTOFTHEREDS"></ref>  Po většinu roku se členové soustředili hlavně na svou vlastní sólovou práci. G-Dragon a TOP vytvořili duo GD & TOP a vydali svůj první společné album. První vlastní EP s názvem "VVIP" vydal Sungro. Big Bang vyhráli další ceny, včetně „5 nejlepších umělců“ na 24. ročníku Japan Gold Disc Awards<ref name="24JGDA/newcomerwin"></ref> i ocenění „Nejlepší nový umělec". Koncem května 2010 obdržela skupina na MTV Video Music Awards Japan ocenění „Nejlepší popové video“ a „Objev roku".<ref name="VMAJ 2010/WINS"></ref> 25. srpna 2010 vydali svůj další japonský singl „Beautiful Hangover“. Po téměř dvouleté skupinové pauze se v roce 2011 Big Bang vrátili do Jižní Koreje s koncertem "Big Show". Předvedli i své nové písně z EP "Tonight", které se po vydání opět umístilo na prvních místech v různých korejských hudebních žebříčcích. Album bylo také prvním, které se jako K-popové dostalo do Top 10 amerického žebříčku iTunes a bylo jediným neanglicky zpívaným v Top 100. Na Cyworld mělo album předprodejní objednávku na 10 000 kusů, což přesáhlo dosavadní rekord TVXQ z roku 2008, kteří měli 6500 v předprodeji. Za týden se prodalo 100 000 kusů. Cho Cun-jong z Asia pochválil nové směřování skupiny ohledně hudby a uznal, že během dvouleté přestávky „se styl a hudební cit skupiny prohloubily". Sedm dní po vydání bylo oznámeno, že Big Bang už vydělali 7 miliard ₩ (5,1 milionů €). Hlavní stejnojmenný singl se dostal na vrchol žebříčku Gaon. Po ukončení propagace alba "Tonight" vydali Big Bang speciální edici, v níž přibyly dvě nové písně: „Love Song“ a „Stupid Liar“. Videoklip k písni „Love Song“ dosáhl na YouTube za dva dny dva miliony zhlédnutí. Skupina v květnu téhož roku odstartovala své turné "Love & amp; Hope".  V roce 2011 Big Bang vyhráli na MTV Europe Music Awards ocenění „Nejlepší celosvětový interpret“, kde účinkovali jako zástupci asijsko-pacifického regionu s více než 58 miliony hlasů. Předávání cen se zúčastnilo všech pět členů, což bylo obzvláště památné, protože to bylo Däsongovo a G-Dragonovo první veřejné vystoupení po Däsongově autonehodě a G-Dragonově skandálu s marihuanou. 29. listopadu 2011 skupina vyhrála na Mnet Asian Music Awards cenu „Nejlepší videoklip“ s písní „Love Song“. YG Entertainment oslavilo své 15. výročí koncertní sérií, která začala 3. prosince v jihokorejském Soulu. Däsong se tam na jevišti objevil poprvé před domácím publikem po autonehodě, která se stala v květnu a zahynul při ní motocyklista. 14. prosince Big Bang vydali jejich třetí album největších hitů s názvem "The Best of Big Bang", které obsahovalo japonskou verzi jejich #1 singlu „Haru Haru“. Album se umístilo na prvním místě denního žebříčku Oricon hned v den vydání a během prvního týdne se prodalo 14 000 kusů, což jen dokazovalo jejich přetrvávající popularitu. Bylo oznámeno, že Big Bang vydělali v roce 2011 88 miliard ₩ (63,8 milionů €), i když byli aktivní jen polovinu roku. Součástí výdělku byly i výnosy za koncert "Big Bang Show "pro SBS, koncert "Big Show" a japonské turné "Love & amp; Hope".

2012–2014: "Alive", první světové turné a sólo aktivity.

Počínaje 20. lednem 2012 začalo YG vypouštět do oběhu teasery pro páté EP "Alive", které bylo digitálně i fyzicky vydané 29. února 2012. Předobjednávky na nové album "Alive" činily kolem 260 000 kusů a nahromadily se během pouhých dvou týdnů. Hlavní singl „Blue“ byl vydán týden před albem a umístil se na prvním místě všech významných jihokorejských žebříčků. Album sklidilo velký úspěch a za první měsíc bylo prodáno přes 200 000 kusů. Big Bang obsadili 5 příček v Top 10 v "Billboard K-pop's Hot 100" a album "Alive" 150. místo v "Billboard 200", čímž se stali prvními Korejci s korejským albem, kterým se to podařilo. Díky jejich popularitě se také umístili na 24. místě v Billboard Social 50. Později se jim dostalo uznání i od týdeníku "Time" a jejich fotografie byly zveřejněny na domovské stránce Ceny Grammy.  Vydání alba se shodovalo s jejich každoročním koncertem Big Show, který se konal od 2. do 4. března 2012 na soulském olympijském stadionu. Koncert byl vyprodán a odehrál se za účasti 40 000 fanoušků. Show byla zároveň oficiální odstartování jejich světového turné s názvem "Big Bang Alive Galaxy Tour 2012" ve spolupráci s Live Nation Entertainment. Turné, které se konalo v 21 městech 13 zemí světa, bylo v režii slavné choreografky Laurieann Gibson. Záznam z koncertu Big Show byl prostřednictvím MTV World Stage odvysílán ve 160 zemích, a tak zpropagoval jejich světové turné. 6. března 2012 byl na YouTube zveřejněn videoklip k písni „Fantastic Baby“. V současnosti je to nejpopulárnější píseň skupiny, která má na YouTube přes 147 milionů zhlédnutí.  28. března 2012 byla vydána japonská verze "Alive", která obsahovala dvě skladby navíc. Na fyzické verzi alba byl i bonus ve formě japonské verze jejich hitu „Haru Haru". Za jeden den se prodalo přes 23 000 kusů a album se umístilo na 2. místě Oriconu. Prodejnost nakonec překročila 200 000, takže RIAJ (Asociace nahrávacího průmyslu Japonska) album označila zlatým oceněním. Japonská propagace začala vystoupením na festivalu Springroove 2012 po boku špičkových amerických a japonských hip-hopových umělců. Big Bang byli první korejští účinkující, kteří byli pozváni spolu s 2NE1. Po svém úspěšném návratu vydali 3. června speciální edici alba s názvem "Still Alive." Ta obsahovala 4 nové skladby – dvě nové (v korejštině) a korejské verze dvou dalších skladeb z japonského "Alive". Za první měsíc se prodalo přes 100 000 kusů. 20. června vyšla speciální "Monster" edice japonského alba "Alive".  Úspěch jejich speciální edice alba ještě více posílil celosvětové uznání skupiny a v Billboard Social 50 se dostali na 11. místo. Po zbytek roku převážně koncertovali v několika zemích: Japonsko (květen–červen), Čína (červenec–srpen), jihovýchodní Asie (září–říjen) a Amerika (listopad). Po koncertech v Americe se Big Bang vrátili do Japonska na turné "Special Final in Dome Tour", které se konalo v jedněch z největších stadionů v Japonsku, včetně Osaka Dome, Tokyo Dome a Fukuoka Dome. V prosinci 2012 skupina vystoupila v Hongkongu a Anglii. V Londýně se plánoval jen jeden koncert, ale pro velký zájem přidali ještě jeden. Turné zakončili v lednu 2013 koncerty v Ósace a třemi koncerty v gymnastické aréně v soulském olympijském parku. 30. listopadu 2012 získali Big Bang na 14. ročníku Mnet Asian Music Awards ocenění „Nejlepší chlapecká skupina“ a „Umělec roku“. Lídr G-Dragon byl oceněn jako „Nejlepší sólista". Na italském předávání cen TRL Awards vyhráli v kategorii „Nejlepší fanoušci".  V roce 2013 si skupina udělala přestávku a členové se soustředili na sólové aktivity. 27. února 2013 vydal Däsong své první sólové album "D'scover". Sungriho druhé EP "Let 'Talk About Love" bylo vydáno digitálně 19. srpna a fyzicky 21. srpna 2013. G-Dragon vydal své druhé sólové album "Coup d'Etat". První část vyšla digitálně 2. září a druhá část 5. září 2013. Do hudebnin přišlo 13. září 2013 a obsahovalo bonusovou skladbu. 6. listopadu měl premiéru film "Commitment", ve kterém si hlavní roli zahrál TOP; 15. listopadu vydal i singl „Doom Dada“, který se umístil na prvních příčkách několika jihokorejských žebříčků. Poprvé s touto písní TOP vystoupil 22. listopadu 2013 na 15. ročníku Mnet Asian Music Awards. Tchäjang se vrátil jako sólista 8. listopadu 2013 se singlem „Ringa Linga".  V roce 2014 pokračovali členové nadále ve svých sólových aktivitách. Tchäjang vydal 2. června 2014 studiové album "Rise". Däsong si na konto připsal další japonské studiové album "D'slove", které vyšlo 16. července 2014 a japonské EP "Delight", které bylo vydáno 29. října téhož roku. TOP si zahrál ve filmu "" hlavní postavu – hazardního hráče Ham TA-kila. Sungro si zahrál postavu Teddyho Soa, který se chce stát záchranářem, v seriálu "Angel Eyes". G-Dragon a Tchäjang vytvořili duo GD X Tchäjang a 21. listopadu vydali singl „Good Boy".

2015–současnost: "Made".

V dubnu 2015 YG Entertainment prohlásilo, že skupina se vrátí s novým studiovým albem "Made", jehož vydání bylo původně naplánováno na 1. září 2015, ale nakonec se datum vydání odložilo, aby se skupina po čtyřech měsících aktivit zregenerovala. Předtím vycházel každý měsíc singl, počínaje 1. květnem 2015 singlem „M“, přičemž následovat budou „A“, „D“ a „E".  1. května 2015 vyšel singl "M" obsahující písně „Loser“ a „Bae Bae“. Skladba „Loser“ dosáhla status „all-kill“, což znamená, že se umístila na prvním místě všech hlavních jihokorejských žebříčků. „Bae Bae“ se držela hned za ní na druhém místě. „Loser“ v singlovém žebříčku iTunes obsadila první příčku v Hongkongu, Indonésii, Macau, Malajsii, Filipínách, Rumunsku, Singapuru, Thajsku, Taiwanu a Vietnamu. „Loser“ byla na prvním a „Bae Bae“ na druhém místě v Billboard žebříčku "Světové digitální písně". "M" se umístil na prvním místě jihokorejského týdenního žebříčku prodejnosti alb Gaon za týden od 26. dubna do 2. května 2015, to znamená po jednom dni prodeje.  1. června 2015 vyšel singl "A", který obsahoval písně „Bang Bang Bang“ a „We Like 2 Party“. Podle Billboardu se 11. června umístila „Bang Bang Bang“ na prvním a „We Like 2 Party“ na druhém místě v Billboard žebříčku "Světové digitální písně". 4 nové skladby skupiny ovládly i čínský největší portál QQ Music. „Bang Bang Bang“ a „We Like 2 Party“, které byly vydány v Číně iv Koreji současně, se umístily na 1. a 2. místě. Přitom se na 3. místě umístila i skladba „Loser“, která byla vydána v květnu. Videoklipy poutaly velkou pozornost i na QQ Music a Youku. V žebříčku videoklipů na QQ Music se „Bang Bang Bang“ umístila na prvním, „We Like 2 Party“ na druhém, „Loser“ na třetím a „Bae Bae“ na šestém místě. 25. června 2015 přesáhl speciální projekt na YouTube 100 milionů zhlédnutí. „Bang Bang Bang“ vyhrála na MTV IGGY ocenění „Mezinárodní píseň léta 2015".  1. července 2015 byl vydán singl "D" obsahující skladby „If You“ a „Sober“. V žebříčku videoklipů na QQ Music předstihla „Sober“ píseň „Bang Bang Bang“ a obsadila první místo. „If You“ a „Sober“ se v Billboard žebříčku "Světové digitální písně" umístily na druhém a třetím místě. 14. července 2015 překročil počet zhlédnutí videoklipů z "M", "A" a "D" 200 milionů.  5. srpna 2015 vyšel singl "E" s písněmi „Zutter“ a „Let 'Not Fall In Love“. „Zutter“ je skladbou dua GD & TOP.  18. srpna 2015 YG Entertainment prohlásilo, že datum vydání alba se odkládá. Členové skupiny Big Bang využijí 3 týdny na přidání nových písní a regeneraci po čtyřech měsících propagací.  12. prosince 2016 byly vydány tři nové skladby „Fxxk it“, „Last Dance“ a „Girlfriend“, ktéré se staly populární, zejména „Fxxk it“.  Ke konci roku 2017 by měl G-Dragon nastoupit do své povinné vojenské služby.

Hudební styl a vzory.

V začátcích kariéry byla hudba skupiny Big Bang převážně zaměřena na hip hop a hip-pop, přesto se mezi jejich skladbami našlo několik R&B písní. Big Bang uvádějí jako svůj vzor nejdéle působící jihokorejskou skupinu Shinhwa, která měla na ně značný vliv. Redaktor Yahoo! v Japonsku jednou přirovnal jejich prvotní skladb ke skladbám amerických hip-hopových umělců jako jsou například The Black Eyed Peas, přičemž konstatoval, že jejich hudba je chytlavá, stejně jako rap a samotní zpěváci. "Always" je známo změnou jejich stylu hlavně díky experimentům s elektronickou taneční hudbou, čímž Big Bang udali nový trend hudby v Koreji. G-Dragon později řekl, že doufali, že s jejich novým směrem získají ještě více fanoušků. V roce 2008 vydali spolu s rockovou skupinou No Brain rockovou píseň „Oh My Friend“. V rozhovoru skupina vyjádřila svůj zájem o hudební styl trot. Album "Alive" je známo hlavně variacemi hudebních stylů, které se v něm objevily. Píseň „Bad Boy“ byla popsána jako „nostalgická“, „Fantastic Baby“ má silný podtón electropop, zatímco „Is not No Fun“ je mixem Euro-Trance z 90. let a diska. Däsongovo sólo „Wings“ prvky Trot a rocku, zatímco „Blue“ je popisována jako „elektronická balada, která začíná jemným klavírem a akustickou kytarou, které znějí dohromady velmi dobře“. Album si vysloužilo pochvalu i za to, že prezentovalo hlas skupiny bez obvyklého autotune.  Členové skupiny se v svých sólových aktivitách otevřeli dalším stylům. Díky tomu dostala skupina označení „bohatá paleta pro fanoušky“. Tchäjangovo album "Hot" bylo hlavně sbírkou R&B písní, přičemž zpěvák uvedl, že tento hudební styl byl jeho hlavním cílem. Däsongov první digitální singl „Look At Me, GwiSoon“ (korejsky: 날봐, 귀순) byl trot, což vyvolalo vlnu kritiky na základě toho, že Big Bang všichni viděli hlavně jako hip-hopovou skupinu. Lídr G-Dragon si pro svůj první sólové album "Heartbreaker" zvolil mix tanečních, hip-hopových a R&B písní. Justin McCurry z "The Guardian" o Big Bang napsal, že „každý z pěti členů Big Bang má svůj vlastní individuální vzhled a jejich hudební rozsah je rovnoměrně eklektický, pokrývající R&B, hip-hop, house, elektro a pop“. Producent a rapper Cho PD ocenil, že „zpěváci-idolové jako Big Bang mají schopnost být muzikanty“. Obzvlášť se mu líbil G-Dragon popisující, jak „se Big Bang v mnoha ohledech vyvinuli z idolů se schopnostmi, které mají hudebníci“ a „G-Dragon může být považován za hlavního zástupce toho všeho“.  Skupina je známá tím, že si nad svou kariérou drží pevnou kontrolu a na rozdíl od jiných korejských umělců se do tvorby své hudby značně zapojuje. Po vydání "Always" se začal G-Dragon více zapojovat do tvorby podkladů pro skupinu a napsal a zkomponoval písně „Haru Haru“, „Lies“ a „Last Farewell“. Jeho zapojení pochválili i v "Korea Times", kde ho popsali jako „geniálního zpěváka a skladatele“. Samotný G-Dragon pak popsal skupinu jako „idol skupinu, jež nevznikla díky talentu, ale úsilí“. Redaktor pro Yahoo! v Japonsku pochválil skupinu za jejich zapojení do práce se slovy, že „lze tímto zapojením členů do vlastní tvorby nejenže bude skupina sehraná, ale ještě i vynikne osobnost každého jednoho“.

Vystoupení.

Big Bang jsou známí svými bohatými vystoupeními, které jsou plné komplexních choreografií, kostýmů a rekvizit. Choreografie pro Big Bang často vytvářel Shaun Evaristo. Zatímco kdysi se spoléhali pouze na pohyby stylu street dance, později Big Bang přešli ke komplexnějším choreografům. Jejich tanec se šířil a mnozí ho napodobovali. Jeden z nejznámějších tanečních pohybů, který spočívá v zvednutí triček a odhalení břicha, si rychle získal popularitu a stal se jedním z nejvyhledávanějších na internetu. Další kreace zahrnuje myšlenku „skákání přes švihadlo“ a také si získala pozornost fanoušků.  Při vrcholu popularity „Gangnam Style“ od PSY popsal novinář Jon Caramanico z "The New York Times" jejich koncert v New Jersey jako „pravé divoké srdce K-popu“ a vyzdvihl jejich pestrobarevné kostýmy, choreografie a jevištní výkon. V roce 2012 obsadili 1. místo v kategorii Top 3 koncerty 2012 v Mall of Asia Arena na Filipínách. Ve srovnání se západními umělci jako jsou Justin Bieber a One Direction má Big Bang „hrany ostřejší, zvuk hlasitější a tanec pronikavější“. Na seznamu nejlepších koncertů roku 2012 v "The New York Times" se jejich koncert "Alive Galaxy Tour" v Prudential Center umístil na 3. místě. Lístky byly vyprodány za několik hodin, proto byly přidány další koncerty. V březnu 2012 napsala Krista Mahr, dopisovatelka časopisu "Time" z Jižní Asie, článek o svém prvním K-popovém koncertě v gymnastické aréně v soulském olympijském parku, ve kterém Big Bang označila pro jejich vystoupení na jevišti za „projev K-popových bohů“.

Kritika a kulturní přesah.

Big Bang získali chválu i kritiku. Časopis "Time" je označil za jednu z nejslibnějších jihokorejských skupin, které se probily až do Japonska, zatímco "Korea Times" jejich nazvalo „ikonou korejské popové hudby“. V listopadu 2011 BBC uvedla, že „K-popové skupiny včetně Big Bang si dělají jméno po celém světě“ a poukázalo i na přínos skupiny, když jde o ekonomický růst YG Entertainment.  Zatímco "The Vancouver Sun" je popsal jako „ultra-stylizovanou pětičlennou chlapeckou skupinu z Jižní Koreje“ a „K-popovou senzaci“, americký CNBC je popsal jako „soubor pečlivě vybraných a úhledně produkovaných vystupujících“, jejichž využití „bubblegum popového zvuku, výrazného oblečení a videoumění“ tlačí K-pop do popředí hudby po celém světě. Poté, co skupina na MTV Europe Music Awards vyhrála cenu „Nejlepší celosvětový interpret“, Google oznámil, že jeho dceřiná společnost YouTube založí na základě popularity a úspěchu K-popu vlastní K-popový kanál. Britský list "The Guardian" publikoval článek rozebírající důležitost, jakou výhra „vrhá světlo na vzestup korejské hudby po celé Evropě“. Poté, co se s albem "Alive" stali první K-popovou skupinou umístěnou v hudebním žebříčku Billboard 200, odstartovali Big Bang svou "Alive Galaxy Tour", která se konala v 21 městech po celém světě. Turné skončilo v lednu 2013 a celkově se na něm zúčastnilo na 800 000 diváků. Skupina si také získala pozornost umělců jako Jill Scottová, Pixie Lott, A * M * E, Dakota Fanningová, Nelly Furtado, a Grimes, která uvedla, že K-pop (a zejména G-Dragon) ovlivnil její hudební styl, hlavně vizuálně.  Jejich vlastní vliv přesáhl hranice hudebního průmyslu a udává módní trendy. Jejich styl přezdívaný jako „móda Big Bang“ si rychle našel své příznivce po celé Asii. Po debutu byli zaměřeni hlavně na hip-hopový styl. Vydání "Always" v roce 2007 bylo provázeno i změnou stylu, který se více přiklonil k preppy-punk stylu, což zahrnovalo úzké džíny spolu s Converse či vysokými teniskami, které se v Jižní Koreji staly trvalým módním trendem. Tchäjang vyměnil své copánky za kohouta. Začali nosit značky jako je Bape, 10 deep, Louis Vuitton, Jeremy Scott a Phenojménon. Na svá vystoupení i do videoklipů si oblékali i vlastní mikiny s potiskem. Dostalo se jim pochvaly, že přinesli zpět do módy „starou klasiku“, jakou byly boty od Nike či Reebok. G-Dragon, popisován jako „skupinový módní guru“, rovněž proslavil trojúhelníkové šátky, které byly později přezdívané „Big Bang šátky“. TOP si získal své následovatele díky neustálému nošení slunečních brýlí během vystoupení. Oblečení, které měli členové skupiny na sobě během vystoupení, se stalo natolik oblíbeným, že se dostalo do prodejen, jako je například Dongdaemun. V roce 2011 Big Bang spolupracovali s japonským prodejcem oděvů Uniqlo, s jehož pomocí vytvořili trička, jež měla propagovat jejich japonský návrat. Bylo oznámeno, že všechna trika byla vyprodána během 15 minut po otevření obchodního domu. Big Bang, ale zejména G-Dragon, si udělali jméno jako módní ikony a přitahují pozornost západních módních návrhářů, ale v začátcích kariéry byli kritizováni za přivlastňování si hiphopové kultury, konkrétně za výběr oblečení, barevného sladění a účesů.  Big Bang měli vliv na zformování čínské chlapecké skupiny OkBang, která byla popsána jako „skupina, která má s Big Bang mnoho společného z hlediska hudebního stylu, šatníku a účesů“. V roce 2010 byl koncert "Big Show" vybraný jihokorejským Turistickým výborem pro kampaň "Visit Korea v letech 2010–2012" s tím, že mají „na zemi velký ekonomický vliv“. Big Bang jsou i nadále tváří Jižní Koreje, pokud jde o cestovní ruch. Popularita po celém světě udělala z Big Bang jedny z nejlépe placených korejských celebrit.

Fanoušci.

Korejské fankluby hrají v K-popovém průmyslu zásadní roli. Jejich struktura a funkce se od západních fanklubů liší. Každý klub má své jméno a barvu. Fanoušci Big Bang se nazývají V.I.P. (pojmenovaní podle singlu se stejným názvem) a reprezentují jejich žluté svítící tyčinky ve tvaru koruny. Aby pomohli šířit myšlenku „fanouškovské rýže“, povzbuzovali Big Bang své fanoušky, aby na jejich koncerty přinášely pytle s rýží. Skupina následně rýži daruje na charitativní účely. Podle časopisu "Time" věnovalo 50 fanklubů z celého světa na jejich koncert v březnu 2012 12,7 tun rýže. Navzdory svému korejskému původu se Big Bang vyznačují mezinárodní multikulturní fanouškovskou komunitou.

Big Bang (korejsky: 빅뱅, často stylizováno jako BIGBANG) je čtyřčlenná jihokorejská chlapecká skupina, jež byla založena společností YG Entertainment. Původně debutovala s pěti členy: G-Dragon, T.O.P, Taeyang, Daesung a Seungri. Seungri skupinu 11. 3. 2019 opustil.

Big Bang (coréen : 빅뱅), également stylisé BIGBANG, est un boys band de K-pop sud-coréen, originaire de Séoul. Il se composait de cinq membres jusqu'au départ de Seungri en mars 2019. Le groupe est mené par le rappeur G-Dragon. À ses côtés se trouvent T.O.P et Taeyang qu'il connaît depuis son enfance, ainsi que Daesung et Seungri. À leurs débuts en 2006, ils sont considérés comme étant la nouvelle figure montante de leur label, YG Entertainment. Leurs débuts sont en effet prometteurs, mais c'est à la sortie du single "Lies" en 2007 qu'ils connaissent véritablement le succès. Le groupe est connu pour sa musique, mais aussi pour le style vestimentaire de ses membres, surtout de leur leader, souvent surpris à des fashion weeks ainsi que des défilés, devenu célèbre à travers tout le pays et même à l’échelle internationale.


Budova.

Původní budova navržena švédským architektem Carl Albertem Edelfeltom byla vzhledem k vytížení stanice na začátku 20. století považována za příliš malou. V roce 1904 byla vyhlášena architektonická soutěž na novou budovu stanice, kterou vyhrál Eliel Saarinen s romantizujícím návrhem, který rozpoutal bouřlivou diskusi v odborných i laických kruzích. E. Saarinen se tohoto konceptu vzdal a v roce 1909 přišel s novým, propracovaným návrhem, který se následně i realizoval. Budova nové stanice byla otevřena pro veřejnost v roce 1919. E. Saarinen krátce po dokončení budovy (v r. 1923) emigroval do Spojených států. Navzdory tomu, že návrh byl přepracován, budova stále nese některé typické romantické prvky a stala se symbolem finského národního romantismu. Je obložena finskou žulou a její dominantou je vysoká věž s hodinami a dva páry soch titány, kteří nesou kulové lampy. Na architektuře budovy jsou zřetelné ruské vlivy a snahu zakomponovat do tvarosloví budovy finskou historii.

Charakteristika.

Hlavní helsinskou železniční stanici denně využívá přes 200 000 pasažérů. Stanice je hlavového typu a tudíž není průjezdná vlaky. Toto řešení umožňuje dobrý přístup návštěvníků na všech 19 nástupišť. Nástupiště 1-4 slouží místním linkám, 5-12 ve středu stanice patří dálkovým linkám (11 a 12 jsou expresní linky) a 13-19 patří znovu místním linkám.  Mimo objektu stanice se nachází nakládací prostor pro nákladní dopravu. Hlavní centrum nákladní vlakové dopravy se ale nachází ve stanici Pasila.  Stanice byla během své existence několikrát renovovaná. V roce 1960 byl postaven podzemní tunel a v roce 1969 byla stanice elektrifikována. V roce 1982 byla pod budovou stanice postavena stanice metra. V roce 2000 byla nad nástupišti vystavěna skleněná střecha, která se nacházela v původních návrzích E. Saarinena.  V budově stanice se nachází prezidentský salon s rozlohou 50m, vyhrazený pro finského prezidenta a jeho hosty. Salón má dva samostatné vstupy. Jeden z náměstí Rautatienori a druhý ze nádražní haly. V salonku se nachází nábytek navržený E. Saarinenem.  Stanice představuje důležitý dopravní uzel finské dopravy. Na obou stranách se nacházejí autobusová nádraží i stanice kyvadlové dopravy letiště. Pod nádražím se nachází stanice metra propojená s pěším podchodem a podzemním obchodním centrem. Stejně většina helsinských tramvajových spojení prochází okolím stanice.

Helsinki je název železniční stanice a hlavní uzel regionální a dálkové dopravy v subregionu Velké Helsinky a známá pamětihodnost finského hlavního města. Je to domácí stanice finské státní železniční společnosti VR a koncová stanice všech linek helsinské rychlodráhy. Nachází se zde i nakládací rampa pro autovlaky.

La gare centrale d'Helsinki (en finnois : "Helsingin päärautatieasema", en suédois : "Helsingfors centralstation") est une gare ferroviaire finlandaise, situé sur la Place Rautatientori (place de la gare centrale) dans le centre d'Helsinki.


Obsah knihy.

Příběh se odehrává v Indianapolis v Indianě, kde se šestnáctiletá Hazel Grace Lancaster neochotně, na přání její matky, účastní setkání podpůrné skupiny pro pacienty s rakovinou. Kvůli rakovině musí používat přenosný zásobník kyslíku, aby mohla správně dýchat. Při jednom ze setkání jí do oka padne dospívající chlapec a dozví se, že jeho jméno je Augustus Waters. Augustus je zde, aby podpořil jejich společného kamaráda Izáka, kterému muselo být pro nádor odstraněno nejdříve jedno oko a pak i to druhé. Po konci setkání Augustus přistoupí k Hazel a řekne jí, že vypadá jako Natalie Portman ve filmu "V jako Vendeta". Zároveň ji pozve k sobě domů na sledování filmu a během toho si povídají o zkušenostech s rakovinou. Hazel prozrazuje, že má rakovinu štítné žlázy, která se jí rozšířila do plic. Augustus měl rakovinu kostní dřeně, nyní je již vyléčen, ale za tu cenu, že mu byla amputována noha. Předtím, než Augustus odveze Hazel domů, se dohodnou, že si přečtou oblíbené knihy toho druhého, Augustus dává Hazel "Cenu úsvitu" a Hazel mu naopak doporučí "Císařský neduh".  Hazel vysvětluje důležitost "Císařského neduhu", je to kniha o dívce jménem Anna, která má rakovinu, popisuje její život a končí v polovině věty, což čtenáři nedává jasný konec o konci této postavy. Hazel spekuluje rovněž o tajemném autorovi knihy, Peterovi Van Houtenovi, který po vydání knihy odletěl do Amsterdamu a od té doby o něm nebylo vůbec slyšet. Hazel mu psala i dopisy, ale na žádný ji neodpověděl.  Týden po jejich diskuzi nad literárním významem "Císařského neduhu", Augustus prozradí, že zkontaktoval Van Houtenovu asistentku Lidewij a ona zprostředkovala emailovou konverzaci mezi ním a tajemným autorem. Augustus Hazel ukáže Van Houtenovu odpověď a ona připraví seznam otázek ohledně knihy a doufá, že se jím tím podaří rozluštit nejednoznačný závěr románu, nejvíce jí zajímá osud Anniny matky. Myslí si, že když Annina matka přežije smrt své dcery, tak i její vlastní rodiče budou v pořádku poté, co Hazel zemře. Van Houten ji nakonec odpovídá, že by jí její otázky mohl odpovědět pouze osobně a pozve jí, ať se u něj staví, pokud se někdy objeví v Amsterdamu. Augustus krátce poté pozve Hazel na piknik, který je v nizozemském stylu a odhalí zde, že využil nabídky charitativní organizace, která plní přání dětí s rakovinou: oba dva pojedou do Amsterdamu, aby se setkali s Van Houtenem. Hazel je nadšená, ale když se Augustus dotkne její tváře, tak se z nějakého důvodu cítí váhavě. Postupem času si uvědomí, že ho má velice ráda, ale ví, že ho velice zraní, až zemře. Sama sebe přirovnává ke granátu.  Uprostřed boje svých citů začne Hazel trpět vážnými příznaky, kdy se její plíce neustále plní vodou a ona musí zůstat v nemocnici na jednotce intenzivní péče. Když je propuštěna do domácí péče, tak se dozvídá, že Augustus v té době nikdy neopustil čekárnu nemocnice. Přináší ji další dopis od Van Houten, tentokráte více osobní a šifrovanější než ten poslední. Po přečtení dopisu je Hazel více než přesvědčená, že se musí vydat do Amsterdamu, ale naráží na problém, protože její rodiče a lékaři si myslí, že Hazel není na cestování dostatečně silná. Situace se zdá beznadějná, než jeden z lékařů nejvíce obeznámených o jejím případě, Dr. Maria, přesvědčí Hazeliny rodiče, že ona musí cestovat, protože potřebuje žít svůj život.  Plány jsou určeny pro Augusta, Hazel a Hazelinu matku, aby jeli do Amsterdamu, ale když se Hazel a Augustus setkají s Van Houtenem, tak místo vytříbeného génia objeví zlého rázného opilce, který tvrdí, že nemůže odpovědět na žádnou z Hazeliných otázek. Ti dva opouštějí Van Houtena v naprostém zklamání a doprovází je jeho asistentka Lidewij, která je Van Houtenovým chováním zděšena a doporučí jim návštěvu domu Anny Frankové. Zde se na konci prohlídky Augustus s Hazel políbí za potlesku všech návštěvníků. Vrací se zpět do hotelu, kde se poprvé a naposledy pomilují.  Následující den Augustus přizná, že zatímco Hazel byla v nemocnici, tak on byl na počítačové tomografii a zjistilo se, že jeho rakovina se vrátila a rozšířila se všude po jeho těle. Vrací se do Indianapolis a Hazel si uvědomuje, že nyní tím granátem je Augustus. Tím, jak se jeho stav zhoršuje, tak se čím dál tím méně projevuje jeho typický šarm a jistota. Stane se zranitelným a vystrašeným, ale v Hazelině mysli zůstane navždy jako nádherný kluk. Když dojde k této změně, tak mu přestane říkat Augustus a začne se na něj odkazovat jako na Guse, stejně jako jeho rodiče. Hazel poznává, že ho nyní miluje ještě více, než kdy předtím. Jeho stav se však rychle zhoršuje. Ve svých posledních dnech Augustus zorganizuje pro sebe předčasný pohřeb, kde Izák a Hazel říkají oslavné řeči. Hazel si vypůjčí citát od Van Houtena o větších a menších nekonečnech. Říká, jak moc ho miluje a že by krátký čas, který strávili spolu, nevyměnila za nic na světě.  Augustus za osm dní od tohoto okamžiku umírá. Hazel je překvapena, když na pohřbu vidí Van Houtena, který ji vysvětlí, že on a Gus udržovali korespondenci a že Augustus po Van Houtenovi požadoval, aby vykompenzoval zničený výlet do Amsterdamu tím, že přijde na jeho pohřeb a setká se s Hazel. Van Houten lehce odhaluje osud Anniny matky, ale Hazel už nemá zájem to slyšet.  O několik dní později Izák řekne Hazel, že Augustus pro ní něco psal. Naznačil něco ohledně psaní pokračování "Císařského neduhu", Hazel chce stránky najít a tak se ještě jednou setkává s Vah Houtenem. Ten je opilý a řekne jí, že Anna bylo jméno jeho dcery, která zemřela na rakovinu v osmi letech. "Císařský neduh" byla pro něj snaha vyrovnání se se smrtí své dcery. Hazel řekne Van Houtenovi, aby vystřízlivěl a napsal další knihu.  Hazel se dozví, že ty stránky poslal Augustus Van Houtenovi, protože chtěl, aby je Van Houten použil při psaní oslavné řeči o Hazel. Lidewij donutí Van Houtena si ty stránky přečíst a posílá je Hazel. Kniha končí, když Hazel čte Augustova slova, kde říká, že v tomto světě je nevyhnutelné být zraněn, ale je na nás, abychom si vybrali, komu dovolíme, aby nás ranil a on, že je se svou volbou spokojený. Doufá, že ona bude se svou volbou také. Poslední slova knihy pochází od Hazel, která praví, že ano.

Filmové zpracování.

V lednu 2012 filmová společnost Fox 2000 zakoupila práva k filmu a 19. února 2013 bylo oznámeno, že film bude režírovat Josh Boone a v hlavních rolích se objeví Shailene Woodley, Ansel Elgort a Nat Wolff. Film měl premiéru dne 6. června 2014 a stal se úspěšným jak u kritiků, tak i na pokladnách kin.

Audiokniha.

V roce 2015 byl vydán román i jako audiokniha. Augusta Waterse ztvárnil Matouš Ruml, Hazel Grace Veronika Kubařová.

Hvězdy nám nepřály, v anglickém originále The Fault in Our Stars, je kniha amerického spisovatele Johna Greena vydaná v lednu 2012. Příběh vypráví o šestnáctileté dívce trpící rakovinou jménem Hazel, kterou její rodiče nutí, aby chodila na setkání podpůrné skupiny, kde se následně potkává a zamiluje do sedmnáctiletého Augusta Waterse, bývalého hráče basketbalu, který v minulosti také trpěl rakovinou.

Nos étoiles contraires (titre original : "") est un roman pour adolescents de l'écrivain américain John Green édité en par. Il a été édité en 2013 par Nathan Jeunesse en français.