Charakteristika.

Hlavní rozdíl oproti klasickým trojlodními stanicím je, že boční lodě jsou konstruovány užší (není nutné místo pro nástupiště) a oddělené dveřmi podobnými jako u vlaků. Ty se otevírají, jen když vlak stojí ve stanici; aby zastavil dveřmi přesně proti dveřím stanice, zajišťuje zařízení "SOSD" ("svetiľnik otkrytija stancionnych dverej, ") skládající se z řady světel a fotobuněk umístěných na úrovni prvního vozu soupravy. Zvláštní zařízení synchronizuje čas a rychlost otevírání dveří ve vozech a ve stanici. Zařízení UFKP ("ustrojstvo fotoelektričeskogo kontrolja passažira, ") a "RUBEŽ-3M" kontrolují infračerveným paprskem prostor mezi dveřmi stanice a vlaku a v případě pádu cestujícího nebo nějakého předmětu neumožní rozjezd vlaku.  Podobný systém staničních dveří se užívá i v západoevropských metrech s vlaky řízenými automaticky; tam však oddělení prostoru pro vlak a pro cestující tolik nezasahuje do konstrukce stanice.

Výstavba.

Stanice uzavřeného typu byly ve své době preferovány kvůli jednodušší výstavbě. Boční lodě mají stejný poloměr jako traťové tunely, a tudíž není nutné přestavovat a otáčet razicí štít kvůli ražbě lodí o jiné velikosti. Též není nutné budovat perony a obkládat boky tunelů; klesla spotřeba stavebnin a práce trvaly kratší dobu. Celkem se tak významně snížily náklady na výstavbu. S budováním těchto stanic se však skončilo v roce 1972 z několika důvodů: jsou vyšší jejich provozní náklady (složitý mechanismus dveří je nutné udržovat), přepravní kapacita je nižší, protože kvůli složitému zastavování metro tráví ve stanici delší dobu a tím se prodlužují intervaly vlaků na lince, rovněž se na menší plochu stanice vejde méně cestujících.

Typy.

Technologie horizontálního výtahu je dvou typů:

Posuvné dveře platformy.

Výhody:  Hlavní nevýhodou tohoto systému je jeho cena; Instalace systému obvykle stojí několik milionů amerických dolarů za každou stanici. Tento systém omezuje typ kolejových vozidel, které mohou být použity na trati, pokud jsou použity pro modernizaci starých stanic, protože dveře ve vlacích by měly mít přesně stejné umístění jako dveře nástupiště; to vede k dodatečným nákladům v důsledku modernizace a nákupu kolejových vozidel. Rovněž brání přirozenému větrání a zvyšuje náklady na kontrolu klimatu.  Dveře také představují svá vlastní bezpečnostní rizika. Hlavním rizikem je, že lidé mohou být uvězněni mezi dveřmi nástupiště a vozem vlaku a mohou být při rozjezdu vlaku rozdrceni. Případy tohoto výskytu jsou vzácné a mohou záviset na systému řízení přístupu a designu dveří.

Automatické dveře platformy.

Tento systém se skládá z bariéry v podobě plotu s dveřmi, jehož výška je obvykle jen poloviční výšky systému posuvných dveří plošiny. Nachází se na okraji železničních nástupišť, aby se zabránilo náhodnému pádu cestujících na železničních tratích. Stejně jako systém posuvných dveří na platformě se dveře stanice otevírají a zavírají současně s dveřmi vlaku.  Instalace tohoto systému je levnější než systémy posuvných dveří na platformě, proto některé železniční společnosti preferují tento systém při modernizaci starých stanic a instalaci nových jako možnost zvýšení bezpečnosti na železničních nástupištích a zároveň bez použití klimatizačního systému ve prospěch přirozeného větrání. Tento systém je však méně účinný než systém posuvných dveří plošiny, protože zcela neodpojuje stanici od železničních tratí a nepomáhá, pokud lidé úmyslně zasáhnou železniční tratě.

Stanice metra uzavřeného typu () je typ podzemní ražené stanice metra, jejíž boční lodě nejsou přístupné cestujícím. Takové stanice se nacházejí jedině v Petrohradském metru; budovány byly mezi lety 1961 a 1972.

Les portes palières appelées également les façades de quai sont des portes automatiques vitrées situées dans une station de métro, le long des quais en bordure des voies. Ces portes qui ne s'ouvrent que lorsque la rame est à l'arrêt en station, sont notamment destinées à empêcher les suicides ou les accidents. Elles sont aussi essentielles pour l'automatisation des lignes de métro.


Život.

Boelcke se narodil v rodině učitele, který se vrátil do Německa z Argentiny. Původně se jmenoval Bölcke, ale spolu se starším bratrem Vilémem si jméno změnil na stejně vyslovované Boelcke. Po maturitě vstoupil v roce 1911 do "Telegraphen-Bataillon 3" v Koblenzi jako "Fahnenjunker" (důstojnický kadet).  V květnu 1914 byl převelen k letectvu a v letecké škole v Halberstadtu získal pilotní osvědčení. Po absolvování třetí letecké zkoušky byl 15. srpna poslán na frontu k "Fliegerabteilung 13". Zde létal se svým o pět let starším bratrem Vilémem jako pozorovatel. Po různých rozepřích s přáteli se bratři rozdělili.  Oswald v dubnu 1915 přešel k nově ustavenému "Feldfliegerabteilung 62", v Döberitz, který byl krátce nato umístěn u Douai ve Francii. Zde se setkal s Maxem Immelmannem, pozdějším leteckým esem.  Ačkoliv někdy bývá uváděno jako jeho první vítězství potvrzený sestřel z 4. července 1915, tento údaj není správný – nepřátelské letadlo sestřelil jeho pozorovatel. První vítězství přišlo až 19. srpna. V tomto měsíci dostali Boelcke a Immelmann dva z pěti nových prototypů Fokkeru E.I. Letouny byly jako první vybaveny synchronizovaným kulometem "Parabelum". Do konce roku Boelcke zaznamenal čtyři úspěchy, v lednu další čtyři. 12. ledna byli Boelcke s Immelmannem jako vůbec první piloti vyznamenáni řádem Pour le Mérite, nejvyšším německým vojenským vyznamenáním.  V březnu 1916 se Boelcke stal velitelem skupiny šesti letek u nově vzniklé "Fliegerstaffel" Sivery a vedl své piloty v bojích u Verdunu. Boelcke se přátelil i s korunním princem Vilémem (Vilém psal každoročně v den Boelckeho smrti jeho rodičům až do druhé světové války dopis), jehož štáb sídlil v blízkém Stenay.  Po smrti Immelmanna 18. června 1916 se Boelcke stal německým letcem s nejvyšším počtem sestřelů. Byl poslán na inspekční cestu po Balkánu. Z cesty byl však zakrátko odvolán a podílel se na jím navržené reorganizaci německého letectva. S povýšením do hodnosti "Hauptmann" byl na základě rozkazu majora Hermanna von der Lieth-Thomsen pověřen funkcí velitele k 10. srpnu 1916 vzniklé jednotky "Jasta 2".  Navštívil svého bratra v ukrajinském Kovelu u "Kampfgeschwader 2". Zde také vybral poručíka Manfreda von Richthofen a Erwina Böhmeho i s Hansem Reimannem pro výcvik a létání u své jednotky. V srpnu začal Boelcke s praktickým a teoretickým výcvikem. Soustředil se zejména na lety v sevřených formacích. Úspěchy jeho výcviku se brzy dostavily. V období od začátku srpna do konce října 1916 sestřelil Boelcke 20 nepřátelských letounů a s celkovým počtem 40 uznaných vítězství byl na špičce mezi tehdejšími stíhači. 28. října 1916, během urputného souboje s nepřáteli, se Boelckeho letoun srazil se strojem jeho přítele Böhmeho. Boelckeho letoun se stal neovladatelným. Následoval pád k zemi a Boelckeho smrt. Oswald Boelcke byl pohřben se státními poctami v německém městě Dessau (Desava). Při jeho pohřbu shodili britští piloti věnec s dopisem, kde vyjádřili hlubokou soustrast nad smrtí svého protivníka.

Oswald Boelcke (19. května 1891, Giebichenstein (dnes Halle, Sasko-Anhaltsko) – 28. října 1916 u Bapaume (Pas-de-Calais), Francie) byl německý stíhací pilot v první světové válce, jeden z nejlepších taktiků vzdušného boje. Je považován za zakladatele moderního německého stíhacího letectva, zejména díky tomu, že sepsal "Dicta Boelcke", základní pravidla pro vedení leteckého boje. Těmito doporučeními se v bojích řídilo a dodnes řídí mnoho stíhacích pilotů. Manfred von Richthofen, který se od Boelckeho mnohému naučil, o něm v srpnu 1917 prohlásil: „Já jsem jen bojový pilot, ale Boelcke byl skutečný hrdina.“

Oswald Boelcke (Giebichstein, - Bapaume, ) est un pilote allemand de la Première Guerre mondiale. As de l'aviation avec 40 victoires aériennes, il formule les premiers principes du combat aérien, plus connus sous le nom de Dicta Boelcke.


Druhy vlnění.

Postupné vlnění.

Vzniká postupným rozkmitáváním bodů v pružném prostředí (hadice, lano, vodní hladina...).  Rovnice postupné vlny: formula_1

Postupné příčné vlnění.

Body prostředí kmitají kolmo na směr šíření. Příkladem postupného vlnění příčného je vlnění na vodní hladině po dopadu kamene, šířící se od tohoto zdroje v kruhových rovinných vlnoplochách ve tvaru vrch – důl.  Elektromagnetické vlnění je postupné příčné.

Postupné podélné vlnění.

Může k němu docházet ve všech skupenstvích.  Body prostředí kmitají ve vlnoplochách. Dochází k postupnému zhušťování a zřeďování prostředí. Příkladem je zvuk.

Stojaté vlnění.

Skládáním dvou proti sobě jdoucích postupných vlnění stejných parametrů vzniká stojaté vlnění, které je v řadě bodů (představovaných například napjatou strunou) charakterizováno body se stále stejnou výchylkou. Body s trvale největší výchylkou se nazývají kmitny, body s trvale nulovou výchylkou se nazývají uzly. Stojaté vlnění pružných těles se nazývá "chvění" a je nejčastějším zdrojem zvuku a fyzikálním základem hudebních nástrojů.

Rovnice stojatého vlnění.

Podélné a příčné vlnění.

Podle směru vychýlení částic z rovnovážné polohy rozlišujeme vlnění příčné (výchylka je kolmá na spojnici sousedních částic) a vlnění podélné (výchylka je ve směru spojnice sousedních částic).

Šíření vlnění.

Vlnění se šíří ve vlnoplochách- množinách bodů se stejnou fází. Platí Huyghensův princip- každá vlnoplocha se stává zdrojem nekonečně mnoha elementárních vlnění, jejichž interferencí vzniká další vlnoplocha.  Rychlost šíření závisí na typu prostředí- např. zvuk se pohybuje ve vzduchu formula_11 kde formula_12 je teplota v °C.  Směr vlnění udává paprsek – přímka kolmá na vlnoplochu – normála.

Mechanické vlnění je děj, při němž se kmitání částic šíří látkovým prostředím. Mechanické vlnění se šíří látkami všech skupenství pomocí sil působících mezi částicemi. Vzniká tak, že výchylka jedné částice z rovnovážné polohy vnější silou a k tomu dodaná energie se přenese na částici sousední, pak na další a tak vlnění určitou rychlostí postupuje od svého zdroje v řadě bodů, nebo v rovině, nebo v prostoru. Mechanické vlnění je například zvukové vlnění.

Une onde mécanique progressive est le phénomène de propagation d'une perturbation locale dans un milieu matériel. Pour une onde mécanique, il n'y a pas de déplacement de matière mais un transport d'énergie. La caractéristique principale de l'onde progressive est que la perturbation se retrouve identique à elle-même après une durée T (période temporelle de propagation) et à une distance de lambda (période spatiale de propagation ou longueur d'onde). Il faut pour cela que le milieu de propagation ait une extension infinie ou, tout du moins, une taille très grande devant celle de la longueur d'onde. Dans le cas contraire, sous certaines conditions liant la dimension du milieu et la longueur d'onde, il s'établit une onde stationnaire. C'est le cas du "confinement", par exemple dans le cas d'une corde vibrante fixée aux deux extrémités, l'onde émise se voit superposée à l'onde réfléchie ce qui donne naissance, grâce au théorème de superposition des ondes, à une onde stationnaire vibrant selon des modes propres précis : la longueur entre les extrémités doit être un multiple entier de la demi-longueur de l'onde.


Z historie.

V první polovině 18. století napsal akademik Goldbach (1690-1764) z Petrohradu svému příteli Eulerovi, jednomu z největších matematiků všech dob:  „Poslyšte velmi zajímavý úkol. Vezmu libovolné číslo větší než 5, např. 77. Můžeme je vyjádřit jako součet tří prvočísel: 77 = 53 + 17+ 7. Zvolím ještě jiný příklad, číslo 461. Opět platí 461 = 449 + 7 + 5, atd. Jak dokážeme, že to platí pro každé číslo? Libovolná zkouška tento výsledek potvrzuje, jenže život nestačí k tomu, abychom probrali všechna lichá čísla. Potřebujeme obecný důkaz a ne zkoušky.“  Euler na dopis odpověděl, že Goldbachův problém je správný, i odpověď je správná, ale důkaz se mu nepodařilo nalézt. Naopak objevil novou věc, nazvanou od těch dob Eulerův problém: Každé sudé číslo, počínaje čtyřkou, můžeme vyjádřit jako součet dvou prvočísel. Jenže ani tento zákon se mu nepodařilo obecně dokázat a pozdější rozbory ukázaly, že důkaz Eulerova problému je mnohem obtížnější než důkaz Goldbachova problému. Oba tyto problémy vzdorovaly dvě stě let úsilí mnohých matematiků.  Teprve roku 1937 se důkaz Goldbachova problému podařil sovětskému matematiku Vinogradovovi, který dokázal, že v přirozené řadě čísel existuje jisté veliké číslo, za nímž všechna ještě větší lichá čísla se dají rozložit na součty tří prvočísel. Odpověď na otázku, jak velké to musí být číslo, aby tento důkaz platil, našel jeho žák Borozdkin, jenže jeho číslo mělo 4 miliony desítkových míst. Další matematici hranici snížili a všechna menší čísla do 10 prověřili na počítači Deshuilliers a kol., takže důkaz je úplný.  Obdobu Eulerova problému se podařilo dokázat pro šest a čtyři prvočísla, na obecný důkaz pro 3 a 2 prvočísla však dosud čeká. Přinese svému řešiteli světovou slávu, úměrnou obtížím, jež bude třeba překonat.

Goldbachova hypotéza je jeden z nejstarších a nejslavnějších dosud nevyřešených problémů matematiky, který spadá do teorie čísel. V moderní formulaci jako osmý z Hilbertových problémů zní následovně:

La conjecture de Goldbach est l'assertion mathématique non démontrée qui s’énonce comme suit : Formulée en 1742 par Christian Goldbach, c’est l’un des plus vieux problèmes non résolus de la théorie des nombres et des mathématiques. Il partage avec l'hypothèse de Riemann et la conjecture des nombres premiers jumeaux le numéro 8 des problèmes de Hilbert, énoncés par celui-ci en 1900.


Historie.

Vývoj.

První koncepty PlayStationu se datují do roku 1986, když právě probíhaly společné zájmy mezi společnostmi Sony a Nintendo. Nintendo chtělo se Sony spolupracovat na CD-ROM přídavku pro konzoli Famicon. Tento produkt byl pak jmenován jako CD-ROM/XA. Ten umožňoval současný přístup ke kompresovaným audio / video souborům uložených na disku. Přídavek měl ale problémy. Diskovým systém Famicomu "(tak se nazýval optický disk pro tento přídavek)" byl velice náchylný na zničení dat, které obsahoval a neobsahoval žádnou protikopírovací ochranu, což vystavovalo hrozbu velkého počtu softwarového pirátění her. Když bylo CD-ROM/XA veřejně představeno, Nintendo bylo zaskočeno velmi přívětivými ohlasy a mělo tak do budoucna velký zájem o tuto technologii. Nintendo tak podepsalo se Sony další smlouvu opět na CD-ROM přídavek, ale tentokrát pro jejich vlajkovou loď – konzoli SNES. Volba společnosti Sony byla opět společného zájmu. Ken Kutaragi, jeden i inženýrů pracujících v Sony, byla osoba, která pro konzole Nintenda navrhl v té době revoluční procesor SPC-700 pro použití jako osmi-kanálový ADPCM "(= postupy pro ukládání zvukových dat v digitálním formátu)". Procesor se ukázal být jako velmi moderní a spolehlivý a demonstroval tak sílu inženýrů ze Sony.  Ken Kutaragi byl brzy pokárán Sony za to, že pracoval na straně Nintenda, aniž by Nintendo Sony řeklo, na čem jejich jeden z hlavních inženýrů pracuje. Tehdejší CEO Sony, Norio Ohga, si ale uvědomil potenciál v jejich čipu SPC-700 a nechal tak Kutaragu pokračovat v jeho práci v Nintendu. Norio Ohga pak Kutaragu přetáhl zpět do vývojového střediska Sony a od této chvíle se začala rýsovat vlastní konzole Sony. Sony také plánovala vytvořit konzoli, která by byla kompatibilní se SNES, avšak by byla v plné režii Sony. Výhoda měla spočívat v již zabudovaném CD-ROM systému. Tento výrobek, označován jako Play Station, měl premiéru v květnu 1991 na světovém veletrhu elektroniky CES. Reakce byla ale úplně jiná, než si Sony představovala. CEO Nintenda, Hiroshi Yamauchi, okamžitě stornoval veškeré projekty se Sony a řekl, že od nynějška je Nintendo ve spolupráci se společností Philips. Tato kauza došla až před soud v USA, kde soud v říjnu 1991 rozhodl ve prospěch Sony.  Na začátku roku 1993 začala Sony pracovat na konzoli, která měla cílil na budoucí 5. generaci herních konzolí. Divize Sony v Severní Americe označována jako SCEA chtěla původně uvést konzoli pod jménem PSX kvůli sporadickému jménu Play Station, kvůli kterému měla Sony v minulosti problémy. Než byla ale konzole uvedena, nakonec se vedení společnosti rozhodlo konzoli uvést pod jménem PlayStation i kvůli tomu, že toto jméno bylo již známé. Když byla konzole veřejně představena, herní svět byl udiven zobrazovacími kvalitami tohoto zařízení. Pak šlo vše samo, na začátku roku 1994, tehdy jeden z nejčtenějších herních časopisů, GamePro, v jednom článku napsal: "Mnoho herních vývojářských studií cítí, že se v budoucnu budeme setkávat s konzolemi od Nintenda, SEGY... a Sony."

Zahájení prodeje.

PlayStation se začal prodávat nejdříve v Severní Americe 9. září 1994 pak v Japonsku 3. prosince 1994, 9. září 1994, poté v Evropě 29. září 1995 a nakonec v Austrálii 15. listopadu 1995. Zahajovací cena v USA byla stanovena na 299 dolarů a Sony si mohla pochvalovat velice úspěšné prodeje s herními tituly napříč všemi žánry.

Funkce.

Kromě hraní her, PlayStation umožňoval přehrávat hudební CD (model SCPH-5903 také Video CD formát). Přehrávač umožňoval přehrávat seznam písní popořadě nebo náhodně a také opakovat jednu určitou skladbu nebo celé CD. Pozdější modely měly vylepšený přehrávač s názvem SoundScope. PlayStation měl také správce paměťových karet, kde si uživatel mohl spravovat své uložené postupy z her.  Grafické uživatelské rozhraní bylo různé podle modelu konzole. První modely měly tmavě modré pozadí s graffiti jako tlačítky a pozdější verze pro PAL region šedé pozadí s dvěma ikonami veprostřed.

Herní knihovna.

"Související článek: Seznam her pro PlayStation 1"  K 30. červnu 2007 bylo pro PlayStation vydáno celkem 7 918 her napříč celým světem. Celkové prodeje se vyšplhaly na 962 milionů kusů. Poslední hra, která pro konzoli vyšla, byla FIFA Football 2005, a to v USA.

Počáteční problémy.

Zákazníci, kteří si koupili první kusy vydané trh (modely SCPH-100x), měli s konzolí problémy. Převážně se jednalo o vynechávání předpřipravených filmů v některých hrách nebo "tikající" zvuky, které vycházely z útrob konzole. Ukázalo se, že problém je technického rázu a to díky špatně umístěným větracím otvorům, a tak se konzole v některých místech přehřívala. Plastový držák uvnitř konzole se tak nepatrně zkroutil a díky tomu docházelo k tikajícím zvukům, kdy se držák opíral o pohybující se součástku laserového zařízení v CD mechanice. Řešením bylo konzoli umístit na druh materiálu, který účinně odváděl teplo a také musela být dobře provětrávána místnost. Pozdější modely měly již plechový pasiv, který již vyprodukované teplo účinně odváděl a také upravený laserový mechanismus.

Ochrana proti kopírování.

PlayStation měl ochranu proti kopírování zabudovanou v hardwaru CD jednotky. Originální hry měly také upravené CD disky, které měly speciálně vylisovaný povrch. Konzole tak snadno poznala nelegální hru na standardním CD disku a tu jednoduše nespustila. Avšak přimontováním tzv. modchipu na základní desku PlayStationu, ochrana proti kopírování přestala fungovat a uživatel mohl tak na své konzoli hrát nelegální hry nahrané na obyčejném CD-R disku. Díky tomu se také rozšířily hry, které byly nějakým způsobem upraveny a o PlayStation se začali zajímat programátoři a překupníci nelegálních kopií.

Varianty.

Originální modely.

PlayStation za dobu svého působení na trh vyšel mnoha variantách. Nové revize přinesly nové verze BIOSu, vylepšený laserový mechanismus CD mechaniky, ale také odstranění některých I/O portů či přestavbu útrob konzole pro menší výrobní náklady.

PSone.

Sony vydala 7. července 2000 úplně přepracovanou variantu PlayStationu a to ve všech směrech. PSone, jak se konzole nazývala, byla mnohem menší než předchozí původní modely a navíc její šasi byly místo šedé barvy bílé. Varianty PSone se prodalo přes 28 milionů, než byla v březnu 2006 stažena z prodeje.Pro PSone vyšel i vlastní malý displej, který jste mohli připojit k PSone a hrát bez nutnosti používaní televize či monitoru.

Vývojářský kit.

"Související článek: Net Yaroze"  V roce 1997 uvedla Sony na trh speciální variantu konzole v černé barvě. Byla určena pro obyčejné lidi, které uměli programovat a chtěli si vytvořit vlastní hru pro PlayStation. Konzole se dodávala se speciálním příslušenstvím a stála okolo 750 dolarů.

PlayStation (též nazýváno jako PS, PS1) je herní konzole paté generace od společnosti Sony Computer Entertainment. Konzole byla vydána na trh nejprve v Japonsku 3. prosince 1994 a poté i ve zbytku světa v průběhu roku 1995. Tato konzole byla jako první z dnes velmi úspěšné rodiny PlayStation, která se dnes skládá z jak standardních konzolí, tak i přenosných variant. Jako součást 5. generace herních konzolí, PlayStation soupeřil s Nintendem 64 a SEGA Saturn. V roce 2000 na trh přišla zmenšená varianta původního modelu nazývána jako PSone. Nahradil tak původní šedý model a jeho jméno bylo upraveno, aby se předešlo nechtěným záměnám s následníkem v již 6. generaci herních konzolí, PlayStation 2.

La est une console de jeux vidéo de cinquième génération, produite par à partir de 1994. La PlayStation originale fut la première machine de la gamme PlayStation, déclinée ensuite en PSone (une version plus petite et plus légère que l'originale).


Historie.

Sony oficiálně odhalila PlayStation 3 (propagováno jako PLAYSTATION 3) 16. května 2005 na herní konferenci E3 2005, konzoli představila s ovladačem v bumerangovém stylu. Funkční model konzole zde představen nebyl, ale ani v září 2005 na Tokyo Game Show, ačkoli Sony u obou výstav pořádala předváděcí akce pro demonstraci výkonu konzole, kde předváděla hru a technologické demo hry Final Fantasy VII. Počáteční prototyp konzole byl k vidění v květnu 2005, který obsahoval dva HDMI porty, tři síťové Ethernet porty a šest USB portů. Když byla konzole znovu viděna o rok později na konferenci E3 2006, obsahovala už pouze jeden HDMI port, jeden Ethernet port a čtyři USB porty kvůli menším výrobním nákladům. Sony tehdy oznámila dva modely, které budou v prodeji den vypuštění na trh - 20GB (499€) a 60GB (599€) model. Model s kapacitou pevného disku 60GB obsahoval HDMI port na rozdíl od 20GB modelu, měl Wi-Fi internet, čtečku paměťových karet a chromový obal se stříbrným logem. Oba dva modely byly v den uvedení na trhu - 11. listopadu v Japonsku a 17. listopadu 2006 v Severní Americe.  6. září 2006, Sony oznámila chystané uvedení na trh konzole PlayStation 3 pro PAL region až na 23. březen 2007 kvůli nedostatku materiálu použitém v Blu-Ray mechanikách.  Na výstavě Tokyo Game Show 22. září 2006 Sony oznámila HDMI port na levnějším 20GB modelu, ale neměl chromový obal, čtečku paměťových karet, stříbrné logo a Wi-Fi připojení. Cena 20GB modelu byla v Japonsku o 20 % menší, než cena 60GB modelu. Během konference Sony ukázala 27 her běžících na finálním sestavení hardwaru obsaženého v konzoli.

Uvedení konzole.

PlayStation 3 byl poprvé uveden na trh 11. listopadu 2006 v Japonsku v 7:00 ráno. Z průzkumu agentury Media Create vyplývá, že se za 24 hodin prodalo 81,639 kusů konzole PlayStation 3 v Japonsku. Brzy se uvedení na trh dočkala Severní Amerika, 17. listopadu 2006. Kvůli nedostatku kusů, které obyvatelstvo žádalo, se o poslední kusy PS3 bojovalo - příkladem je 60 lidí, které se rvali o 10 kusů konzole, předbíhání a další. Dne 24. ledna 2007 Sony oznámila vydání konzole v Evropě a Oceánii na březen kvůli nedostatečně vyrobeným kusům. Uvedení v Evropě a Oceánii se konalo 23. března 2007 a prodalo se 600,000 kusů za pouhé dva dny.

PS3 Slim a změny.

Už dlouhou dobu byly spekulace o překopané a předělané PlayStation 3. Spekulace se potvrdily, když 18. srpna 2009 Sony oznámila Sony PlayStation 3 s kódovým názvem CECH-2000 na konferenci Gamescom v Německu. Slim verze byla vydána ve všech oblastech najednou v září 2009. S příchodem slim modelu se také změnil typ psaní konzole. Místo "PLAYSTATION 3" se píše "PlayStation 3" jako u svých předchůdcích "PlayStation" či "PlayStation 2", na slim modelu je ale místo "PlayStation 3" napsána pouze zkratka "PS3". Také se změnila bootovací obrazovka a místo nápisu "Sony Computer Entertainment" je nově napsáno "PS3 PlayStation 3". Poslední změna se projevila v podobě nového designu obalů her pro PlayStation 3. V září 2012 byla uvedena na trh nová verze s označením Playstation 3 Super Slim ve 12GB, 250GB a 500GB verzi - nová verze je menší, lehčí a nově má i mechanicky otvíratelnou Blu-Ray mechaniku.

Hardware.

Konzole PlayStation 3 je vypouklá na levé straně s logem vpravo nahoře, když je vertikální (čelní strana je vypouklá, když je v horizontální poloze) a má lesklý černý povrch. Designér PlayStationu 3, Teiyuo Goto, předvedl logo PlayStationu 3, které bylo inspirováno logem Spider-mana. Prezident SCEI, Ken Kutaragi, řekl: ""Logo bylo jedním z prvních vlastností, které mohli určovat budoucí tvar a vzhled PlayStationu 3."" Konzole obsahuje Blu-ray mechaniku s rychlostí 2× pro hry, Blu-ray filmy, DVD disky, CD disky a jiná optická média. Konzole byla původně nabízena s pevnými disky velikosti 20GB a 60GB a později jsou k dispozici modely velikostí pevného disku 320GB a 160GB. Dnes je v prodeji varianta 12 GB SSD disk a 500 GB.Ke všem modelům může být uživateli připojen pevný disk o velikosti 2,5 palce. Konzole má zabudovaný Bluetooth 2.0 (možno připojit až sedm zařízení), gigabitový Ethernet, USB 2.0 a HDMI 1.4.  Hardware PlayStationu 3 může být použit i pro postavení superpočítačů pro řešení pokročilých výpočetních úloh. Společnost Fixstars Solutions prodala verzi linuxového systému Yellow Dog Linux speciálně pro PlayStation 3, společnost RapidMind zase balíček pro streamované programování, ale v roce v lednu 2009 je koupil Intel. V lednu 2007, doktor Frank Mueller, profesor informatiky na univerzitě NCSU v USA, vytvořil pracovní stanici z osmi PlayStationů 3. Mueller komentoval, že 256MB paměti je limitace zejména pro tyto aplikace, a proto nabádal v budoucnu k vyšší kapacitě operační paměti. Jako velmi cenově líbivý výkon seskupených PlayStationů 3, zakoupila americká armáda plno těchto konzolí pro výzkumné účely. V květnu 2007 SCE a Stanfordova univerzita uvolnili Folding@home. Tento program umožňuje vlastníkům konzole dát výpočetní výkon pro studování fyzikálních změn. V prosinci 2008, skupina hackerů použila 200 kusů konzole pro prolomení ochranného protokolu SSL.

Procesor.

Konzole používá procesor Cell (celým jménem Cell Broadband Engine), který vyvinuly firmy Sony, Toshiba a IBM. Procesor je postaven na architektuře PowerPC PPE a je taktován na 3.20GHz, dále obsahuje i osm SPE. Osmá jednotka SPE je vypnuta kvůli výnosu čipu. Pouze šest SPE ze sedmi je nabízeno pro vývojáře, sedmé je vyhrazeno pro operační systém konzole. Konzole obsahuje 256MB hlavní paměti typu XDR.

Grafický čip.

Konzoli pohání grafický čip Reality Synthesizer (zkr. RSX), kterou vytvořila společnost NVIDIA speciálně pro tuto konzoli. Čip běží na frekvenci 550 MHz, původně byl vyroben 90nm procesem, později 65nm (2008) a nyní 40nm (2010). Čip je postaven na architektuře jádra NV78 (řada NVIDIA GeForce 7800) a obsahuje přes 300 milionů tranzistorů. Má k dispozici celkem 256MB paměti typu GDDR3 běžící na 700 MHz, která je napojena na 128bitovou sběrnici. Prezident společnosti NVIDIA, Jen-Hsun Huang, na výstavě E3 v roce 2005 prohlásil, že grafický čip NVIDIA RSX je 2× rychlejší, než grafická karta NVIDIA GeForce 6800 Ultra.

Bezdrátový ovladač DUALSHOCK 3.

Ovladač je designově a ovladatelností téměř stejný jako u předchozích typů, jen s tím rozdílem, že má místo předních dolních tlačítek "R2" a "L2" tentokrát analogové páčky "R2" a "L2", připomínající spoušť u zbraně, větší základní tlačítka ("trojúhelník", "křížek", "čtverec", "kolečko"), nové multifunkční tlačítko "PS Home", je vyroben z kvalitnějšího materiálu a není propojen kabelem, ale ovládán pomocí bezdrátového Bluetooth.Typ baterie-zabudovaná dobíjecí litium-iontová baterie, napětí-DC 3,7 V, kapacita baterie-610mAh a přibližná hmotnost 193g. Baterie má vydržet až 30 hodin používání při jednom nabití.

Kompatibilita.

Všechny modely PS3 dokáží přehrát hry systému Playstation. Zpětná kompatibilita PS2 PS3 závisí především na jednotlivých modelech PS3. Dřívější americké a japonské modely vyráběné ke konci roku 2006, zvané "PLAYSTATION 3 60GB" (sériové číslo CECHAXX), mají emulaci PS2 titulu pomocí samotného zabudovaného PS2 hardwaru uvnitř samotné konzole PS3. Tímto způsobem emulace je možno přehrát 95% všech PS2 her. Dále se tyto modely přestaly vyrábět a na trh zavítal model "CECHCXX". Tento model byl prodáván celosvětově a emulace PS2 her probíhala přes zabudovaný software, systém už tedy neměl zabudovaný PS2 procesor. Tento způsob emulace dokázal přehrát už pouze 75% všech her PS2 a velice snižoval kvalitu her. V takovém případě je samotný systém Playstation 2 tedy lepší přehrávač pro hry PS2. Na jaře roku 2008 Sony ohlásilo konec výroby PS3 60GB a tak se i na podzim stalo. Začal se vyrábět nový model 80GB. Nový model kromě výrazného snížení počtu funkcí úplně ztratil funkci emulace PS2 her. Od té doby Playstation 3 už nedokáže přehrávat PS2 hry. V roce 2012 Sony na PlayStation Store začala prodávat vybrané PS2 hry, které fungují na PS3.

Playstation Store.

Playstation Store je internetový obchod, ze kterého lze stahovat demoverze např. Gran Turismo 5 nebo UNCHARTED, ukázky z High Definition filmů, videa z promo akcí a další. Dále obsahuje zdarma ke stažení službu Home, ve které bude hráč ovládat svého avatára, bude mít svůj virtuální pokoj, bude si moci popovídat s kamarády, domlouvat se vyměňování věcí a stahovat si objekty do her.  PlayStation 3 podporuje DVD Blu-ray a DivX, má Wi-Fi, Ethernet, pevný disk, HDMI, full HD, remote play (na hraní her, přehrávání filmů, dívání se na televizi a prohlížení si fotek na svém přenosném zařízení Playstation Portable), čip CELL Broadband engine a grafický čip RSX.

Herní zařízení PlayStation 3 (nejprve značeno PLAYSTATION 3, po příchodu slim verze jako PlayStation 3 nebo i PS3) je v pořadí třetí konzole od společnosti Sony Computer Entertainment, je to nástupce konzole PlayStation 2 a zařazuje se do rodiny herních konzolí PlayStation. PlayStation 3 se zrodil v sedmé generaci konzolí a soupeří s konzolemi Xbox 360 od Microsoftu a Wii od Nintenda.

La PlayStation 3 (abrégé officiellement PS3) est une console de jeux vidéo de septième génération commercialisée par Sony. Elle est sortie le 11 novembre 2006 au Japon, le 17 novembre 2006 en Amérique du Nord et le 23 mars 2007 en Europe. Elle succède à la PlayStation 2 (qui avait elle-même succédé à la PlayStation), et concurrence la Xbox 360 de Microsoft ainsi que la Wii de Nintendo.


Historie.

Osada Zábřeh vznikla na levém břehu řeky Moravská Sázava; její hlavní funkcí bylo zřejmě chránit brod přes řeku. První zmínka o Zábřehu se nachází na listině brněnského zemského sněmu z roku 1254. Město založili někdy ve druhé polovině 13. století německy mluvící kolonisté, kteří přišli patrně z přelidněného německého Saska. V roce 1278 byl Zábřeh už městem.  Dějiny města jsou až do počátku 17. století spjaty se šlechtickými rody, které se v držení Zábřehu střídaly. Páni z Kravař (1397–1446) získali Zábřeh do dědičného držení a chtěli z něj vytvořit hospodářské středisko svých severomoravských statků. Období největšího rozmachu a rozvoje města však nastalo až s příchodem panského rodu Tunklů (1442–1510). Zábřeh se stal jejich sídelním městem a získal od nich různé výsady a privilegia. Jiří st. Tunkl proslul jako zakladatel rybníků, z nichž se ve městě zachoval pouze jediný – rybník Oborník. Potomci Jiřího staršího prodali před rokem 1510 zadlužené panství Zábřeh i se statky Brníčkem, Hoštejnem a Rudou rodu Trčků z Lípy.  V 16. století se majiteli Zábřehu stali Boskovicové, kteří drželi také panství Moravskou Třebovou, Úsov a později i Bludov. V té době mělo zábřežské panství 35 vsí. Roku 1585 mělo město 165 domů, dvůr a pivovar. Za Boskoviců se rozšířil počet evangelíků a vznikl zde sbor Českých bratří a bratrská škola. Jan z Boskovic odkázal rodový majetek kolem roku 1589 svému synovci Ladislavu Velenovi ze Žerotína. Za svoji účast ve stavovském povstání, během něhož se stal velitelem stavovského vojska a byl zvolen i zemským hejtmanem, byl po bitvě na Bílé hoře v roce 1620 zbaven svých veškerých statků a Zábřeh přešel do držení Karla z Lichtenštejna. S rodem Lichtenštejnů pak zůstal Zábřeh spjat po celých dlouhých tři sta let.  Třicetiletá válka znamenala pro město na dlouhou dobu stagnaci v jeho rozvoji. Zábřeh sám se celkem rychle z válečných pohrom vzpamatoval, avšak hospodářsky ani kulturně již nedosáhl své někdejší úrovně.  Charakteristický vzhled si městské jádro uchovalo až do poloviny 20. století. Tehdy vyrostla na okrajích města nová panelová sídliště a novostavbám se neubránil ani střed města. Po druhé světové válce byla většina zábřežských Němců odsunuta a přistěhovalectvím došlo k jejich nahrazení většinou českým obyvatelstvem.

Pamětihodnosti.

V katastru obce jsou evidovány tyto kulturní památky:

Části města.

V letech 1976–1990 byla součástí města i obec Nemile s osadou Filipov a v letech 1980–1991 také obec Drozdov s osadou Drozdovská Pila.

Zábřeh ( "Hohenstadt", centrální katastrální území a železniční stanice nesou název Zábřeh na Moravě) je město v okrese Šumperk v Olomouckém kraji, 12 km jihozápadně od Šumperku na řece Moravská Sázava. Žije zde obyvatel.

Zábřeh ou Zábřeh na Moravě est une ville du district de Šumperk, dans la région d'Olomouc, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Úložiště.

MyISAM obvykle ukládá každou tabulku ve dvou souborech: Formát MyISAM je platformově neutrální, což znamená, že můžete bez jakýchkoliv potíží zkopírovat datové a indexové soubory ze serveru založeného na Intelu na PowerPC nebo na Sun SPARC. Tabulky MyISAM mohou obsahovat buď dynamické řádky, nebo statické řádky (pevné délky). MySQL se rozhodne o tom, který formát použije na základě definice tabulky. To, kolik řádků celkem může tabulka MyISAM obsahovat, je primárně limitováno velikostí volného místa na disku na databázovém serveru a na tom, jak velký soubor povoluje vytvořit operační systém. Tabulky MyISAM, které jsou vytvářeny v MySQL 5.0 s proměnlivou délkou řádků, jsou standardně nakonfigurovány tak, aby zvládly 256 TB dat pomocí 6-bajtových ukazatelů na datové záznamy. Dřívější verze MySQL měly jako standard 4-bajtové ukazatele pro maximálně 4 GB dat. Všechny verze MySQL umějí zpracovávat ukazatele až do velikosti 8 bajtů.

Funkce MyISAM.

Protože MyISAM je jeden z nejstarších úložných enginů, které byly zařazeny do MySQL, obsahuje velké množství funkcí, které byly vyvinuty během let jeho existence, aby uspokojily potřeby požadované jeho uživateli.

Uzamykání a souběžnost.

MyISAM uzamyká celé tabulky, ne řádky. Čtenáři obdrží sdílené (čtecí) zámky na všechny tabulky, z nichž potřebují číst. Zapisovatelé obdrží výlučné (zapisovací) zámky. Ovšem i když nad tabulkou běží výběrové dotazy, dají se do tabulky vkládat nové řádky (tzv. souběžné vkládání, concurrent inserts). Je to významná a užitečná funkce.

Automatická oprava.

MySQL podporuje automatickou kontrolu a opravu tabulek MyISAM.

Ruční oprava.

Pomocí příkazů "CHECK TABLE" a "REPAIR" je možno zkontrolovat, jestli v tabulce nejsou chyby, a poté provést opravu. Pokud je server offline, lze kontrolovat a opravovat tabulky nástrojem příkazového řádku "myisamcheck".

Indexové funkce.

V tabulkách MyISAM můžete vytvářet indexy na prvních 500 znacích sloupců "BLOB" a "TEXT". MyISAM podporuje fulltextové indexy, v nichž se indexují jednotlivá slova pro potřeby složitých vyhledávacích operací.

Pozdržené zápisy klíčů.

Tabulky MyISAM, pro které byla při vytvoření volba "DELAY_KEY_WRITE", nezapisují na konci dotazu změněná data na disk. MyISAM ukládá změny do bufferu klíčů (key buffer), který je umístěn v paměti. Bloky indexu jsou "spláchnuty" (flush) na disk tehdy, když je buffer "pročišťován" (prune; tj. jsou odstraňována stará data) nebo když je uzavírána tabulka. Tím se může rapidně zvýšit výkon u intenzivně používaných tabulek, které se často mění. Jestliže však zhavaruje systém nebo server, budou indexy s velkou pravděpodobností narušené, takže se budou muset opravit.

Komprimované tabulky MyISAM.

Tabulky, které se po naplnění daty už nikdy nemění a pouze se čtou, se dají zkomprimovat prostřednictvím utility "myisampack". Ačkoliv zkomprimované tabulky se nedají modifikovat, zabírají mnohem méně místa na disku. Důsledkem je, že nabízejí lepší výkon, protože jejich menší velikost implikuje méně hledání na disku při vyhledávání záznamů. Zkomprimované tabulky MyISAM mohou mít indexy, jsou ovšem určeny pouze ke čtení. Dodatečné režijní náklady na dekomprimaci dat při jejich čtení jsou u většiny aplikací na moderním hardwaru nepodstatné, protože opravdové zisky plynou z redukce diskových operací I/O. Protože se řádky komprimují jednotlivě, MySQL nemusí dekomprimovat celou tabulku (dokonce ani stránku ne), když potřebuje načíst jediný řádek.

MyISAM je nejpoužívanější a až do verze 5.1 výchozí formát úložiště dat (storage engine) v databázovém systému MySQL. Je následovníkem formátu ISAM (Indexed Sequential Access Method).

MyISAM est un moteur de stockage du SGBDR MySQL. Il est basé sur l'ancien moteur de stockage ISAM. Il est le moteur par défaut de MySQL jusqu'à la version 5.5, remplacé par InnoDB.


Historie psycholingvistiky.

Vznik psycholingvistiky jako samostatné disciplíny se datuje do roku 1951, kdy psychologové J. W. Gardner a J. B. Carroll zorganizovali na Cornellově univerzitě seminář, kterého se zúčastnili především psychologové a lingvisté. Hlavním tématem byly psychologické problémy osvojování cizích jazyků. Mnozí připisují vznik a zejména rozšíření psycholingvistiky i psychologovi C. E. Osgoodovi a lingvistovi T. A. Sebeokovi, kteří v roce 1954 vydali sborník prací týkajících se oboru.  Psycholingvistika je od svého počátku značně interdisciplinární obor. Vyvinul se v 50. letech na poznatcích ze tří hlavních oblastí: lingvistický základ oboru poskytla strukturální jazykověda, z psychologického hlediska obor ve svých počátcích čerpal zejména z behaviorismu, který měl historicky v americké psychologii dominantní postavení. Třetím zdrojem pak byla v té době nová vědní disciplína zabývající se způsoby přenosu a kódování informace - teorie informace. Celkově se dá vývoj psycholingvistiky rozdělit do čtyř hlavních etap:

Oblasti zájmu a hlavní témata psycholingvistiky.

Z historického vývoje je zjevné, že v jednotlivých obdobích se zkoumání psycholingvistů ubíralo různým směrem. Jiří Černý v Dějinách lingvistiky na základě názoru několika psycholingvistů zkompiloval seznam 14 tematických okruhů, kterým se psycholingvistika věnuje. Ovšem 6 z nich sám považuje spíše za okrajové, resp. spadající spíše do zkoumání jiného oboru. Mezi základní témata patří jazyk malých dětí, osvojování druhého jazyka a bilingvismus, teorie řečové činnosti a pragmatika, neurolingvistika, patologie řeči a zkoumání afázií, textová lingvistika, kognitivní věda a paměť. Jak je z názvu jednotlivých tematických okruhů vidět, psycholingvistiku je možné pojmout velmi široce. Mnohé z tematických oblastí na tomto seznamu mohou být považovány za samostatné obory (například neurolingvistika nebo textová lingvistika jsou častokrát považovány za samostatné obory). Většina učebnic se shodne na čtyřech základních tématech, které jsou ve středu zkoumání psycholingvistiky:

Osvojování mateřského jazyka dětmi.

Osvojování mateřského jazyka je přirozený proces učení se mateřského jazyka dítětem. Dětská řeč je pro psycholingvisty velmi zajímavé téma, protože se zdá, že navzdory značné komplexitě jazykového systému, se všechny děti na světě (s předpokladem dobře fungující nervové soustavy a vystavení nějakému jazyku) dokážou naučit používat jazyk. Složitá gramatická pravidla zvládají velmi uspokojivě a ve srovnání například s matematikou i velmi rychle. Navíc se zdá, že všechny děti na celém světě (tedy bez ohledu na mateřský jazyk) zvládají osvojení jazyka ve stejné posloupnosti stádií, a přestože je délka jednotlivých stádií značně individuální, v průměru trvají také přibližně stejně.  První etapou, kterou novorozenci procházejí, je tzv. broukání (anglicky cooing), které zahrnuje různé zvuky. Dítě si v tomto období nacvičuje artikulaci celého spektra hlásek a zvuky nejsou omezené na mateřský jazyk. Tato etapa trvá přibližně od 2 do 6 měsíců života. Druhá etapa se objevuje kolem půl roku života a nazývá se žvatlání (anglicky babbling). V rámci tohoto období produkují děti hlásky charakteristické pro jejich jazykové prostředí a schopnost artikulovat zvuky, které se v rodném jazyce nenacházejí, se začíná vytrácet. Následuje fáze, ve které děti začnou produkovat svá první slova, zatím jen izolovaně. Vyskytuje se nejdříve od 8. měsíce života. Ve čtvrté fázi děti začínají kombinovat slova do dvou až tříslovních frází a používají tzv. telegrafickou řeč. Základní dospělá struktura vět se objevuje přibližně kolem 4. roku života.  V procesu osvojování mateřského jazyka se děti samozřejmě dopouštějí chyb. Zajímavým jevem je zejména omyl přílišného rozšiřování (tzv. overextension error), při kterém děti příliš rozšíří význam. Příkladem může být pojmenování všech mužů v okolí jako „táta“. Existují dvě hlavní hypotézy, proč tento typ chyby vzniká. Podle hypotézy znaků si děti vybírají pro definici pojmu jen určitý, velmi omezený soubor, charakteristických znaků a ostatní zanedbají. Funkční hypotéza zase tvrdí, že děti se nejprve učí slova popisující pro ně důležité účely či funkce (například lampa svítí a tedy to, co svítí, je lampa). Další typickou a lingvisticky zajímavou chybou je hypergeneralizace, která se týká výjimek z gramatických pravidel jazyka. V období, kdy dítě začíná spojovat slova do jednoduchých frází většinou děti nemají problém s nepravidelnými tvary. Avšak po krátkém čase začnou nadměrně používat naučené gramatické pravidlo (například odvození singuláru lid od plurálu lidé). Trvá poměrně dlouho (přibližně do školního věku), než děti začnou opět používat správné tvary. Jedno z vysvětlení původu tohoto typu chyby poskytl Steven Pinker. Na začátku dítě zná jenom malý počet slov a proto se nepravidelné tvary umí bez problému naučit nazpaměť. Pak však přijde období prudkého nárůstu lexikonu, tzv. slovní exploze a dítě se jen postupně učí, kdy pravidlo použít a kdy je potřeba nepravidelný tvar.  Jednou z otázek, která týká téměř všech témat psycholingvistiky, je do jaké míry je osvojování jazyka dědičné a do jaké míry je pod vlivem prostředí. Zastánci vlivu prostředí připouštějí tři základní formy učení - imitaci, modelování a podmiňování. Tento přístup však velmi neuspokojivě vysvětluje různé jevy, například kreativitu, kterou děti při používání jazyka projevují. Noam Chomsky přišel s myšlenkou vrozeného modulu na osvojování jazyka (LAD - Language Acquisition Device). Jeden z argumentů podporujících existenci vrozené predispozice dětí na naučení se jazyku je relativní rychlost, s níž se mu v porovnání s jinými typy úkolů učí. Navyše se děti jazyku učí přirozeně, aniž by je někdo k tomu cílevědomě vedl. Podle teorie parametrů, jejímž autorem je opět Noam Chomsky, se lidé rodí s jakýmsi modulem, který představuje soubor všeobecných principů a parametrů. Ten umožňuje osvojování gramatiky. Samotné učení se spouští až při vystavení jedince konkrétním jazykovým datům, podle kterých si upravuje parametry na konkrétní jazyk. Podle Chomskyho je osvojování jazyka spíše než proces učení procesem zrání.  V současnosti se většina psycholingvistů přiklání k názoru, že člověk má sice vrozenou predispozici k osvojení si jazyka, ale je nutná jazyková stimulace z prostředí k vytvoření jazykové znalosti. Dalším z mnoha argumentů podporující model interakce dědičných faktorů a prostředí jsou tzv. kritická období. První kritické období nastává v druhém půlroce života, kdy dítě většinou ztrácí schopnost rozlišovat a produkovat fonémy cizího jazyka, které v mateřském jazyce nemají rozlišovací schopnost. Druhým kritickým obdobím je puberta. Důkazem existence druhého kritického období jsou typicky případy dětí, které nebyly před pubertou vystavena žádnému jazyku a po jejich zařazení do společnosti se jazyk učí jen s velkou námahou.

Učení se cizímu jazyku a bilingvismus.

Osvojování si cizího jazyka je do velké míry odlišná záležitost než osvojování si jazyka mateřského. Závisí přitom na motivaci, stanovené cílové úrovni a věku, v němž učení probíhá. Jedním z rozdílů oproti akvizici mateřského jazyka je, že lidé se mu věnují cílevědomě. Znalost mateřského jazyka může být výhodná v tom, že člověk už chápe abstraktní pravidla používání jazykového systému jako celku. Zároveň však mateřský jazyk může představovat i nevýhodu v tom, že tzv. interferuje s cizím jazykem, tedy struktury specifické pro mateřský jazyka se míchají se systémem cizího jazyka.  Samotné učení se cizího jazyka není proces vrozený a přirozený, ale nepřipomíná ani behavioristickou imitaci. Je založen na analogii, asociaci a opakování. Platí, že se lépe učí ve vazbě na něco známého, v závislosti na jednoduchém pravidle a lépe se učí materiál, který je nějak zorganizován. V tom spočívá i další rozdíl oproti osvojování mateřského jazyka, když je dítě v daném jazykovém prostředí a jazyk, který mu je prezentován není nijak zorganizován a není mu představován po menších celcích. Věk je podobně jako u mateřského jazyku důležitý. Při prvním kritickém období děti ztrácejí možnost plně rozlišovat a produkovat fonémy, které se nenacházejí v jejich mateřském jazyce. Po překonání druhého kritického období již lidé neumí zvládnout cizí jazyk na úrovni rodilého mluvčího.  Bilingvismus je jev, při kterém u jedince současně existují dva různé jazykové systémy. Rozlišujeme přitom biligvalizmus individuální (například děti ze smíšených manželství, které jsou vystaveny oběma jazykům) a kolektivní (vzniká na geografickém území, kde žijí dvě jazykové skupiny). Někteří autoři požadují, aby oba jazyky byly zvládnuté dokonale, jiní autoři tvrdí, že taková situace nikdy nemůže nastat a vždy je jeden z jazyků silnější. Často dochází k jevu, kdy jedinec používá jeden jazyk jen v určitých situacích a druhý zas v jiných.

Řečová produkce.

Produkce mluvy je proces kódování pojmových obsahů do uspořádaného sledu jazykových prostředků. Zjednodušeně řečeno, při produkci se snažíme verbalizovat myšlenku, kterou chceme vyjádřit. Tento proces značně závisí na formě, účelu, pragmatického záměru, počtu recipientů projevu a dalších faktorech.  Na to, aby celý proces začal, musí existovat motivace vyjádřit myšlenku. Mluví se o tzv. intenci, která je čistě psychologickou záležitostí. Z psycholingvistického hlediska má celý proces produkce tři hlavní fáze: konceptualizaci, formulaci a artikulaci. V rámci konceptualizace je vytvořena kognitivní reprezentace toho, co chceme vyjádřit a probíhá výběr lexikálních prostředků z mentálního lexikonu. Při formulaci nastává plánování gramatického rámce a následně probíhá fonologické kódování. Hovoří se o tzv. linearizaci, tedy uspořádání vybraných lexikálních prostředků syntakticky správně podle zvolené větné struktury. Až nakonec nastane artikulace, tedy vlastní (fyzikální) pronesení mluvy. Po samotné produkci většinou sledujeme odezvu od komunikačního partnera. Rovněž probíhá proces vlastního monitorování, který se snaží detekovat chyby a podle možností je opravit. Výsledná věta by však měla podléhat gramatickým pravidlům, proto jsou možnosti průběžné opravy omezené. Většinou jim předchází pauza.  Samotný výzkum produkce řeči probíhá dvěma hlavními způsoby - studiem afázií (metoda typická pro neurolingvistiku) a studiem typických chyb při produkci, tedy přeřeknutí. Přeřeknutí je odchylka od zamýšlené výpovědi u zdravých lidí, kteří dobře ovládají daný jazyk. Za předpokladu, že při tomto typu chyby funguje celý systém bez problémů a samotné přeřeknutí signalizuje pouze izolovanou jednorázovou chybu v nějakém subsystému, nám mohou chyby napovědět o průběhu produkce. Podle výzkumů se zdá, že přeřeknutí nejsou náhodná. Lze je kategorizovat na záměnu slov, záměnu hlásek, záměnu kořenových morfémů, chybný výběr slov či kontaminaci. Studium jednotlivých typů přeřeknutí ukazuje, že tyto chyby vycházejí z formální či obsahové podobnosti jednotek. Možnost přeřeknutí na základě formální podobnosti slov napovídá, že jazykový systém má pravděpodobně možnost přistupovat k lexikálním jednotkám bez ohledu na obsah. Také to může naznačovat, že náš lexikon se skládá nejméně ze dvou zásobníků - jeden uspořádaný formálně a druhý obsahově.  Výzkum a teorie jazykové produkce zaostává v počtu teoretických a výzkumných prací za oblastí jazykové percepce a to i přesto, že výsledný efekt (samotná produkce) se dá snáz monitorovat. Jedno z vysvětlení je, že manipulace při jazykové percepci je znatelně jednodušší. Otázky, kterým se psycholingvisti v této oblasti v současnosti věnují jsou například: Jaké reprezentační struktury jsou použity? Děje se kódování v jednotlivých modulech sekvenčně nebo paralelně? Jaký vliv má kontext?

Řečová percepce a porozumění.

Řečová percepce je proces vizuálního či orálního vnímání a dekódování. Jazyková percepce není řízena pouze samotnými vstupními daty, ale i kontextem či znalostmi o světě uloženými v dlouhodobé paměti příjemce. Při řečové percepci je nutné překonat několik problémů a asi prvním z nich je koartikulace. Při běžné výslovnosti vyslovujeme souvisle a na fyzikální reprezentaci vnímaného signálu není většinou zřetelné, kde jsou hranice slov či vět. Je to způsobeno tím, že artikulace sousedních hlásek se ovlivňuje - během artikulace hlásky předchozí se mluvidla připravují na artikulaci hlásky následující a proto je přechod mezi dvěma hláskami většinou plynulý. Slova a věty se však skládají z různých segmentů, které na interpretaci vstupních dat potřebujeme identifikovat. Jednotlivým segmentům musíme přiřadit význam a podrobit je syntaktické analýze. Syntaktická analýza může být o to problematičtější, že vnímaný signál přijímáme v pořadí, v jakém přijde (tj. zleva doprava), přičemž jsme limitováni kapacitou krátkodobé paměti.  Typická chyba při percepci a porozumění řeči nastává při tzv. interpretačně slepých kolejích (věty typu garden-path). Jedná se o věty, kterých syntaktická struktura při zpracování zleva doprava navádí recipienta k nějaké konkrétní syntaktické interpretaci. Ta je však s ohledem na celou větu nesprávná (většinou o správné interpretaci rozhoduje pár posledních slov). Věty typu garden-path se využívají při zkoumání velikosti a výhradnosti vlivu syntaktických a sémanticko-pragmatických aspektů při syntaktické analýze vět. Podle výzkumu se zdá, že recipient nečeká se syntaktickou analýzou až bude mít k dispozici celou větu a její význam. V každém okamžiku zpracovává větu podle jedné preferované interpretace opírající se spíše o formální aspekty. V okamžiku, kdy člověk narazí na slovo, které se do této interpretace nehodí, se snaží větu znovu analyzovat, ale tentokrát dává jednotlivým segmentům jiný syntaktický význam. Existuje však i mnoho zastánců a důkazů vlivu významu a kontextu na výběr preferované větné struktury. Otázka, do jaké míry o syntaktické analýze rozhodujeme čistě na základě formálních znaků a syntaxe a do jaké míry využíváme význam, kontext a jiné informace je tedy stále nezodpovězena.  Stále není jasné, do jaké míry probíhají jednotlivé kroky sekvenčně či paralelně a zda se při samotném zpracování využívají znalosti uložené v dlouhodobé paměti recipienta, popřípadě kdy se v procesu k těmto znalostem přistupuje. Otázka, která je v této oblasti psycholingvistiky velmi diskutovaná, je, zda parser pracuje autonomně nebo interaktivně. Autonomní parser se skládá z několika modulů, které mezi sebou mají omezenou možnost interakce, během samotného zpracování se nevyužívají znalosti uložené v paměti a zpracování probíhá zdola-nahoru. Naopak u interaktivního parsera je směr zpracování kombinací přístupů zdola-nahoru a shora-dolů, jednotlivé části mezi sebou interagují okamžitě a mají přístup k znalostem o světě.

Psycholingvistika (občas také v anglické literatuře nazývaná i psychologie jazyka) je vědní obor, který se zabývá vztahem jazyka a vědomí (či restriktivněji myšlení). Je to do značné míry obor interdisciplinární (z názvu je jasný vliv psychologie a lingvistiky, nicméně psycholingvistika zahrnuje celou řadu dalších disciplín, jako například kognitivní vědu, sociologii, neurologii a jiné). Studuje mentální aspekty jazyka. Mezi hlavní otázky psycholingvistiky patří rozumění a produkce řeči, rozvoj řeči u dětí, učení a používání cizího jazyka či mentální a neurobiologická reprezentace jazyka.

La psycholinguistique est un domaine d'étude scientifique interdisciplinaire, auquel collaborent psychologues expérimentaux et linguistes théoriques qui désirent comprendre la nature fondamentale du langage. Elle s’intéresse aux processus cognitifs mis en œuvre dans le traitement et la production du langage. Fondée dans les années 1950, elle fait appel à de nombreuses disciplines, telles la linguistique, la neurologie et la neurobiologie, la psychologie et les sciences cognitives.


Osobní život.

Jeho původ je smíšený. Otec Pál Sarkozy (* 1928 v Budapešti) pochází z maďarského šlechtického rodu. Matka Andrée roz. Mallah (* 1925 v Paříži, † 2017) byla francouzsko-řecko-židovského původu. Rodina jeho otce odešla z Maďarska z obavy před Rudou armádou v roce 1944. Otec Pál Sarkozy na krátkou dobu vstoupil do Cizinecké legie, avšak demobilizoval v Marseille v roce 1948. O rok později se seznámil s právničkou Andrée Mallah, která byla o tři roky starší než on. V roce 1959 se rozvedli. Jejich syn Nicolas byl vychován v katolické víře. Jeho přistěhovalecký původ i jeho postoj ke zpřísnění imigračních zákonů byly diskutovány jak příznivci, tak odpůrci.  Postupně vstoupil do tří manželských svazků a stal se otcem tří synů a jedné dcery. Jeho první manželkou byla od roku 1982 Marie-Dominique Culioli, z tohoto svazku se narodili synové Pierre (* 1985) a Jean (* 1986). V roce 1996 se oženil s Cécilií Ciganer-Albéniz, s níž má syna Louise (* 1997). Manželé se rozvedli krátce po Sarkozyho převzetí úřadu francouzského prezidenta. Dne 2. února 2008 uzavřel svůj třetí sňatek. Jeho manželkou se stala italsko-francouzská bývalá zpěvačka šansonů a modelka Carla Bruni-Tedeschi, nyní Carla Bruni-Sarkozy. Z tohoto manželství se narodila v roce 2011 dcera Giulia.

Politická kariéra.

Prezident Francouzské republiky.

Francouzská vláda byla v průběhu Sarkozyho prezidentství několikrát obměněna. François Fillon však zůstal premiérem po celou dobu, tedy až do porážky Sarkozyho ve druhém kole prezidentských voleb 6. května 2012 a poté do nastoupení nové vlády, kterou jmenoval Sarkozyho nástupce v prezidentském úřadě François Hollande. Nicolas Sarkozy narazil při svém působení jako francouzský prezident na řadu vnitropolitických a také zahraničně-politických problémů, které se mu nepodařilo zcela úspěšně vyřešit. Velké potíže mu způsobila evropská měnová a hospodářská krize, kterou se snažil zvládnout společně s kancléřkou Spolkové republiky Německo Angelou Merkelovou.

Podezření z korupce.

Dne 19. března 2018 byl Sarkozy vzat do policejní vazby a je v Nanterre blízko Paříže vyslýchán kvůli ilegálním peněžním darům z Libye na volební účely v letech 2006/2007. Sarkozy byl tehdy francouzským ministrem vnitra a kandidoval v prezidentských volbách 2007. Po 48 hodinách byl z vazby propuštěn, zůstává však pod policejním dohledem.  Sarkozy se v policejní vazbě nacházel již podruhé. První výslech byl svého času v záležitosti peněžních darů od mezitím zemřelé majitelky kosmetické firmy L’Oréal, miliardářky Liliane Bettencourt. Současná aféra se týká podezření, že Sarkozy financoval svůj volební boj v letech 2006/2007 hlavně pomocí peněz obdržených tajnými cestami od libyjského diktátora Muammara Kaddáfího, a to ve výši až 50 milionů eur. Pokud se toto podezření prokáže, tak to podle německého listu Frankfurter Allgemeine Zeitung (FAZ) vrhne zcela jiné světlo na francouzsko-britskou vojenskou operaci proti Libyi v roce 2011, která de facto rozhodla tamější občanskou válku ve prospěch povstalců. Podle deníku FAZ totiž vzniká otázka, zda Sarkozy nepostupoval proti Kaddáfímu proto tak rozhodně, aby se zbavil nepohodlného svědka. V kruzích NATO panoval tehdy velký údiv, že účelem prováděných leteckých náletů nebyla pouze „ochrana civilního obyvatelstva“, ale rovnou změna režimu. Rusko, které v Radě bezpečnosti OSN tuto vojenskou operaci nezablokovalo svým vetem, se cítilo francouzsko-britským postupem podvedeno.  21. března 2018 bylo proti Sarkozymu v této kauze vzneseno formální obvinění před vyšetřujícím soudcem (tzv. "mise en examen"). Během výslechu se Sarkozymu nepodařilo vyšetřovací orgány přesvědčit o své nevině ve třech jemu k tíži kladeným případům korupčního jednání. Podle francouzského trestního práva není "mise en examen" ještě soudní obžalobou, ale zahájení tohoto formálního vyšetřování je možné jen tehdy, když existují velmi vážné a vzájemně souhlasící informace, že obviněný mohl tento čin nebo tyto činy pravděpodobně spáchat.  Podle zprávy listu Le Monde ze dne 29. března 2018, citované např. na internetové stránce deníku Frankfurter Allgemeine Zeitung, se Sarkozy bude podle rozhodnutí vyšetřujících soudců pravděpodobně muset zodpovídat před soudem v doposud nedořešeném případě, který souvisí s onou „libyjskou aférou“. Jedná se o podezření, že se pokoušel podplatit vysoce postaveného státního zástupce, aby mu v této záležitosti poskytl informace. Zatěžují jej záznamy odposlechů, kterými policie sledovala telefonáty mezi ním a jeho advokátem. Proti rozhodnutí vyšetřujících soudců zavést soudní řízení s ním může Sarkozy ještě podat dovolání.

Nicolas Sarkozy (výslovnost, plným jménem Nicolas Paul Stéphane Sarközy de Nagy-Bocsa) (* 28. ledna 1955, Paříž) je francouzský politik, bývalý předseda UMP a bývalý prezident Francouzské republiky v letech 2007–2012.

Nicolas Sarközy de Nagy-Bocsa, dit Nicolas Sarkozy ( ; ), né le à Paris, est un homme d'État français. Il est président de la République française du au.


Dějiny titulu podle zemí.

Velká Británie.

V Anglickém království byl titul markýze zaveden jako přímé odvození franského markraběte. Šlo tedy o správce neklidné pohraniční oblasti. Prvním markýzem na britských ostrovech se roku 1385 stal Robert de Vere, 8. hrabě z Oxfordu, který byl po podmanění Irska jmenován markýzem dublinským. Postupně na Britských ostrovech i titul markýze ztratil svůj vojenský charakter a byl udělován jako šlechtický titul a peerství z titulu krále anglického, skotského, irského, krále Spojeného království Británie a Irska a nakonec krále Spojeného království Británie a Severního Irska. V současnosti (2016) zasedají v horní sněmovně dva markýzové Anglie, čtyři markýzové Skotska, osm markýzů Velké Británie (kreováni po roce 1707 a po vydání Aktu o unii), sedm markýzů Irska a 18 markýzů Velké Británie a (severního) Irska, přičemž se tito peeři od sebe liší datem udělení titulu. Několik dalších markýzů existuje jako dvorské tituly ("courtesy titles") britských vévodských domů. Markýz je po vévodovi druhým nejvyšším titulem a je buď spojen s peerstvím nebo jej drží některý vévoda a peer (vévoda jej ale může jako dvorský titul postoupit nejstaršímu synovi). Tak jako u jiných titulů britské vyšší šlechty není možné být markýzem a zároveň nebýt peerem či synem vévodského peera. Britští markýzové až na malé výjimky (markýz Douro), užívají predikáty s "of", tedy místní příslušnost svého titulu (př. "marquess of Worcester"). Čestným titulem britského markýze je "nejctihodnější" ("The Most Honourable marquess of..."). Markýz se oslovuje "Mylorde" či "Vaše Lordstvo" ("My lord" nebo "Your Lordship").

Marcher lord a Earl of March.

Zvláštním případem mezi britskou šlechtou, který významem odpovídá spíše původnímu markraběti než "modernějšímu" markýzi jsou tzv. baroni (lordi) v markách oddělujících Wales od Anglie (Welsh Marches). Tato podmáčená pohraniční území dával ve středověku anglický král k ostraze svým věrným vazalům. K nejvýznamnějším z nich patřili baroni (později povýšení na hrabata - "Earl") z Chesteru, Shrewsbury, Gloucesteru či Pembroke. Souhrnně se tito šlechtici označovali jako "Marcher lords". Dále existoval na Britských ostrovech šlechtický titul "Earl of March", který náležel jeden pánovi ve Welsh Marches a byl udělen anglickým králem a jednak pánovi ve Skotských markách (Scotish Marches) udílený skotskými králi."." Ve Velšských markách byl poprvé udělen v roce 1328 a v současnosti náleží jako dvorský titul ("courtesy title") Charlesovi Gordonu-Lennoxovi, prvorozenému synu 10. vévody z Richmondu. Starší skotský titul má svůj původ již ve 12. století a dnes náleží hrabatům "of Wemyss and March". Ve skotských markách dále patřil v minulosti přídomek "of March" baronské ("Lord of Parliament") rodině Wardenů, ale počátkem 17. století vyhasl.

Francie.

Ve středověké Francii žádní markýzové neexistovali a nenavazovalo se tak na tradici franských markrabat. Prvním nesporným francouzským markýzem se stal roku 1506 Louis de Villeneuve jako markýz z Trans. Během francouzské historie bylo kreováno několik stovek markýzů. V dobách Ludvíka XIV. a Ludvíka XV. se titul markýz dával královským metresám (př. markýza de Montespan, markýza de Pompadour apod.). Titul markýze byl v dobách monarchie oficiálně zrušen pouze za Napoleona I. a to jen přechodně do nástupu restaurace. Někteří, nikoli všichni francouzští markýzové byli také pairy. Ve Francii byl titul markýze druhým nejvyšším řádným šlechtickým titulem po vévodovi. Z francouzštiny pochází výraz "marquisat" označující panství markýze a lišící se od markrabství. V češtině se však neujal. Francouzští markýzové za starého režimu byli oslovování "pane markýzi" ("Monsieur le Marquis") či neoficiálně "Vaše Magnificence" ("Vôtre Magnificence"). V 19. století byl obvyklejší titul "Excelence" ("Vôtre Excellence").

Španělsko.

Ve Španělsku je titul markýze starý a byl králem udělován již v období pozdního středověku. V současnosti (údaj z roku 2005) je ve Španělsku 1362 markýzů, což z markýze dělá vůbec nejfrekventovanější titul vyšší šlechty. Markýz je ve Španělsku druhým nejvyšším titulem po vévodovi a všichni současní markýzové jsou buď markýzi-grandy (pouze 44 titulů), či je jejich titul dvorským, doplňkovým titulem pro vévodu-granda nebo markýze-granda. Tak jako jiné tituly vyšší šlechty je ve Španělsku možné zdědit titul markýze sňatkem s prakticky automatickým potvrzením držby titulu králem, což jinde v Evropě možné není. Španělský markýz a grand se oslovuje "Excelence" ("Excelentísímo Señor"), pokud by nebyl grandem, náleželo by mu oslovení "Vysoce urozený pane" ("Illustrísímo" "Señor").

Portugalsko.

V Portugalsku se první markýzové objevují v 15. století aniž by titul měl v zemi tradici a aniž by přímo navazoval na franská markrabata. Snad pod vlivem španělského nebo italského prostředí byl roku 1451 jmenován Afonso de Bragança, 4. hrabě de Ourem markýzem z Valençy, čímž se stal prvním markýzem v království. Celkem bylo v historii Portugalska jmenováno 91 markýzů. Posledním (markýzem z Vale Flor) se stal roku 1907 José Luís Constantino Dias, 1. hrabě de Vale Flor. Tak jako ve Španělsku či Velké Británii byl v Portugalsku markýz po vévodovi druhým nejvyšším šlechtickým titulem. Stejně jako jiné portugalské šlechtické tituly, je i titul markýze dědičný vždy jen pro prvorozeného syna. S královským potvrzením šlo titul získat také sňatkem od vymírajícího rodu. Od roku 1967 již v Portugalsku z právního hlediska žádná šlechta neexistuje a titul je tedy formálně neplatný.

Itálie.

V Itálii před jejím sjednocením udílel titul markýze císař, papež, neapolský a sicilský král, toskánský velkovévoda, savojský vévoda z titulu italského říšského vikáře i z titulu piemontsko-savojského panovníka a posléze sardinského krále. Titul markýze v Itálii plynule navázal na franského markraběte a jako markýzové ("Marchese") byli posléze v Itálii označováni i panovníci starých markrabství (Montferrat, Istria, Modena apod.). Markýz byl tak již ve středověku jak šlechtickým titulem, tak titulem drobného panovníka. V důsledku těchto skutečností je dnes (2016) v Itálii neobyčejně mnoho markýzů, řádově několik stovek. Na rozdíl od západní Evropy náleží titul markýze v Itálii v některých případech nejen hlavě rodu, ale všem členům rodu, někdy pouze všem mužským členům. Stejně jako u ostatních titulů dochází i u markýze k časté kumulaci a jeden šlechtic může najednou držet třeba pět titulů markýzů. Od sjednocení Itálie v roce 1870 byl markýz zařazen jako třetí nejvyšší titul v zemi po knížeti a vévodovi. Italští králové kreovali nové markýze dokonce i po zániku monarchie (1946) a konkordát s Vatikánem znamenal automatické italské uznání všech dosavadních i budoucích markýzů kreovaných papežem. Italský markýz má nárok na oslovení: Excelence ("Vostra Eccelenza"), případně Milosti ("Vostra Gracia").

Papežští markýzové.

Svatý stolec udílel od středověku tituly markýze. Je třeba rozlišovat mezi feudálními markýzi Papežského státu, kteří byli klasickou zemskou šlechtou podle obvyklých evropských zvyklostí a mezi markýzi udílenými papežem jako zvláštní vyznamenání věrným osobám, většinou cizincům mimo Papežský stát. Takový titul býval sice dědičný, ale přísně primogeniturní, tj. dědičný jen v linii prvorozeného syna, přičemž mladší potomci neměli od papeže titul žádný. Také se jednalo o titul bez predikátu. Šlo-li o Itala, byl takto vyznamenaný titulován "Marchese Romano," neitalský markýz býval označován latinsky jako "Marchio Romanus". Takovéto tituly mnohdy dostávali věrní katolíci v protestantských zemích, např. ve Švédsku rodina Lagergren. V českých zemích obdržel titul "Marchio Romanus" spolu s titulem papežského komoří v roce 1912 židovský konvertita Albrecht Kubinzky. Roku 1917 dosáhl konfirmace svého titulu ve Španělsku. V Rakousku-Uhersku se ale musel spokojit s rytířským titulem a predikátem ""von Hohenkubin"", uděleném rovněž roku 1912.

Markýzové baldachýnu.

Šest rodů italských markýzů získalo v Papežském státě zvláštní privilegium, umožňující hlavám těchto rodů při nejslavnostnějších liturgických ceremoniích držet po jedné ze šesti tyček baldachýnu nad hlavou Svatého otce. Titul markýz baldachýnu (italsky "Marchese di Baldacchino") drží dědičně hlavy šesti rodů: Patrizi Naro Montoro, Serlupi Crescenzi, Costaguti, Theodoli, Saccheti a původně také Massimo, kteří byli po svém povýšení do knížecí hodnosti v roce 1826 nahrazeni rodem Soderini, který drží navíc též obdobný titul hraběte baldachýnu. S titulem markýze baldachýnu jsou spojena zvláštní privilegia, jako je právo na titul Don, v Itálii užívaný jinak jen knížaty a vévody, nebo právo na oslovení: Vaše Magnificence ("Vostra Magnificenza"), které je mezi italskými markýzi unikátní. Markýzové baldachýnu také smějí v předpokoji Svatého otce klečet na stejných polštářích, jako knížata a vévodové ve službách papeže. Jinak má však tento titul v současnosti již malý význam, protože Vatikán nadále ceremonie s papežským baldachýnem nepořádá.

Norsko.

V Norsku byl titul markýze udělen pouze dvakrát a pod italským vlivem. V roce 1709 odměnil král Frederik IV. florenťana Huga Accoramboniho panstvím Lista s titulem markýze, o rok později pak Frederik udělil ještě titul panství a titul markýzů z Mandalu rodině Ratta z Bologni. Šlo o jediné oficiální markýze ve Skandinávii.

Belgie.

V oblasti dnešního Beneluxu se titul markýze objevuje od počátku 16. století, kdy začal být udělován Karlem V. z titulu vévody burgundského. Prvním markýzem (z Aarschotu) se v roce 1519 stal Phillipe II. de Croÿ. Od té doby byl titul v oblasti udílen místními vladaři až do počátku 20. století, ovšem nepříliš často. V nizozemštině byl často zaměňován titul markýz ("markies") a markrabě ("markgraaf") i u místních markýzů (například markýz či markrabě z Bergen-op-Zoom, kreovaný roku 1533). Rovněž pro panství markýze se užívají střídavě výrazy "markgraafschap" i "markiezaat". Ačkoli zejména ve 12. století vzniklo v oblasti několik říšských markrabství (např. roku 1188 Namur), nelze zřejmě hovořit o přímé návaznosti titulu markýze na stará markrabata. V současnosti žijí markýzové ze všech tří zemí Beneluxu pouze v Belgii (v Nizozemsku má ovšem král vedlejší titul markýze z Veere a Vlisingenu). V Belgii žije dnes devět rodů markýzů, kteří jsou součástí belgické šlechtické obce. Někteří z nich mají titul markýze dědičný jen pro prvorozeného syna, jiní jsou markýzi v celém rodě. Naposledy byl titul markýze udělen roku 1902 rodině Imperiali s údajně byzantskými kořeny a to pro všechny v Belgii usazené členy rodu, ale bez uznání knížecího titulu, který rod užíval v Itálii. Belgický král sám je markýzem (markrabětem) antverpským a několik oficiálně negarantovaných markýzů se objevuje i ve vedlejších titulech belgických vévodů a knížat (např. Beaufort-Spontinové jsou tradičně též markýzi z Florennes). Dnes je markýz oficiálně po knížeti druhým nejvyšším šlechtickým titulem v zemi, nově se ale již neuděluje ani nepotvrzuje.

Monako.

V Monaku dnes oficiálně neexistuje žádná šlechta mimo knížecí rodinu. Jediným markýzem je tak dědičný princ Monackého knížectví Jaques, který nese tradiční titul vládnoucího rodu: markýz z Baux.

Rakousko a Rakousko-Uhersko.

V habsburské monarchii před napoleonskými válkami byli markýzové řádnou součástí šlechtických obcí některých okrajových zemí soustátí, především italských provincií a tzv. Rakouského Nizozemí, zvaného ovšem oficiálně jako Burgundské vévodství. Markýzové z těchto zemí se přirozeně pohybovali také v prostředí vídeňského dvora (belgický markýz Merode de Westerloo, neapolský Capecce di Rofrano či milánský Botta de l ́Adorno). Jiné rody markýzů se dokonce do hlavního města monarchie stěhovaly odjinud (rod Obizzi z Benátska). Ve stavovských společnostech dědičných zemí nebo Uher ovšem jejich „exotické“ tituly uznávány nebyly, pouze u dvora. Po vzniku Rakouského císařství byli od roku 1815 markýzové nadále součástí šlechtické společnosti Lombardsko-Benátska a jejich tituly jim byly od roku 1816 potvrzovány. K povyšování nových markýzů ovšem již nedocházelo, aby se postupně dosáhlo sjednocení zdejší titulatury se zbytkem císařství a perspektivně vytvoření jednotné „rakouské šlechty“. I po ztrátě Lombardsko-Benátska v l. 1859 a 1866 zůstalo na území mocnářství několik rodů markýzů, kteří sice směli své tituly užívat, ovšem nic jim z nich neplynulo. Rakouští markýzové se řadili k hrabatům a jejich titul byl často do němčiny překládán jako "Markgraf", tedy markrabí. Nejznámější rodinou markýzů žijící ve střední Evropě je zřejmě rod Palaviccini. Třem markýzům v Rakousku-Uhersku (rodům Canossa, Cavriani a Guidi) bylo dokonce po roce 1861 umožněno získat vysoce prestižní dědičné členství v panské sněmovně říšské rady.

Markýz je dědičný titul vyšší šlechty označující stupeň mezi hrabětem a vévodou. Nejčastěji používán ve Francii ("marquis"), Itálii ("marchese"), Španělsku ("marqués") a Velké Británii ("marquess"). Panství markýze je možné označit jako "marquisat".

Marquis est un titre de noblesse dont l'importance a varié au cours de l'histoire. Le marquis est avant tout un comte, mais le fief qu'il administre, le marquisat, est proche d'une frontière du royaume. Ainsi, afin de parer à toute invasion, le marquis est doté de pouvoirs militaires qui lui permettent de par lui-même de lever une armée, sans attendre l'ordre du Roi ou du Duc, ce qui lui permet de réagir rapidement lorsque la frontière de son comté ou marquisat se trouve menacée.


Jana Seymourová u dvora.

O jejím mládí není příliš mnoho známo. Byla pátým z desíti dětí sira Johna Seymoura († 1536), který na Jindřichově dvoře požíval jisté vážnosti, a jeho manželky Margery Wentworthové († 1550).  Ke dvoru byla uvedena v roce 1530, kde působila nejdříve jako dvorní dáma první ženy Jindřicha VIII. Kateřiny Aragonské, poté jeho druhé manželky Anny Boleynové. Jindřichův vztah k ní začal pravděpodobně již v roce 1535, když se s ní setkal na jedné ze svých letních cest. V té době byla již považována za starou pannu - měla již 26 let a nebyla ještě provdána, vzepřela se však pevně tomu, stát se královou milenkou.  I když je obecně popisována jako klidná, plachá a zdrženlivá, prosadila svou vůli. Zatímco byl král ještě ženat s Annou Boleynovou, upřel své naděje k Janě jako k matce svých budoucích synů, jichž se od Anny Boleynové nedočkal. Anna mu porodila dceru, budoucí královnu Alžbětu I., a pak dva mrtvé, předčasně narozené chlapce.  Anna Boleynová postupně upadla v nemilost, v čemž nepochybně hrál roli i králův rostoucí zájem o Janu Seymourovou. Jindřich VIII. se s Janou oženil takřka ihned po tom, co Annu Boleynovou nechal 19. května 1536 popravit. 20. května proběhly zásnuby Jany a Jindřicha a deset dní na to byli snoubenci oddáni ve Whitehallu. 4. června byla prohlášena anglickou královnou, nebyla však korunována - je možné, že Jindřich čekal až na narození syna.

Jana jako královna.

Podle vyjádření současníků byla plachá, mírná a poddajná. Byla bledá, měla plavé vlasy a velký nos a uvádí se, že měla jakýsi výraz bez života. Jako nevýrazná mohla ale lidem u dvora připadat ve srovnání s tmavovlasou a tmavookou charismatickou Annou Boleynovou. Její motto bylo "Poslouchat a sloužit" (angl. "„Bound to obey and serve“").  Ostatně dělala všechno pro to, aby se od své předchůdkyně odlišila. Jako královna byla přísná a formální, přátele měla pouze mezi ženami. Bohatý společenský život dvora předešlé královny a vztahy na něm, v jejichž důsledku byl kontrolován každý Annin krok, vystřídala přísná, téměř tísnivá atmosféra. Jana zakázala pro oko lahodící francouzskou módu mezi svými dámami, kterou na dvůr přinesla Anna. Jednak z toho, že sama Annu jako protestantku neschvalovala a dále, protože byla natolik chytrá, protože věděla, že se tato móda králi líbí a Jana nechtěla aby se mu líbil někdo jiný než ona. Politicky byla konzervativní a její jediný pokus o zásah do politických záležitostí skončil, když jí Jindřich připomněl, že poslední královna přišla o hlavu, protože se do nich pletla.  Jindřich ji ze začátku něžně miloval, avšak po pár měsících manželství se rychle začal nudit. Zábavu, kterou poskytovala společnost inteligentní a veselé Anny, nemohla tichá a pokorná Jana nahradit. Přesto však vždy tvrdil, že mu jejich klidný a bezkonfliktní vztah dává velkou útěchu a je spokojen s tím, že se jeho žena nezajímá o státnické a jeho další milostné záležitosti. Velmi ji miloval i lid, oblíbily si ji i královy dcery. Ona sama se je snažila navrátit do Jindřichovy přízně, především jeho prvorozenou dceru Marii a postupně zřejmě i dceru Anny Boleynové Alžbětu. Jana Seymourová byla katolička a svého manžela Jindřicha VIII. se snažila vést zpět ke katolické víře.  Záhy, 12. října 1537, dala Jindřichovi dlouho očekávaného syna, pozdějšího krále Eduarda VI. V těhotenství nesmírně ztloustla, údajně ji pronásledovala nezvladatelná chuť na křepelky, které jí Jindřich nechal vozit z Calais a z Flander. Porod byl těžký, komplikovaný a dlouhý (trval dva dny). Jindřich se při pohledu na svého novorozeného syna radostí rozplakal, jeho štěstí však skončilo, když jeho žena dvanáct dní po narození Eduarda, v noci z 24. na 25. října zemřela na poporodní komplikace – horečku omladnic. Jindřich poté nařídil státní smutek pro celý anglický dvůr až do 2. února 1538.  Jindřich si poté začal namlouvat, jak hluboce a vroucně ji miloval. Hluboce truchlil a upadl do těžké deprese. Ještě dlouho poté říkal, že Jana byla největší láska jeho života; historici se však domnívají, že to pramení z toho, že ona jediná mu dala syna a dědice. V každém případě vyjádřil přání ležet po smrti po Janině boku, což se také stalo.  Jindřich však měl pouze jednoho syna, což v dobách extrémní (nejen) dětské úmrtnosti bylo velké riziko. Rozhodl se tedy záhy, již na přelomu let 1537/1538 hledat čtvrtou manželku. Volba padla na německou princeznu Annu Klevskou, s níž uzavřel sňatek 6. ledna 1540.

Odkaz.

Janin syn vládl po smrti svého otce Anglii jako král Eduard VI.. Ještě před dosažením své plnoletosti, v šestnácti letech, však zemřel na tuberkulózu. Poručníkem prince Eduarda byl po dlouhou dobu jeho strýc Edward Seymour, 1. vévoda ze Somersetu, bratr jeho matky. Druhý z Janiných ambiciózních bratrů, Thomas Seymour, 1. baron Seymour ze Sudeley, se oženil s královnou vdovou po Jindřichovi VIII., Kateřinou Parrovou. Ta zemřela krátce po porodu jejich dcery a sám Thomas skončil na popravišti po rozsudku královské rady.

Odraz v umění.

V umění je Jana Seymourová známa jako sokyně své nešťastné předchůdkyně z dramatické belcantové opery "Anna Bolena" Gaetana Donizettiho. Je také jednou z postav ve velké řadě románových či filmových zpracování života krále Jindřicha VIII., např. "Šest žen Jindřicha VIII. (The Six Wives of Henry VIII)" a televizní seriál "Tudorovci (The Tudors)". Její portrét vytvořil Hans Holbein mladší.

Místo posledního odpočinku.

Jako jediná z Jindřichových manželek odpočívá Jana Seymourová po boku svého královského chotě v kryptě pod presbytářem kaple sv. Jiří na zámku Windsor, kam bylo její nabalzamované tělo uloženo v olověné rakvi. Deset let po její smrti byla krypta otevřena a vedle její rakve umístěna obrovská olověná rakev Jindřichova (panovník měřil 190 cm a ke konci života vážil kolem 140 kg). O sto let později byla do krypty uložena rakev s bezhlavým tělem popraveného krále Karla I. Stuarta. Poslední rakev byla do krypty uložena v roce 1695. Byla to rakvička s jedním z četných dětí královny Anny Stuartovny. Posléze, při přestavbě kaple po požáru, se na kryptu zapomnělo; odkryta byla náhodou až v roce 1813. Jindřichova rakev byla prasklá a bylo vidět jeho mohutnou kostru; rakev ovšem mohla být rozbita a vyloupena za časů Olivera Cromwella. Na rozkaz krále Jiřího IV. byla otevřena i rakev Karla I., ale ostatky Jany Seymourové nebyly nedotčeny.  300 let po její smrti byl zde umístěn nápis na mramorové náhrobní desce: ""In a Vault Beneath This Marble Slab Are Deposited The Remains of Jane Seymour Queen of Henry VIII., 1537. King Henry VIII., 1547. King Charles I., 1648, And An Infant Child of Queen Anne. This Memorial Was Placed Here by Command of King William IV, 1837"". Volně přeloženo: „V hrobce pod touto mramorovou deskou jsou uloženy ostatky Jany Seymourové, královny Jindřicha VIII., 1537. Krále Jindřicha VIII., 1547. Krále Karla I., 1648. A děťátka královny Anny. Tato pamětní deska zde byla umístěna z nařízení krále Viléma IV., 1837.“

Jana Seymourová, rodným jménem "Jane Seymour" (okolo 1507/1508 – 24. října 1537), byla třetí žena anglického krále Jindřicha VIII. Tudora a matka krále Eduarda VI.

Jeanne Seymour (vers 1508 – ) est la troisième femme du roi Henri VIII d'Angleterre et reine consort d'Angleterre de 1536 à 1537. Elle est la mère du roi Édouard VI d'Angleterre.


Mládí.

Narodila se 18. února 1516 jako jediný potomek Jindřicha VIII. a jeho první ženy Kateřiny, který se dožil dospělosti. Po matce byla potomkem Ferdinanda II. Aragonského a Isabely Kastilské, kastilských a aragonských panovníků. Jejím kmotrem byl vlivný kardinál Thomas Wolsey. Byla velmi vzdělaná, studovala latinu, řečtinu, přírodní vědy a hudbu.  V devíti letech jí její otec přidělil vlastní dvořany na hradě Ludlow. Tato pocta byla udělována většinou jen nejstarším mužským potomkům krále spolu s titulem prince z Walesu. Již v mládí pro ni Jindřich hledal potenciální manžely. Ve věku dvou let byla zasnoubena s potomkem francouzského krále Františka I. "dauphinem" Františkem. Po třech letech však bylo toto zasnoubení zrušeno a byla dojednána její svatba s císařem Svaté říše římské Karlem V., kterému bylo tehdy 22 let. I tato dohoda byla později zrušena.  Manželství jejího otce a matky spělo ke konci, protože Jindřich se obával, že s Kateřinou nebude mít mužského potomka a po jeho smrti nastanou spory o následnictví. Žádal papeže o zrušení tohoto manželství, ale ten odmítl souhlasit. Roku 1533 se Jindřich tajně oženil s Annou Boleynovou a krátce nato Thomas Cranmer, arcibiskup canterburský, formálně prohlásil Jindřichovo manželství s Kateřinou za neplatné a jeho sňatek s Annou za právoplatný. Jindřich se nechal prohlásit vrchním představitelem církve v Anglii, což vedlo k odluce Anglikánské církve od Říma. V důsledku tohoto vývoje byla Marie prohlášena za nemanželskou a vyloučena z možnosti nástupnictví na trůn. Byla nucena odejít ode dvora a ke konci roku se stala dvorní dámou další Jindřichovy dcery Alžběty.  Krátce po popravě Anny Boleynové se Jindřich oženil s Janou Seymourovou, se kterou měl syna Eduarda. Marie se stala jeho kmotrou a poté, co jeho matka krátce po jeho narození zemřela, také hlavním smutečním hostem na jejím pohřbu. Na oplátku jí Jindřich přidělil její vlastní dvořany a dovolil jí, aby využívala královské paláce. Roku 1543 se Jindřich oženil s Kateřinou Parrovou, která ho přesvědčila, aby se usmířil se svými zavrženými dcerami Marií a Alžbětou. Jindřich jim navrátil nástupnické právo (ovšem v pořadí až po jeho synovi Eduardovi), dále však na ně bylo pohlíženo jako na nelegitimní potomky. Po Jindřichově smrti nastoupil na trůn jeho syn Eduard, ale protože ještě nebyl dospělý, vládli jeho jménem protestantští regenti.

Nástup na trůn.

Eduard zemřel 6. července 1553 v patnácti letech. Pod tlakem svého druhého regenta Johna Dudleye, který se obával návratu katolicismu a ztráty svého vlivu, před smrtí Marii i Alžbětu vydědil a určil za svou nástupkyni dceru své sestřenice Janu Greyovou (praneteř Jindřicha VIII.). V období kolem Eduardovy smrti byla Marie povolána do Londýna, ale protože se obávala toho, že by mohla být uvězněna, přesunula se na hrad Framlingham do Suffolku. 10. července byla Jana Greyová prohlášena královnou. Marie si ale zajistila podporu mnoha šlechticů a veřejnosti a po několika dnech triumfálně dorazila do Londýna. Dudley byl uvězněn a Marie byla parlamentem 16. července jmenována královnou a 10. října i korunována.  Ve svých 37 letech se rozhodla hledat manžela, aby jejich případní potomci zabránili v nástupu protestantsky orientované Alžbětě. Na radu Karla V. se rozhodla vdát za jeho jediného syna španělského prince a později krále Filipa II. Byli oddáni 25. července 1554 ve Winchesterské katedrále. Pro Filipa měl tento sňatek pouze politický význam a v Anglii se setkal s velkým odporem.

Vláda.

V zemi vypukla vzpoura a vévoda ze Suffolku, který se spolu s několika šlechtici k ní připojil, prohlašoval, že právoplatnou královnou je jeho dcera Jana Greyová. Síly vzbouřenců vedené Thomasem Wyatem dokázaly nějakou dobu táhnout vítězně zemí, až byly nedaleko Londýna poraženy. Vzpoura byla potlačena, vévoda ze Suffolku, jeho dcera Jana Greyová (která se do vzpoury nezapojila, ale představovala pro Marii nebezpečí dalších protestů) i její manžel byli obviněni ze vzpoury a popraveni. Alžběta, která protestovala, že s Wyatovou vzpourou nemá nic společného, byla na dva měsíce uvězněna v Toweru a poté ve Woodstockém paláci.  Marie se soustředila na potlačení kacířství a záležitosti církve. Nikdy nesouhlasila s odlukou anglikánské církve, kterou provedl její otec Jindřich, a zavedením protestantismu jeho synem Eduardem. Urovnala spory mezi Anglií a Římem a v otázkách církve dala na rady papeže. Ustanovila svého blízkého přítele, kardinála Reginalda Poleho, arcibiskupem canterburským, zatímco jeho předchůdce Thomas Cranmer byl odsouzen k smrti a upálen. Církevní zákony zavedené v době Eduardovy vlády byly zrušeny a církevní doktrína se vrátila do stavu z roku 1547 definovaného v Šesti článcích. Právě kardinál Pole se značnou měrou podílel na pronásledování protestantů a znovu zavedl v Anglii inkvizici. Velké množství protestantských představitelů včetně několika biskupů, John Foxe odhaduje tento počet na 284, bylo odsouzeno k smrti za kacířství a upáleno. Asi 800 bohatých protestantů zvolilo odchod do exilu.  Vytvoření království Irska Jindřichem VIII. roku 1542 nebylo akceptováno katolickými panovníky na kontinentu. Roku 1555 Marie obdržela papežskou bulu potvrzující, že ona a její manžel Filip jsou panovníky Irska a že církev přijímá osobní svazek mezi královstvím Irska a Anglie.  Poté, co jeho otec abdikoval, stal se Filip španělským králem a v první polovině roku 1557 přicestoval do Anglie, aby Marii přesvědčil, že se má Anglie zapojit do války proti Francii na straně Španělska. V zemi byl proti tomuto záměru velký odpor, protože existovalo dávné spojenectví mezi Skotskem a Francií, válka by narušila obchod s Francií a ekonomika země byla po Eduardově vládě ve špatném stavu. Marie nicméně Francii válku vyhlásila. Anglické vojsko však bylo neúspěšné a výsledkem byla ztráta Calais, jediné državy Anglie na kontinentu. Náklady na údržbu vojenské posádky v Calais a jeho obranu byly sice pro Anglii velkou zátěží, ale jeho ztráta byla velkou ideologickou ranou.  Největším problémem byl pokles obchodu se suknem s Antverpami. I když se Marie vdala za španělského panovníka, Anglie neměla žádný podíl na obchodní výměně s Amerikou. Španělé si tento obchod hlídali a Marie si nemohla dovolit podporovat nelegální obchod (ve formě pirátství), protože byla vdaná za Španěla. Pro podporu rozvoje obchodu a záchranu anglické ekonomiky Marie nechala hledat další, zatím nevyužité obchodní přístavy mimo Evropu. Snažila se uplatňovat vyvážený přístup ke státním financím mezi moderním stylem s velkými výdaji a středověkým přístupem výběru daní. Roku 1558 vláda publikovala Knihu daní, soupis cla a daní pro dovoz zboží.

Smrt.

V době vlády se u Marie objevily dva případy falešného těhotenství. Ve své závěti uvedla, že její manžel má být regentem jejich dětí do věku jejich dospělosti, ale s Filipem neměla žádné potomky. Od května roku 1558 byla královna slabá a trpěla bolestmi břicha, pravděpodobně trpěla nádorem žaludku, dělohy nebo vaječníků. Zemřela během epidemie chřipky 17. listopadu 1558 brzy ráno v St James's Palace v Londýně a byla pochována ve Westminsterském opatství. Téhož dne večer zemřel na chřipku Mariin přítel a velký podporovatel, canterburský arcibiskup a kardinál sir Reginald Pole. Mariinou nástupkyní se stala její nevlastní sestra Alžběta.

Odkaz.

Marie se těšila velké přízni a popularitě v prvním období své vlády, zvláště ze strany katolické veřejnosti. Její sňatek s Filipem se ale setkal s velkým odporem. Svatební smlouva obsahovala klauzuli, že Anglie nebude zavlečená do žádné španělské války, ale toto ustanovení nebylo dodrženo. Filip trávil větší část doby správou svých území na kontinentu, zatímco Marie byla většinou v Anglii. Po její smrti se Filip ucházel o ruku Alžběty, ale byl odmítnut.  Pronásledování protestantů vyneslo královně přízvisko "krvavá Marie". Neexistuje shoda v počtu obětí pronásledování protestantů v pěti letech její vlády. Nicméně mezi upálenými byli například Thomas Cranmer, arcibiskup canterburský, a Nicholas Ridley, biskup londýnský.

Marie I. Tudorovna (18. únor 1516 – 17. listopad 1558) byla královna Anglie a Irska od 19. července 1553 do své smrti. Stala se čtvrtým korunovaným panovníkem z rodu Tudorovců. Poté, co nastoupila na trůn po svém nevlastním bratrovi Eduardovi, obnovila spojení anglikánské církve s církví římskokatolickou. V procesu potlačování protestantismu bylo upáleno asi 300 církevních rebelů a královna získala přídomek Krvavá Marie, anglicky „Bloody Mary“. Její nástupkyně na anglickém trůnu Alžběta I. obnovila nezávislost Anglikánské církve.

Marie, également connue sous le nom de Marie Tudor, née le et morte le, est la première reine régnante d'Angleterre et d'Irlande, de 1553 à sa mort, et, par son mari Philippe II (roi d'Espagne), reine d'Espagne, de Sicile et de Naples, duchesse de Bourgogne, de Milan, de Brabant, de Luxembourg et de Limbourg, comtesse de Flandre, de Hainaut et comtesse palatine de Bourgogne.


Historie.

Ve starověkém Římě bychom pod slovem občanství nalezli pojem status civitatis, v českých dějinách by to byl inkolát. Současný pojem občanství vznikl ze 3. stavu (měšťanstva) během Velké francouzské revoluce. Státní občanství v moderním slova smyslu se zformovalo v době buržoazních revolucí, obdobně jako moderní stát, konstitucionalismus, politické strany či práva a svobody jednotlivce.  Za dob nevolnictví nebyl umožněn svobodný pohyb osob, a proto se tehdy uplatňovala zásada ius soli. Až Ústava Francie z roku 1791 a později Code Napoleon (občanský zákoník) obnovují zásadu ius sanguinis, když zavádí pojem občanství místo poddanství (termín poddanství nebyl vhodný pro vyjádření rovnosti před zákonem, což byl jeden ze základů vytvářející se občanské společnosti a osvícenských myšlenek).

Rozměr státního občanství v právu.

Státní občanství má rozměr nejen vnitrostátní, ale i mezinárodní. Z hlediska právního zakotvení lze říci, že patří do práva veřejného, a v jeho rámci zejména do práva:

Typy fyzických osob ve státě.

Dle právního vztahu fyzické osoby ke státu rozlišujeme tři typy fyzických osob ve státě:

Problém bipolitismu a apatrismu.

Bipolité jsou osoby s dvojím státním občanstvím. Dítě získá dvojí státní občanství např. proto, že se narodilo rodičům, kteří jsou státními občany státu, jehož právní normy upravující občanství vycházejí z principu ius sanguinis, ale narodí se na území jiného státu, který svoji právní úpravu staví na principu ius soli - narozené dítě tak získává státní občanství státu, jehož občany jsou rodiče, a zároveň občanství státu, na jehož území se narodilo. Dítě může získat dvojí občanství rovněž v případě, že jsou jeho rodiče občany různých států, jejichž právní řády staví na principu ius sanguinis.  Apatridé jsou osoby bez státního občanství (tzv. bezdomovci). Apatridy se například stávají děti apatridů narozené na území státu, který svojí právní úpravu státního občanství staví výlučně na principu ius sanguinis a děti tak nezískají občanství podle práva žádného státu. Nad apatridy není vykonávána diplomatická ochrana, mohou být vyhoštěni, nebo jim nemusí být povolen vstup na území státu.  Oba tyto jevy se považují za nežádoucí.

Právní úprava občanství v České republice.

O právní úpravě občanství České republiky pojednává hned několik právních předpisů. Z Ústavy České republiky lze zmínit ustanovení čl. 12:  „"Nabývání a pozbývání státního občanství stanoví zákon."“ a „"Nikdo nemůže být proti své vůli zbaven státního občanství."“ Listina základních práv a svobod k tomu v čl. 42 odst. 3 dodává, že „"pokud dosavadní předpisy používají pojmu "občan", rozumí se tím každý člověk, jde-li o základní práva a svobody, které Listina přiznává bez ohledu na státní občanství."“  Mezi stěžejní zákony, které pojednávají o občanství, patří zákon č. 186/2013 Sb., o státním občanství České republiky, který nabyl účinnosti 1. ledna 2014 a nahradil tak dosavadní zákon č. 40/1993 Sb., o nabývání a pozbývání státního občanství České republiky.  Jak Ústava ČR, tak Listina pracují s pojmem občanství jako s pojmem hotovým. Definici pojmu však provedl až Ústavní soud v odůvodnění svého nálezu z 13. září 1994, sp. zn. Pl. ÚS 9/94 (publikován pod č. 207/1994 Sb.), a charakterizoval jej jako: „"časově trvalý, místně neomezený právní vztah fyzické osoby a státu, který je proti vůli fyzické osoby zpravidla nezrušitelný, na jehož základě vznikají jeho subjektům vzájemná práva a povinnosti, spočívající zejména v právu fyzické osoby na ochranu ze strany státu na jeho území i mimo ně, v právu pobytu na jeho území a na právu účasti na jeho správě veřejných záležitostí. Povinností občana je především věrnost státu, závazek k jeho obraně, výkon určitých funkcí, ke kterým je povolán, a dodržování právních předpisů státu i mimo jeho území."“ K tomu Ústavní soud ale zároveň dodal, že „"konkrétní obsah státního občanství je určen zákonodárstvím jednotlivého svrchovaného státu. Je výsostným právem státu určovat podmínky, za kterých se nabývá a pozbývá státní občanství."“ Tím je řečeno zejména, že státní občanství je regulováno právním řádem jednotlivého státu – vzniká, trvá i zaniká na základě práva.  Státní občanství České republiky se prokazuje

Získání státního občanství.

Obecně můžeme nabýt státní občanství následujícími způsoby:

Získání státního občanství v ČR.

Získání státního občanství je upraveno v zákoně č. 186/2013 Sb., o státním občanství České republiky. Podle tohoto zákona lze státní občanství České republiky nabýt následujícími způsoby:  Podle Minsterstva vnitra byl postup, kdy dítě cizinky získalo občanství, když je český muž prohlásil za své, zneužíván, v roce 2013 proto navrhlo, aby muži, kteří se s matkou svého dítěte neoženili, své otcovství doložili testy DNA.<ref name="zpravy.idnes.cz/vnitro-chce-testy-dna-0t2-/domaci.aspx?c=A130226_202949_domaci_js"></ref> Návrh zákona byl kritizován jako diskriminační, upřednostňující kontrolu nad zájmem dítěte a nejasný v případě, kdy testy DNA nebudou možné kvůli úmrtí otce nebo finanční tísni.

Zánik občanství.

Pozbytí občanství se nazývá expatriace. Ztratit státní občanství je možné např. nabytím cizího státního občanství na vlastní žádost, sňatkem, propuštěním ze státního svazku, prohlášením nabytí státního občanství za neplatné apod. Článek 15 Všeobecné deklarace lidských práv stanovuje, že nikdo nemůže být proti své vůli zbaven státního občanství. To přináší významnou garanci státoobčanského statusu.

Zánik státního občanství v ČR.

Státní občan České republiky pozbývá státní občanství České republiky prohlášením o vzdání se státního občanství České republiky, jestliže splňuje současně tyto podmínky: Do 31. prosince 2013 (za účinnosti zákona č. 40/1993 Sb.) bylo možné pozbýt občanství České republiky rovněž nabytím cizího státního občanství.  Dle článku 10 Ústavy mají mezinárodní smlouvy v případě rozporu aplikační přednost před vnitrostátním právem.

Občanství je časově relevantně trvalý, místně neomezený právní svazek (nebo vztah či status) fyzické osoby a daného státu. Státní občanství je jedním z hlavních znaků moderního státu. Tento právní svazek mezi občanem a státem je zpravidla proti vůli fyzické osoby nezrušitelný a na jeho základě vznikají jeho subjektům vzájemná práva a povinnosti (závazky). Mezi ně patří zejména právo občana na ochranu ze strany státu a povinnosti občana jako věrnost státu, závazek k jeho obraně, výkon určitých funkcí a dodržování právních předpisů státu i mimo jeho území.

La citoyenneté est le fait pour un individu, pour une famille ou pour un groupe, d'être reconnu officiellement comme citoyen, c'est-à-dire membre d'une ville ayant le statut de cité, ou plus généralement d'un État.