Klubová kariéra.

Rodák z obce Hradištko u Prahy Josef Hušbauer působil ve Spartě až do roku 2007, poté zamířil do dorostu Jihlavy. První ligu si zahrál za Žižkov a Příbram. V létě 2010 přestoupil do Baníku Ostrava.

AC Sparta Praha.

V srpnu 2011 se vrátil do Sparty Praha.

Sezóna 2012/13.

V základní skupině I Evropské ligy 2012/13 byla Sparta Praha přilosována k týmům Olympique Lyon (Francie), Ironi Kirjat Šmona (Izrael) a Athletic Bilbao (Španělsko). V prvním utkání Sparty 20. září 2012 proti domácímu Lyonu odehrál Hušbauer kompletní počet minut, pražský klub podlehl soupeři 1:2. 4. října 2012 vstřelil v Evropské lize 2012/13 z pokutového kopu třetí gól Sparty (v 56. minutě) proti španělskému klubu Athletic Bilbao, finalistovi soutěže z minulého ročníku 2011/12. Domácí Sparta Praha zvítězila 3:1 a připsala si první 3 body do tabulky základní skupiny I. 25. října 2012 hrál v zápase s izraelským týmem Ironi Kirjat Šmona až do závěrečného hvizdu. Sparta Praha si připsala další tři body za výhru 3:1, s celkovými 6 si upevnila druhé místo v tabulce základní skupiny za Lyonem. 8. listopadu 2012 v odvetě s Ironi Kirjat Šmonou v Izraeli (hrálo se na stadionu v Haifě) nastoupil v základní sestavě a byl u remízy 1:1. 22. listopadu nastoupil v základní sestavě do domácího zápasu s Lyonem, který skončil remízou 1:1. Hušbauer vyrovnával v 53. minutě po přihrávce Tomáše Přikryla. Tento výsledek posunul Spartu Praha již před posledními zápasy základní skupiny do jarní vyřazovací části Evropské ligy z druhého místa (první místo si zároveň zajistil Lyon). Poslední zápas základní skupiny I proti Bilbau absolvoval v základní sestavě 6. prosince 2012, díky remíze 0:0 pražský celek získal ve skupině celkem 9 bodů. Do jarního šestnáctifinále byl Spartě přilosován anglický velkoklub Chelsea FC, Hušbauer nastoupil 14. února 2013 v Praze v základní sestavě, pražský celek podlehl doma soupeři 0:1 gólem mladého brazilského fotbalisty Oscara.  22. května 2013 se v zápase proti domácí Zbrojovce Brno jednou střelecky prosadil, ale pouze korigoval skóre. Sparta prohrála 2:3 a dvě kola před koncem ztrácela na vedoucí Plzeň 5 bodů. 26. května 2013 v předposledním ligovém kole přispěl gólem k výhře 3:0 nad Teplicemi.

Sezóna 2013/14.

Na začátku sezóny se dostal do výborné formy. 31. srpna 2013 vstřelil dva góly proti hostujícímu týmu FC Baník Ostrava, první docílil hlavou a druhý krásnou střelou zdálky. Zápas skončil 4:1 pro Spartu. V sezóně 2013/14 slavil se Spartou Praha zisk ligového titulu již ve 27. kole 4. května 2014. Také bojoval (jako záložník!) o korunu krále střelců, zdatným konkurentem mu byl klubový spoluhráč David Lafata. 17. května 2014 získal se Spartou double po výhře 8:7 v penaltovém rozstřelu ve finále Poháru České pošty proti Viktorii Plzeň. Nejenže svůj pokus proměnil, ale v zápase skóroval i z nařízené penalty v nastaveném čase (90+5 ́) za ruku ve vápně Milana Petržely, což znamenalo srovnání na 1:1. Po skončení sezony se stal s 18 góly nejlepším ligovým kanonýrem.

Sezóna 2014/15.

18. září 2014 v prvním utkání základní skupiny I Evropské ligy 2014/15 proti italskému týmu SSC Neapol (porážka 1:3) otevíral střelou k tyči skóre střetnutí. V ligové sezoně 2014/15 se potýkal se zraněními a kolísavou formou. V podzimní části ročníku měl bilanci 9 zápasů a 3 góly.

Cagliari Calcio (hostování).

V lednu 2015 ho Sparta pustila na hostování s opcí na přestup do italského prvoligového klubu Cagliari Calcio, který o hráče jevil zájem již v létě 2014. Debut zažil 14. ledna v osmifinále italského poháru Coppa Italia proti týmu Parma FC (porážka 1:2). Trenér Gianfranco Zola jej po prvním poločase stáhl ze hřiště. V Cagliari další výraznou šanci nedostal a z toho důvodu se v červnu 2015 vrátil do Sparty.

SK Slavia Praha.

Dne 16. prosince 2015 podepsal smlouvu platnou od 1. ledna 2016 až do 30. června 2019 s největším rivalem Sparty SK Slavia Praha. Zde vstřelil svůj první gól 9. ledna v prvním přípravném utkání proti FC Graffin Vlašim (výhra 4:0). Skóroval z pokutového kopu.  Téměř okamžitě po přestupu se zařadil mezi klubové opory. V sezóně 2016/17 získal se Slavií titul mistra nejvyšší české soutěže. V následujícím ročníku obsadil s týmem stříbrnou pozici v lize, zahrál si základní skupinu Evropské ligy a podruhé v kariéře zvítězil v českém poháru.

SG Dynamo Dresden (hostování).

14. ledna 2020 kluby informovaly na svých webech o tom, že český záložník odchází na půlroční hostování s opcí do německého Dynamo Dresden.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Hušbauer nastupoval za za české reprezentační výbery v kategoriích od 16 let.  Zúčastnil se kvalifikace na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2013 konané v Izraeli, kde Česká republika obsadila s 20 body první místo v konečné tabulce skupiny 3. Skóroval 10. srpna 2011 proti Andoře (výhra 8:0). ČR se na závěrečný šampionát neprobojovala přes baráž, v níž vypadla po prohře 0:2 doma a remíze 2:2 venku s Ruskem.

A-mužstvo.

Trenér Michal Bílek jej nominoval do českého národního mužstva pro přátelský zápas s domácí Ukrajinou, v němž si připsal 15. srpna 2012 svůj debut za národní A-tým (šel na hřiště v 83. minutě). ČR remizovala v Areně Lviv se soupeřem 0:0. První reprezentační branku na seniorské úrovní dal v přátelském utkání s Finskem, které se odehrálo 21. května 2014 v Helsinkách (remíza 2:2).  Góly Josefa Hušbauera v A-týmu české reprezentace

Josef Hušbauer (* 16. března 1990, Praha) je český fotbalový záložník a reprezentant, od ledna 2016 působící v klubu SK Slavia Praha, odkud odešel v roce 2020 hostovat do Dynama Drážďany. Mimo ČR působil také na klubové úrovni v Itálii, na jaře 2015 absolvoval půlroční anabázi v klubu Cagliari Calcio. Je dvojnásobným vítězem české ligy i poháru.

Josef Hušbauer, né le, est un footballeur international tchèque. Il joue au poste de milieu de terrain au Dynamo Dresde, prêté par Slavia Prague


Děj.

Mafiánský boss Joe Maloni nechá zabít Franka Varecchia a na jeho pohřbu oznámí jeho ženě Fran, že měl její manžel u něj dluh, který nyní musí splatit ona. Fran tak týden po pohřbu začne u Joea pracovat jako účetní. Po půl roce ji Joe s sebou vezme do "terénu" a dá jí zbraň. Joe je chycen jinými mafiány, kteří mu vyhrožují. Joe volá Fran o pomoc, ale ta je zmatená a neví, co si má se zbraní počít. Mafiáni Joeovi useknou palec, pak náhle zhasnou světla a k Joeovu udivení jsou všichni střeleni do hlavy.  Joe řekne Fran, že pokud pro něj zastřelí Donalda Rossiho, dalšího mafiána, jenž má chtít Joea zabít, její dluh u něj bude smazán. Nervózní Fran se neúspěšně brání tím, že střílet neumí. Když pak Fran potká Donalda, donutí ho vlézt do kufru u auta a odveze ho pryč. Na samotě v lese se ho pokusí vyslechnout a zjistit, kdo chce zabít Joea, ale není schopná ho zastřelit. Fran se proto rozhodne odvézt Donalda na Floridu a ukrýt ho u svého bratra Jamese.  Fran se potom vrátí za Joem a ten jí oznámí, že Donald nebyl ten, kdo ho chtěl zabít, a proto musí zastřelit ještě Raymonda Pelagiho. Fran je tak donucena zbavit se ještě jeho, ale zachová se stejně jako předtím s Donaldem. Donald a James se mezitím spřátelili, Raymond si u Jamese zase našel zábavu v podobě sousedky Kaye.  Když se Fran znovu vrátí k Joeovi, dostane další úkol - zbavit se Sala Palerma. I jeho Fran odveze na Floridu. Joeovi začíná být podezřelé, proč Fran jezdí až na Floridu, což mu vysvětlí tím, že tam jsou bažiny a krokodýli, kteří pomohou se zbavit těl. Joe tomu nějakou dobu věří, ale pak opět začne být nejistý, a tak začne podle Franina adresáře obvolávat její známé. Když volá jejímu bratrovi Jamesovi, telefon zvedne Fran. Joe jí oznámí, aby zůstala, kde je, protože za ní přijede zkontrolovat mrtvoly.  Fran, Donald, Raymond a Sal proto začnou kopat hrob, do kterého si mají lehnout a předstírat, že jsou mrtví. Do Jamesova domu pak přijede Tommy, Joeův kumpán, který je ale ve skutečnosti agentem FBI. Fran mu prozradí, že Donald, Raymond a Sal nejsou ve skutečnosti mrtví. Tommy zase Fran řekne, že tři mafiány, kteří usekli Joeovi prst, nezastřelila ona, ale on. Fran dostane odposlouchávací zařízení a má dostat z Joea přiznání.  Když Joe dorazí, pozná, že nejsou Donald, Raymond a Sal mrtví. Joe se svým kumpánem Mariem je ale přemožen. Mafiáni ale svážou i Tommyho a druhého agenta FBI. Joe je potom nešťastnou náhodou při rvačce zastřelen. Film končí, když Fran, Donald, Raymond a Sal utíkají ze země na Bahamy nebo do Kanady.

Plán B (orig. "Plan B") je americko-dánská filmová kriminální komedie Grega Yaitanese z roku 2001 v hlavní roli s Diane Keaton.

Plan B est une comédie américaine réalisée par Greg Yaitanes et écrite par Lisa Lutz, produite en 2001 et sortie directement en DVD aux États-Unis le.


Historie.

Aerolinky byly založeny 20. července 1989 pod názvem "Zagal - Zagreb Airlines" a začaly provozovat lety dopravní pomocí jediného stroje Cessna 402 pro společnost United Parcel Service. Po prvních demokratických volbách v Chorvatsku "Zagal" 23. července 1990 změnily svůj název na "Croatia Airlines".  V roce 1991 podepsaly Croatia Airlines dohodu se slovinskou národní leteckou společností Adria Airways o pronajmutí letounu McDonnell Douglas Md-82, se kterým zahájily vnitrostátní linky mezi Záhřebem a Splitem.  Z důvodu probíhajícího válečného konfliktu a uzavření vzdušného prostoru nad Chorvatskem byla společnost nucena tuto linku zrušit. Ihned po opětovném zahájení provozu získaly Croatia Airlines od společnosti Lufthansa tři Boeingy 737 a staly se členem Mezinárodní asociace leteckých dopravců (IATA). Toho roku také otevřely svou první mezinárodní linku do Frankfurtu nad Mohanem.  V roce 1993 přibyly do flotily dva letouny ATR 42, dva další Boeingy 737 a bylo také otevřena řada kanceláří společnosti v několika evropských městech. Toho roku společnost koupila cestovní kancelář "Obzor" pro organizování zájezdů pro skupiny i jednotlivce. O rok později společnost přepravilo svého miliontého cestujícího. Papež Jan Pavel II. si Croatia Airlines v roce 1994 vybral jako přepravce pro svou návštěvu Chorvatska.  V roce 1995 flotilu doplnil další letoun ATR 42 a společnost přepravila svého dvou miliontého cestujícího. O rok později se Croatia Airlines staly prvními aerolinkami létajícími do Sarajeva po Válce v Bosně a Hercegovině. V roce 1997 přibyl do flotily společnosti první Airbus A320, nesoucí jméno "Rijeka" a v roce 1998 první Airbus A319, nesoucí jméno "Zadar". V tomto roce se Croatia Airlines staly členem Asociace evropských aerolinií (AEA). V roce 1999 se flotila rozšířila o další dva nové Airbusy a společnost začala prodávat Boeingovou část letového parku. V té době přepravily již 5 milionů cestujících.  V roce 2000 dorazily další dva Airbusy a byl otevřen automatizovaný systém prodeje letenek. V roce 2001 společnost získala osvědčení o technické kontrole a údržbě od německého leteckého úřadu Luftfahrt-Bundesamt. 18. listopadu 2004 se Croatia Airlines staly členem Star Alliance.  V roce 2008 byly tři letadla ATR 42 pro krátký dolet nahrazena šesti letadly Bombardier Q400, z nichž první byl doručen v květnu.  V červenci 2009 Croatia Airlines přepravily již 20 000 000.

Croatia Airlines (česky: "chorvatské aerolinie", IATA: OU, ICAO: CTN) je národní leteckou společností a vlajkovým dopravcem Chorvatska. Sídlí v Záhřebu a svou hlavní základnu má na mezinárodním letišti Pleso. Společnost je od roku 2004 členem asociace Star Alliance.

Croatia Airlines (code AITA : OU ; code OACI : CTN) est une compagnie aérienne croate. Créée le sous le nom de Zagal (Zagreb Airlines), la compagnie débuta ses activités avec un avion de type Cessna 402 C en transportant des colis pour la compagnie américaine de transport de marchandises et de logistique UPS.


Historie.

Písmolijectví vzniklo již za dob Johanna Gutenberga v souvislosti se vznikem knihtisku. Zprvu si musel každý tiskař lít sazbu sám, ale už v 16. století se začaly objevovat významné písmolijny (např. v německém Norimberku a Frankfurtu nad Mohanem). V Itálii získal dobrou pověst písmolijec Nicolas Jenson, ve Francii Claude Garamond a rodina Didotů, v Anglii John Baskerville a William Caslon. Na Slovensku je jako jeden z nejstarších slévačů písma doložen Salomon Sultzer (1564–1604?), spolupracovník bardějovského tiskaře Davida Gutgesela. O vývoji na území ČR před rokem 1800 existuje jen minimum informací. Zikmund Winter publikoval z archivních pramenů dvě zprávy. První se týká pražského tiskaře Jana Lovičského, který krátce po polovině 16. století „litery nově slíval“ a druhá přináší kusé informace o existenci pražského písmolijce Johanna Schwerta (Šverta, † před 1578).  Přesto, že písmařství prošlo díky společenské objednávce nových písmových řezů mnoha proměnami, technologie písmolijectví se bez výraznějších inovací udržela až do počátku 19. století, kdy se v písmolijectví prosadila strojová výroba (což způsobilo zánik drobnějších písmolijen). Vysoká pořizovací cena písmové sady či písmové rodiny byla důsledkem materiálové a manuální náročnosti výroby. Důležitou roli v tvorbě ceny hrála také hlediska původnosti a estetické kvality a později i umělecká prestiž písmaře. K tradičně nejdražším patřila i výroba doprava skloněných tiskových písem (polokurzívy a kurzívy), jejichž lití a následné opracování vyžadovalo nezměrnou trpělivost a dovednost (převislé tahy písmen nebyly totiž kvůli jednotě písmového stupně zajištěny masou kovového hranolku, a často se lámaly). Pracnost a nákladnost provázely též výroby nejmenších písmových stupňů (briliant, diamant a perl). Drobní a střední tiskaři byli proto odkázáni na koupené písmo šetřit po celý život. Bylo-li zapotřebí, opatřovali jen profesionálně připravené matrice a lití prováděli svépomocí.

Výrobní postup.

Výrobní proces se odvíjel od grafických návrhů, které písmorytci dodal tiskař či písmař (typograf). Původně, před vlastním litím znaků z liteřiny, vznikaly obvykle dvě formy pro každý znak. Nejprve byla vyřezána a vytlučena negativní tvrzená forma písmena z ocele, tzv. patrice. Silovým působením patrice na měkký kovový hranolek vznikl pozitivně obrácený obraz řečený matrice (slabý plíšek, který se po vyražení negativu znaku vkládal do slévadla). U větších písmen šlo vytvořit matrici bez patrice. Novější výrobní procesy potom výrobu matric dále zjednodušovaly. Například díky galvanoplastice bylo možné tvarovat plíšek okolo písmena odlitého z liteřiny či dřevěného modelu.  Liteřina pro odlévání mohla být díky vysokému obsahu olova rozehřívána pouze v malé pícce. Při odlévání pomocí ručního slévadla se produkce pohybovala okolo 6000 kusů garmondového písma (10 b.) V roce 1853 byla vynalezena kompletka (kompletní licí stroj) J. R. Johnsnem. Po řadě zlepšení mohla být produkce ve 20. století okolo 60 000 kusů. Vedle strojů se slévadla používala hlavně na speciální písma a velká písmena, která příliš pomalu chladla. Po odlití musela být písmena ještě jemně dobrušována a konečně obrážena, kdy byla jedna hrana šikmo seříznuta.

Písmolijectví (angl. ', fr. ', něm. "") je obor lidské činnosti zabývající se odléváním písmen pro tisk (typů neboli liter), různých ozdob, linek, znaků, výplní a dalších součástí používaných k sazbě ze speciální slitiny olova, antimonu a cínu zvané liteřina. Písmolijectví vzniklo spolu s knihtiskem a písmena si odléval každý knihtiskař sám, později vznikly dílny dodávající písmena tiskařům. K samotnému odlévání se používá buď ruční nástroj (slévadlo), nebo kompletní stroj (kompletka). Rozměry písmen jsou uváděny pomocí typografických bodů (jednotka cicero). Písmolijectví bylo důležité pro horkou sazbu, ovšem v současnosti se prosadila studená sazba (fotosazba, nebo ještě novější počítačová sazba) a význam písmolijectví upadl.

Une fonderie typographique est une entreprise qui réalise des polices de caractères pour l'imprimerie. À l'origine, entre les, il s'agit de concevoir et de fabriquer des caractères en relief, en plomb, pour la typographie.


Historický vývoj.

Zakladateli a prvními cestovateli, kteří využívali Oregonskou stezku byli lovci kožešin. V roce 1841 prvních 80 žen, mužů a dětí vedených Johnem Bidwellem úspěšně se svou karavanou prošlo až do Oregonu. Počty přistěhovalců do Oregonu se postupně zvyšovaly. Roku 1843 jich bylo na 1000 a v roce 1845 dokonce tento počet stoupl na 3000. Využívali ji osadníci, chovatelé dobytka, rolníci, horníci a obchodníci směřující na severozápad. Část z nich ale také používala pouze východní úsek Oregonské stezky, protože její východní část splývala s Kalifornskou, Bozemanovou a Mormonskou stezkou, než se odklonily všechny jinými směry. Po dokončení stavby První transkontinentální železnice firmami Union Pacific a Central Pacific v roce 1869 význam stezky výrazně upadl, jelikož železnice byla pro cestovatele výhodnější. V roce 1883 dokonce železniční společnost Northern Pacific Railroad spojila železnicí i Portland v Oregonu. Tato železnice pak spojovala město především s městy, která byla vybudována podél stezky.  Většina cestovatelů se pokoušela cestu zdolat mezi dubnem a květnem, dokud ještě bylo kolem dost trávy pro pastvu zvířat. Kvůli každodenní potřebě vody, píce pro dobytek a paliva pro ohně tak stezka musela sledovat četné vodní toky. Stezka také musela být speciálně upravena pro povozy. Lidé po stezce cestovali v kočárech, karavanách, na koni, voru či lodi, nebo také pěšky, aby mohli v zemi Oregon založit nová hospodářství, životy a obchody. V této době bylo teritorium zvané země Oregon z poloviny americké a z poloviny britské. Britové ale pro něj využívali název Columbia District.  Čtyř- až šestiměsíční cesta vede napříč polovinou celého kontinentu. Celkem měří zhruba 3 200 kilometrů a protíná šest amerických států - Missouri, Kansas, Nebrasku, Wyoming, Idaho a Oregon. Odbočky pak vedly do dalších šesti států – Colorada, Utahu, Nevady, Kalifornie, Washingtonu a Montany.

Oregonská stezka () byla jednou z hlavních migračních suchozemských cest v Severní Americe. Začátek stezky byl u Independence na řece Missouri, dále postupovala rovinatou krajinou ke Skalnatým horám, kde procházela Jižním průsmykem, který je poměrně nízko položen. Následovala poměrně kopcovitou stepí do Fort Hall, dále přes řeku Snake, špatně průchodnými Modrými horami a nakonec přes řeku Utmillu, až k městu Columbia na severozápadě Oregonu.

La piste de l'Oregon est la principale voie terrestre franchissant les montagnes Rocheuses utilisée par les pionniers au pour se rendre depuis différentes localités situées sur les rives du Missouri jusqu'au pays de l'Oregon. Le tronçon correspondant à la moitié orientale de la piste est également emprunté par les voyageurs de la piste de la Californie et de la.


Rozšíření.

Roste s oblibou na světlých, sušších stráních a loukách, kamenitých náspech, podél křovin i v polích. Vyskytuje se téměř v celé Evropě, v mírném a subtropickém pásu v severní Africe, ve střední, jižní a Malé Asii i na západní Sibiři. Zavlečena byla také do Severní Ameriky, na Nový Zéland či do Austrálie. V České republice se vyskytuje roztroušeně téměř po celém území.

Popis.

Je to 10 až 40 cm vysoká bylina, se vztyčenou, v horní části většinou větvenou tuhou lodyhou slabě čtyřhranného průřezu. V prvém roce vyrůstá pouze přízemní růžice 2 až 3 cm dlouhých obkopinatých listů, které jsou při kvetení již někdy zaschlé. V druhém roce vyroste lysá lodyha řídce porostlá světlezelenými, protilehlými, přisedlými, podlouhle vejčitými až kopinatými listy, většinou s třemi až pěti zřetelnými žilkami. Listy v horní části lodyhy jsou menší, celokrajné nebo jemně vroubkované. Má tlustý kořen s tenkými postranními kořínky.  Růžovo-červené, vzácně bílé květy se nacházejí na vrcholcích lodyh a jsou uspořádány do vrcholíkových květenství; měří v průměru asi 1 cm. Mají pětizubý, hluboce rozeklaný kalich a pěticípou nálevkovitou korunu s trubkou dvojnásobně delší než kalich. Tyčinek přirostlých dlouhými nitkami ke koruně je pět; jejich žluté prašníky se po dozrání pylu spirálovitě zkrucují. Svrchní semeník ze dvou plodolistů má čnělku se dvěma bliznami.  Zeměžluč okolíkatá kvete od července do září. Květ se otvírá za slunného počasí brzy po ránu a je připraven na cizosprašné opylení. Po poledni se koruna opět zavírá, přičemž přitlačuje prašníky na blizny. Nebyl-li dosud na blizny přinesen hmyzem pyl z jiného květu, dojde k samoopylení. Plodem je dvoupouzdrá válcovitá dvouchlopňová tobolka; obsahuje mnoho drobných, na povrchu svraštělých semen.

Použití.

Zeměžluč okolíkatá se používá jako součást čajových směsí na podporu trávení, při žaludečních potížích a onemocněních jater se sníženým vylučováním žluči. Slouží také jako posilující prostředek při celkové slabosti a v rekonvalescenci a jako pomocný lék při cukrovce. Zevně se používá na špatně se hojící rány. Nať, která se sbírá na počátku kvetení a pak rychle suší ve stínu, obsahuje hlavně glykosidy, hořčiny, silice a třísloviny.

Ohrožení.

V ČR je zeměžluč okolíkatá hodnocena v Červeném seznamu cévnatých rostlin jako druh vyžadující pozornost – C4. V Německu a Polsku je zeměžluč okolíkatá chráněným druhem.

Odkazy.

Externí odkazy.

Zeměžluč okolíkatá ("Centaurium erythraea") je jednoletá nebo dvouletá bylina z čeledi hořcovitých. Používají se často i synonyma: zeměžluč hořká, zeměžluč lékařská, zeměžluč menší.

La Petite-centaurée commune ou Petite-centaurée rouge, Érythrée ("Centaurium erythraea" Rafn) est une plante herbacée annuelle ou bisannuelle de la famille des Gentianacées.


Klubová kariéra.

Gera začal kariéru v maďarském Pécsi Macsek, kde odehrál tři roky. 1. července 2000 se stal hráčem Ferencvárose, kde se mu velmi dařilo ve 115 zápasech vstřelil 32 gólů. Díky přesvědčivým výkonům se dostal i do maďarské reprezentace. Dne 30. července 2004 Gera přestoupil do prvoligového West Bromwich Albion FC za 1,5 milionu liber. Během jeho působení ve West Brom se stal třikrát maďarským hráčem roku. 9. června 2008 Gera nepodepsal novou smlouvu a jako volný hráč přestoupil do Fulhamu, kde podepsal tříletý kontrakt. Ve Fulhamu ho trenér Roy Hodgson stavěl i do útoku, což se mu vyplatilo. V sezoně 2009/10 dokázal v evropské lize doma vstřelit dva góly Juventusu Turín a výrazně přispěl k postupu. Další důležitý gól zaznamenal i v semifinále proti Hamburger SV, kdy skóre vylepšil na 2-1 a Fulham postoupil do finále, kde však prohrál. I tak přispěl maďarskému fotbalu, protože po 25 letech se dostal maďarský fotbalista do finále nějakého evropského poháru. Gera tento ročník vstřelil v Evropské lize 6 gólů a společně s Bobby Zamorou se stal nejlepším střelcem týmu v soutěži. Na konci sezony se stal také hráčem sezony ve Fulhamu. V přátelských zápasech na další sezonu také zářil, trefil se dvakrát proti Halmstadu a proti Werderu Brémy vstřelil dokonce hattrick a přispěl k vysoké výhře 5-1.

Reprezentační kariéra.

Gera se stal v maďarské reprezentaci kapitánem. Svůj debut si odbyl 13. února 2002 na turnaji Cyprus International Tournament proti Švýcarsku (porážka 1:2).  S maďarským národním týmem slavil v listopadu 2015 postup z baráže na EURO 2016 ve Francii. Německý trenér maďarského národního týmu Bernd Storck jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. Maďaři se ziskem 5 bodů vyhráli základní skupinu F. V osmifinále proti Belgii se po porážce 0:4 rozloučili s turnajem. Gera vstřelil na šampionátu jeden gól (v základní skupině proti Portugalsku).

Osobní život.

Gera se oženil 19. června 2004 a od 15. května 2008 je otcem dcery Hanny-Shahil. Po jejím narození dostal volno od kouče národního týmu Pétera Warhídiho a chyběl v přátelském utkání proti Slovinsku.  V roce 2005 Gera vystupoval v televizivní reklamě na Pepsi pro světový šampionát v roce 2006 po boku Thierry Henryho, Davida Beckhama, Roberta Carlose, Ronaldinha a Raúla.  Gera je členem církve víry a byl vystupoval v billboardové reklamy propagují organizaci. On často bránil církev ze svých kritiků a podporoval ji několikrát v médiích.

Úspěchy.

Klubové.

Ferencvárosi TC

Zoltán Gera (* 22. dubna 1979, Pécs, Maďarsko) je maďarský fotbalový záložník a reprezentant, hájící barvy klubu Ferencváros. Mimo Maďarsko působil na klubové úrovni v Anglii.

Zoltán Gera, né le 22 avril 1979 à Pécs, est un footballeur international hongrois. Il joue au poste de milieu de terrain. Il est aussi capitaine de l'équipe de Hongrie.


Historie.

Oblast byla poprvé osídlena na začátku devatenáctého století pionýry, kteří zde založili mořský přístav pro dřevozpracující průmysl a rybaření. Místo také sloužilo jako zastávka na cestě zlatokopů za zlatem do Britské Kolumbie. Samostatným městem se pak Blaine stal až 20. května 1890. Jméno nese po Jamesi G. Blainovi, senátorovi za stát Maine a kandidátovi na prezidenta Spojených států.  Největší lososí konzervárna fungovala v Blainu po desetiletí, provozovala ji společnost Alaska Packer's Association a nyní zde stojí malé turistické letovisko. V Blainu také fungovalo pár pil. Mnoho dřeva právě odsud bylo přepraveno do San Francisca jako pomoc při přestavbě města po požáru roku 1906. Lesy byly brzy vykácené, rybářský průmysl v Blainu zůstal silný až do druhé poloviny dvacátého století. Až do sedmdesátých let bylo město domovem mnoha rybářů. Dva velké přístavy jsou stále kotvištěm mnoha rekreačních jachet a plachetnic a několik odhodlaných zdejších rybářů zde turistům stále nabízí čerstvé lososy, kraby a ústřice. Milovníci přírody vždy oceňovali umístění města na břehu moře, přístupné cyklistické i pěší stezky a pěkný výhled na hory i na oceán. Milovníci ptactva zase objevili značné množství stěhovavých a vodních ptáků v oblasti. Drayton Harbor, Semiahmoo Split a Boundary Bay jsou umístěny mezi nejdůležitějšími ptačími oblastmi.  Nejvýznamnější rodinou v historii města jsou Cainovi. Bratři vlastnili většinu celého města, postavili zde největší obchodní dům severně od Seattlu, pilu, největší hotel ve státě, první veřejné přístaviště a darovali hodně pozemků.  Nathan Cornish se se svou rodinou přistěhoval do Blainu v roce 1889. V roce 1901 se stal starostou města. Jeho dcera, Nellie Cornish se přestěhovala do Seattlu, protože v Blainu se ji nepodařilo otevřít kurz hry na piano. V Seattlu v roce 1914 založila stále existující konzervatoř Cornish College of the Arts.  V padesátých letech, na začátku své kariéry, v jedné zdejší hospodě často vystupovala později známá country zpěvačka Loretta Lynn.

Klima.

Blaine leží na území mezi horami východně od Vancouveru, rovinami okresu Skagit, Severními Kaskádami a Vancouverovým ostrovem. Klima je zde mírnější než ve zbytku regionu, srážky dosahují pouze 1000 mm za rok a Blaine si tak užívá více slunečných dní než jeho sousedé.

Kanadská hranice.

Blaine je domovem dvou hlavních kanadsko-amerických hraničních přechodů na západě USA. Peace Arch Crossing je severním koncem mezistátní dálnice Interstate 5 a jižním koncem provinční British Columbia Highway 99 a je tak nejfrekventovanějším osobním hraničním přechodem v oblasti. Pacific Border Crossing je zase hlavním přechodem pro těžké trucky a tak se o něm mluví také jako o Truck Crossing. Dostat se na něj můžete z I-5 po Washington State Route 543, nebo z Transkanadské dálnice po British Columbia Highway 15.  Nový přechod je momentálně stavěn nedaleko ostatních dvou a bude dokončen v prosinci 2010. I když budova ještě není dostavěna, v srpnu 2009 ho oficiálně otevřel ministr bezpečnosti Peter van Loan. Jednou z hlavních úloh přechodu bylo zmenšení kolon při ZOH 2010, které se konaly ve Vancouveru.  V Blainu díky přechodům vždy docházelo k různým pašováním, především po roce 1919, kdy byl zaveden Volsteadův akt, zakazující užití alkoholu v USA. Právě pašování alkoholu prosperovalo díky námořní hranici s Kanadou, největší výrobce whiskey v oblasti se nacházel na Texadově ostrovu na pobřeží města Powell River v Britské Kolumbii. Pašování ukončilo vydání Blainova aktu (který své jméno nezískal po městě), který rušil akt Volsteadův. Po několika desítkách let se situace otočila, Britská Kolumbie zakázala užití alkoholu v neděli, což vedlo k rozvíjení hospod a dalšího podobného průmyslu nejen v Blainu, ale i v nedalekých městech Sumas a Point Roberts. I po zrušení tohoto zákona v Britské Kolumbii v sedmdesátých letech tento rozvoj pokračoval. Jelikož americký dolar se stal silnějším než kanadský, benzínky, prodejci mléčných produktů či textilu začali více prosperovat.  V devadesátých letech se opět dostalo na špici pašování, když z kanadské strany putovala marihuana, na druhou stranu kokain a zbraně. Když vzrostla produkce specifické marihuany známé pod jménem "BC Bud", pašeráci začali používat všechny techniky až po helikoptéry aby mohli prodat co nejvíce tun marihuany do Spojených států, zatímco policejní jednotky na obou stranách hledaly cestu jak pašování zabránit. Pašování drog, zbraní, peněz i lidí stále pokračuje v oblasti. Od teroristických útoků v roce 2001 je ale přidání mnoha federálních agentů a vojenské techniky odsunulo do necivilizované části státu.  S umístěním na hranici s Kanadou, na hlavní mezistátní dálnici a na břehu Tichého oceánu, Blaine se často objevuje ve zprávách. Peace Arch, postavený v roce 1921 Samuelem Hillem je stále používán jako místo klidných demonstrací či každoročních událostí, jako např. vysazení křížů za americké vojáky padlé v Iráku. Nejvíce návštěvníků tam ale přichází kvůli tamějšímu klidu a nádhernému pobřežnímu prostředí. Park je zvláštní také tím, že zdejší hranice jsou stále otevřené a byly i při teroristických útocích 11. září 2001.  Státní park Peace Arch má na druhé straně hranic svého „sourozence“ a to stejnojmenný provinční park v Douglasu, čtvrti města Surrey. Mezistátní dálnice Interstate 5 vede mezi parkem Peace Arch a hranici s Mexikem v San Diegu. Právě v parku existuje jediný ryze pěší nadchod přes dálnici. Zdejší památník, který je sám právě tím mírovým obloukem symbolizuje věčně trvající mír mezi Spojenými státy a Kanadou.  V roce 2010 byl nedaleko hranic vztyčen exemplář veřejného umění nazvaný "Non-Sign II". Jedná se o prázdnou plochu tvaru billboardu, kterou obklopuje spleť ohnutých kovových tyčí.

Geografie.

Blaine má celkovou rozlohu 22 km2, z čehož 14,3 km2 je souš a 7,6 km2 je voda. Motto města je „Kde Amerika začíná“, město je známé také pod přezdívkami „Brána na Severozápad“ nebo „Město mírového oblouku“. Všechna tato označení pramení z neobvyklého umístění města. Je nejsevernějším městem na hlavní mezistátní dálnici Interstate 5, leží na břehu Draytonovy zátoky, která je spojena s Pacifikem zálivem Semiahmoo.  Město mělo také malé letiště, které bylo oblíbené především mezi vlastníky malých letadel díky jeho nízkým cenám paliva a méně časté mlze. V roce 2006 město odstranilo z blízkosti letiště vysoké stromy jako prevenci před nehodami. O rok později ale přimělo provozovatele letiště aby ho uzavřeli do konce roku 2008, což se tedy 31. prosince 2008 stalo. Oblast nyní podléhá terénním úpravám aby mohla být využita jinak.

Demografie.

V roce 2010 čítala populace města 4 684 obyvatel. Nejčastější rasou jsou s 87% běloši, s 5% asiaté a s 1,4% afroameričané.

Ekonomika.

Velká část městské ekonomiky pramení z mezinárodního obchodu mezi USA a Kanadou. Východní část města nabízí různá překladiště, také bezinky obsluhující trucky na dlouhých trasách. Federální bezpečnost zde provozuje dvě inspekční stanice.  Nachází se zde také továrny, například firem Nature's Path Cereal nebo Totally Chocolate.  Port of Bellingham provozuje kilometr jižně od hranice velké přístaviště, sloužící pro rekreační jachty a rybářské lodě.

Blaine je město v okrese Whatcom ve státě Washington v USA. Severní hranice města je také hranicí kanadsko-americkou. Z části se v Blaine nachází historická památka Peace Arch ("mírový oblouk"). Při sčítání lidu v roce 2010 zde žilo 4 684 obyvatel.

Blaine est une ville américaine, dans l'État de Washington, et dont la population était estimée à en 2003. La limite nord de la ville est la frontière canadienne.


Děj.

Film se odehrává v 50. letech 20. století a točí se okolo tří příslušníků Los Angeles Police Department (LAPD) do korupce, sexu, lží a vraždy, což následuje po několikanásobné vraždě v podniku Nite Owl. Příběh zahrnuje také organizovaný zločin, politickou korupci, drogy, prostituci, pornografii, rasismus v institucích, denní bulvární novinařinu, což vše má za následek mnoho dalších mrtvých.  Seržant Edmund Exley, syn legendárního detektiva LAPD, je sám velmi dobrým policistou odhodlán předčit svého otce. Jeho inteligence, vzdělání, brýle, lpění na předpisech a chladné chování ho sociálně izolují od ostatních příslušníků policie. Situaci si ještě zhorší, když dobrovolně svědčí proti svým kolegům, když noviny odhalí jejich brutalitu, za což si vynutí také povýšení na poručíka detektivů, navzdory radám kapitána Dudleyho Smithe. Ten si myslí, že Exleyho čestnost a "donašečství" budou proti němu, když bude chtít detektivy vést.  Policista Wendell "Bud" White je násilný a nejobávanější muž v LAPD. Jeho parťák Dick Stensland byl šéfem policie Thadem Greenem a okresním návladním Ellisem Loewem použit jako obětní beránek v případu, ve kterém Exley svědčil. Bud se plánuje Exleymu pomstít. Začne se zajímat také o případ Nite Owl, protože jednou z obětí je Stensland. Bud je posedlý trestáním mužů, co bijí ženy, jeho temperament často přemůže jeho myšlení.  Seržant Jack Vincennes je uhlazený a populární hollywoodský policista, který pracuje jako technický poradce televizní šou "Odznak cti", často také spolupracuje s Sig Hudgensem, reportérem časopisu "Tiše, tiše". Vincennes často dostává provize za, často zinscenované, zatýkání celebrit, což přitahuje k časopisu čtenáře, a také více slávy a peněz pro něj. Když při jedné takové akci zemře mladý herec, vinou dostižený Vincennes se rozhodne zjistit, kdo je za to zodpovědný.  Všichni tři policisté postupně začnou vyšetřovat Nite Owl a souběžné události a všichni tři začnou objevovat stopy korupce okolo sebe. Exley se snaží dosáhnout absolutní spravedlnosti. Bud White se dostane k Lynn Brackenové, ženě podobné Veronice Lake a zároveň call-girl, která má vazby k případu. Postupně odhalí silnou korupci ve vedení města i policie, do které je zapleten také jejich velitel kapitán Dudley Smith.

L. A. – Přísně tajné (v anglickém originále L.A. Confidential) je americký film režiséra Curtise Hansona z roku 1997 natočený podle stejnojmenné knihy Jamese Ellroye. Vypráví příběh losangeleské policie v 50. letech.

En 2015, le film est sélectionné par Le National Film Registry pour être conservé à la bibliothèque du Congrès aux États-Unis pour son « importance culturelle, historique ou esthétique ».


Historie.

Počátky.

Letiště Uvda bylo postaveno Spojenými státy pro izraelské vojenské letectvo, jako náhrada za leteckou základnu Ecion (dnešní mezinárodní letiště Taba), a otevřeno bylo roku 1981. Izraelská správa letišť začala provozovat zdejší leteckou základnu o rok později, po podepsání mírové smlouvy s Egyptem. Do té doby mířily všechny charterové lety z Evropy na Ecion, který se však stal jedním ze tří letišť na Sinajském poloostrově, které byly v rámci dohod z Camp Davidu předány Egyptu. Na letišti Uvda byl dobudován civilní terminál a letiště začalo přijímat přímé charterové lety z Evropy.

Současná historie.

V roce 1988 bylo rozhodnuto, že mezinárodní lety, přepravující turisty do Ejlatu, budou namísto Ejlatu přistávat na zdejším letišti. To umožnilo přístup velkým letounům typu Boeing 747, pro které Ejlatské letiště svými parametry nedostačovalo. Od té doby směřuje většina mezinárodních letů do Ovdy, místo Ejlatu. Zdejší vzletové dráhy umožňují odbavení do jakékoli evropské destinace bez potřeby doplňování paliva.  V současnosti (2010) je letiště využíváno jak pro pravidelné domácí lety společností Israir, Arkia Israel Airlines a El Al, tak pro pravidelné charterové lety z celé Evropy. V roce 2005 letiště obsloužilo 82 479 mezinárodních cestujících.  Dne 1. ledna 2009 bylo letiště z rozhodnutí ministra dopravy, uzavřeno pro noční přistání, v důsledku zhoršeného stavu přistávacích drah. Jediným letištěm, které je schopno v noci přijímat velká letadla, je tak v současnosti (2009) Ben Gurionovo mezinárodní letiště.  Po otevření nového mezinárodního Ramónova letiště 31. března již letiště Uvda nadále nepřijímá žádné civilní lety.

Mezinárodní letiště Uvda (:, "Nemal ha-te'ufa Uvda", : ; IATA: VDA, ICAO: LLOV) je druhé izraelské mezinárodní letiště, nacházející se na jihu Izraele, přibližně 60 kilometrů severně od města Ejlat. Uvda byla původně postavena jako vojenské letiště poté, co se Izrael v roce 1980 v rámci egyptsko-izraelské mírové smlouvy stáhl ze Sinajského poloostrova a izraelské letectvo potřebovalo alternativní letiště k někdejší základně na Sinaji. Letiště je stále ve vlastnictví izraelského vojenského letectva, dočasně bylo však využíváno jako cíl řady komerčních letů do Ejlatu. Od 1. dubna 2019 byly všechny civilní lety přesunuty na nově otevřené Ramónovo mezinárodní letiště, které je umístěno blíže u města Ejlat.

Ouvda ou Ovda (en hébreu :, «fait accompli»),, est l'aéroport international d'Eilat, en Israël. Il est situé en plein désert, à une cinquantaine de kilomètres au nord-ouest d'Eilat et accueille essentiellement des vols charters en provenance de l'Europe (Paris, Londres, Amsterdam, Athènes...) et des vols réguliers vers Tel Aviv et le nord d'Israël.


Sportovní kariéra.

Letní olympijské hry 1896.

Na rozdíl od jiného studenta z Harvardu, Jamese Connollyho, byl uvolněn na hry kvůli jeho prvotřídní výkonnosti. Byl jedním ze špičkových všestranných atletů v období od roku 1893 do roku 1912.  Při skoku dalekém používal svůj klobouk k tomu, aby si označil místo odrazu. Dvakrát mu rozhodčí (korunní princ Konstantin I. Řecký) odstranil klobouk s tím, že to je praxe profesionálů. Jen ve třetím pokusu (a bez klobouku) dosáhl platného skoku, který byl zároveň dostatečně dlouhý na to, aby za něho získal zlatou medaili. Jeho vítězný skok měřil 6,35 metru. Později vyhrál též skok vysoký, a to výkonem 1,81 metru. Jeho největší konkurenti, Američané James Connolly a Robert Garrett skončili oba shodně na výšce 1,65 metru. Clark se zúčastnil ještě závodu ve vrhu koulí, kde se však neprosadil na stupně vítězů.

Letní olympijské hry 1904.

Soutěžil také v roce 1904 na olympiádě v Saint Louis v závodě všestrannosti. Musel však kvůli bronchitidě ukončit soutěž již po pěti disciplínách. Přesto byl klasifikován jako šestý v pořadí se ziskem 2078 bodů.  Nikdy vyhrál národní mistrovství ve skoku do výšky či do dálky, ale byl v letech 1897 a 1903 AAU šampiónem ve všestrannosti, což byly závody podobné desetiboji. V roce 1897 vyhrál americký šampionát ve všestrannosti výkony, které by v roce 1896 na hrách stačily na vítězství ve skoku vysokém, skoku dalekém, vrhu koulí a nejspíše by zvítězil i ve sprintu na 100 m a v běhu na 100 m překážek. Jako chodec soutěžil ještě v 56 letech. Jeho profesionální život byl stejně rozmanitý. Vynikal jako spisovatel, právník, dráhový trenér, učitel a byl též městským radním v Bostonu. Napsal 19 knih, podle jedné z nich byl v roce 1952 natočen film Karibské moře. V roce 1991 byl uvedený do Dvorany slávy USATF.

Ellery Harding Clark (13. března 1874 West Roxbury, Massachusetts – 17. února nebo 27. července 1949 Hingham, Massachusetts) byl americký atlet, první vítěz ve skoku vysokém a skoku dalekém na moderních olympijských hrách v roce 1896 v Aténách. Jediný závodník, který dokázal vyhrát obě tyto soutěže na jedné olympiádě.

Ellery Harding Clark, né le et décédé le, est un athlète américain, premier champion olympique de l'histoire en saut en longueur et en saut en hauteur, à Athènes en 1896.


Předcházející události.

V roce 1955, po dvou neúspěšných pokusech (1951 a 1955) došlo k uskutečnění puče proti demokraticky zvolenému prezidentovi Juanu Perónovi. Toto nepochybně vedlo k proskripci perónismu ozbrojenými složkami. Perónisté začali následně po převratu organizovat odpor, především na pracovištích a v odborech. V průběhu času došlo k částečnému obnovení demokratické vlády, sliby o politické svobodě pro perónisty však nebyly splněny. Následkem toho se začaly v 60. letech objevovat ozbrojené guerilly podporující toto hnutí (jmenovitě perónističtí "Uturuncos", guevaristická Guerillová armáda chudých ("Ejército Guerrillero de los Pobres", "EGP")). Obě skupiny byly relativně malé a byly rychle poraženy. Jorge Ricardo Masetti, vůdce EGP, je některými považován za prvního „zmizelého“ v Argentině. Do roku 1973 byly za hlavní revoluční skupiny považovány Perónistické ozbrojené složky ("Fuerzas Armadas Peronistas", "FAP"), marxisticko-leninsko-perónistické Revoluční ozbrojené složky ("Fuerzas Armadas Revolucionarias", "FAR") a marxisticko-leninské Osvobozenecké ozbrojené složky ("Fuerzas Armadas de Liberación", "FAL"). FAL se zapsaly do povědomí v roce 1969 přepadením vojenské základny Campo de Mayo v Buenos Aires, kde zcizili 100 útočných pušek elitnímu prvnímu pěchotnímu regimentu Patricios ("Regimiento de Infantería 1 “Patricios”").

Průběh.

Počátky.

Tato forma státního terorismu byla prováděna primárně za vojenského režimu Jorge Rafaela Videly (v letech 1976-1981 prezident země) pod záštitou Operace Condor, pokračovala však dále, dokud nebyla nastolena občanská vláda v roce 1983. Přesná chronologie těchto politických represí je diskutována, nicméně atentáty na odboráře byly páchány již v roce 1973 a objevují se i případy státem podporovaného násilí proti perónistům a levicovým aktivistům sahající až k náletu na náměstí Plaza de Mayo v Buenos Aires v roce 1955. Za počátek „Špinavé války“ lze považovat i Trelewský masakr v Patagonii v roce 1972, od roku 1973 páchané akce Argentinskou antikomunistickou aliancí ("Alianza Anticomunista Argentina", "AAA") či vojenská operace argentinských vojenských složek zvaná Operace Nezávislost ("Operativo Independencia"), prováděná v roce 1975 Isabelou Martínezovou de Perón (prezidentka země v letech 1974-1976) v provincii Tucumán proti levicové guerille ERP.

Samotný průběh.

Časem došlo ke sloučení několika ozbrojených složek; FAR se spojila se skupinou Montoneros ("Movimiento Peronista Montonero"), FAP a FAL se včlenily do ERP. V roce 1970 byl Pedro Eugenio Aramburu, jeden z původců puče roku 1955 a prezident země v letech 1955-1958, unesen a později zabit guerillou Montoneros, jakožto jejich první ohlášená vojenská akce. Stejného roku byla založena ERP. Na počátku 70. let se únosy a vraždy vysoce postavených vojenských a policejních činitelů ultralevicovými skupinami děly téměř každý týden. V 70. letech byly krajní levicové složky též spojovány s bombovými útoky a demolicemi nespočtu budov, které většinou spadaly pod armádní či policejní správu. Útoky na civilní a nevládní cíle však nebyly výjimkou, v roce 1972 byl proveden bombový útok na hotel Sheraton v Buenos Aires, kdy bylo činu přítomno zhruba 700 lidí, a roku 1975 byl proveden útok na divadlo v centru Buenos Aires. Roku 1978 odpálená silná nálož, která byla namířena proti admirálovi, doslova roztrhla devítisposchoďovou obytnou budovu a usmrtila tři civilisty a ostatní uvěznila v troskách. Podle údajů "Mezinárodního kongresu pro oběti terorismu" mají tyto levicové teroristické činy v Argentině na svědomí 16 000 obětí, jakožto usmrcení, poranění a únosy. Mezi oběťmi jsou civilisté a vojenští pracovníci. Argentinské informační služby přisuzují hnutí ERP odpovědnost za usmrcení při nejmenším 700 lidí, do tohoto čísla nejsou zahrnuté útoky na policejní a vojenské jednotky a únosy a loupeže.  V roce 1973 se Juan Perón vrátil z exilu, na oslavu této události se na mezinárodním letišti v Buenos Aires shromáždilo mnoho jeho příznivců. V průběhu shromáždění však došlo k ostřelovačskému masakru pod režií AAA, namířenému proti členům hnutí Perónistická mládež a Montoneros. Tento incident označovaný jako Ezeizský masakr předznamenal konec spojenectví levicových a pravicových frakcí uvnitř perónismu. Roku 1974, krátce před svou smrtí, oznámil Juan Perón ukončení podpory Montoneros. Během následného působení jeho ženy Isabely Martínezové de Perón v úřadu prezidenta tak guerillové hnutí AAA získalo na síle. Začalo přibývat ozbrojených konfliktů a roku 1975 odsouhlasila prezidentka řadu výnosů zplnomocňujících armádu a policii k „anihilaci“ levicových guerill, především činnost ERP v provincii Tucumán. Tyto operace argentinských vojenských složek jsou označovány jako Operace Nezávislost ("Operativo Independencia"). Martinézová byla z úřadu vytlačena v roce 1976, kdy se vlády ujal režim vojenské junty Jorge Rafaela Videly. Pozdějšími nejvyššími představiteli režimu byli od roku 1981 Roberto Eduardo Viola a Leopoldo Fortunato Galtieri. Režim nesl název Proces národní reorganizace ("Proceso de Reorganización Nacional", často jen "el Proceso". Režim byl primárně zodpovědný za nezákonné zatýkání, mučení, zabíjení, „zmizení“ a systematické pronásledování tisíců lidí, primárně odborářů, studentů a aktivistů. Tyto akce bezpečnostních složek a ozbrojených skupin probíhaly ruku v ruce společně s podobnými akcemi ostatních diktátorských režimů jižní Ameriky té doby po záštitou Operace Condor, která byla podporována CIA.  Okolo 8 600 “zmizelých” bylo vlivem mezinárodního nátlaku dodatečně propuštěno formou soudního nařízení. V roce 1979 nabídl americký prezident Jimmy Carter přijetí 3 000 „zmizelých“ ve formě soudního nařízení do země, za podmínky, že nemají žádnou teroristickou minulost

Ukončení.

Režim junty byl ukončen roku 1983. Prezidentem země se stal Raúl Alfonsín, pozdější ikona obnovené argentinské demokracie. Za jeho vlády byla zřízena speciální komise pro vyšetřování činů minulého režimu Národní komise o zmizení lidí ("Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas", "CONADEP"). Došlo k obvinění osob odpovědných za zločiny minulého režimu a jako v jediném případě v Latinské Americe také k Procesu junt ("Juicio a las Juntas").

Oběti.

V roce 2006 označil argentinský soud vládní zločiny ze 70. let za zločiny proti lidskosti a genocidu. Ačkoli se zdroje hovořící o přesném počtu zabitých či „zmizelých“ neshodují, obecně je za toto číslo považováno 9 000 až 30 000. Zatímco počáteční zpráva vyšetřovací komise z roku 1984 hovoří o 9 000 obětech, úřady postupně toto číslo zvýšily na současných 18 000. Většina aktivistů a organizací bojujících za lidská práva v Argentině však hovoří o skutečném počtu obětí sahající až k číslu 30 000. Organizace Amnesty International v roce 1979 udala, že 15 000 „zmizelých“ bylo uneseno, mučeno a případně i zabito. Dokumenty nalezené v roce 2006 ukazují, že chilští agenti v Argentině v roce 1978 podali zprávu o tom, že argentinská armáda má 22 000 zdokumentovaných případů včetně usmrcení a únosů.

Špinavá válka ( "Guerra Sucia") je označení užívané pro období státem podporovaného násilí v Argentině od počátku sedmdesátých let do roku 1983. Oběťmi tohoto teroru se staly tisíce levicových aktivistů včetně odborářů, studentů, novinářů, členů marxistických a perónistických guerill a jejich sympatizantů. Okolo 10 000 lidí „zmizelo“ přičiněním guerilly Montoneros či Lidové revoluční armády ("Ejército Revolucionario del Pueblo", "ERP"). Celkový počet mrtvých či „zmizelých“ je odhadován mezi 9000–30 000.

La « guerre sale » () est une expression utilisée pour désigner la répression d'État qui a lieu dans les années 1960, 1970 et 1980 en Amérique latine, d'abord en Argentine, au Brésil, et dans l'ensemble du Cône Sud dans les années 1970, puis en Amérique centrale.


"Předehry k Duně".

Duncan se narodil na Giedi Primě, planetě krutého rodu Harkonnenů, úhlavních nepřátel Atreidů. V osmi letech byl zajat a používán Glossu Rabbanem a jeho vojáky k surové zábavě, která spočívala v pronásledování vypuštěných dětí v pustině. Rabban navíc zavraždil Idahovy rodiče, aby chlapce co nejvíce popudil a vzbudil v něm zuřivost. Idaho ovšem prokázal obdivuhodné schopnosti přežít. S pomocí tajemné ženy, nepřátelské Harkonnenům, se mu podařilo z Giedi Primy uniknout a dostal se až ke dvoru vévody Pauluse Atreida na Caladanu, jemuž se zalíbila chlapcova statečná a přímá povaha a rozhodl se jej zaměstnat ve svých stájích. Krátce na to ovšem Paulus zemřel v aréně, kam byl propašován zdrogovaný saluský býk. První podezření padlo právě na Idaha, avšak zdrcený Paulusův syn Leto, nynější vévoda, pochopil, že Idaho je nevinný a po nějaké době se z nich stali opravdoví přátelé.  Idaho se podrobil vojenskému výcviku, a když jej už ani Letovi nejlepší muži nemohli ničemu naučit, byl poslán na Gináz, proslulou šermířskou školu. Tam absolvoval tvrdý trénink, který z něj udělal vynikajícího bojovníka. Později pro rod Atreidů vybojoval mnoho slavných bitev, porazil tleilaxansko-sardaukarské síly na Iksu a vedl Letova vojska do války na Grummanu.

"Duna".

V "Duně" je Idaho jedním z učitelů Letova syna Paula, jejž trénuje v šermířských schopnostech a vštěpuje mu atreidský smysl pro čest a věrnost. Později dokonce připustí, že Paul se díky výcviku stal o něco lepším šermířem, než sám Idaho.  Po přestěhování Atreidů na pouštní planetu Arrakis se stane vyslancem u fremenů, pouštního národa, které chce Leto získat na svou stranu a věří, že právě čestný Idaho by u nich mohl mít úspěch. O něco později je pověřen, aby se stal osobním strážcem Letovy konkubíny, lady Jessicy – zároveň ji však má hlídat, protože atreidský mentat Thufir Hawat se domnívá, že by Jessica mohla být harkonnenským špehem. Idahovo podezření vyjde najevo a Duncan se cítí hluboce zasažen tím, že Jessicu podezíral. Atreidové jsou však napadeni Harkonneny, tajně posílenými o imperiální sardaukary, a Leto zemře v zajetí. Idaho se snaží ze všech sil odčinit svou chybu vůči Jessice, uprchne s ní a jejím synem Paulem do pouště, a když je sardaukaři dostihnou, kryje jejich útěk, díky němuž se Jessica a Paul dostanou k fremenům. Sám Idaho v posledním statečném boji padne. O jeho neuvěřitelných schopnostech svědčí i to, že než je konečně poražen, dokáže sám usmrtit devatenáct sardaukarů, kteří jsou daleko nejlepšími vojáky Impéria.

"Spasitel Duny".

Ve "Spasiteli Duny" vyjde najevo, že těla padlého Idaha se zmocnili tleilaxanští genetičtí inženýři a vypěstovali Idahova gholu (klon z mrtvého těla), jejž pojmenovali Hayt a dodali mu i mentatské schopnosti, které původní Idaho neměl. Hayt je poslán jako dar imperátorovi Paulu Atreidovi - jde o rozsáhlé spiknutí proti Paulovi, jejž nepřátelé nemohou porazit přímo, a tak mu posílají Hayta, aby otrávil jeho mysl a svedl jej k nesprávným rozhodnutím. Hayt sám si je své pozice vědom a snaží se Paula přimět, aby se jej zbavil, avšak Paul to odmítá, protože chce mít po boku svého starého přítele.  Hayt se zamiluje do Paulovy sestry Alie, která lásku opětuje. Postupem času se stále častěji u Hayta objevují stíny vzpomínek na minulý život. Po narození Paulových dětí – dvojčat Leta II. a Ghanimy je u Hayta vyvolán zakódovaný signál, který mu přikazuje Paula zavraždit – což je v přímém rozporu s Idahovým životem, kdy byl Paulovým ochráncem. Právě tato morální krize odbourá bariéru v Haytově mysli a vyvolá mu plné vzpomínky na minulý život. Pokus o atentát na Paula a jeho potomky tak selže, avšak Tleilaxané ovládnou techniku vyvolávání vzpomínek a mohou tak replikací svých zemřelých prodloužit život vládnoucí elity prakticky do nekonečna.

"Děti Duny".

V "Dětech Duny" se Idahova žena Alia potýká se svými Zděděnými vzpomínkami na minulé životy, v nichž postupně převládne zlý baron Vladimir Harkonnen. Idaho jako Aliin muž s obavami sleduje její vzrůstající krutost a nakonec v něm zvítězí smysl pro čest – vypraví se za fremenským naíbem Stilgarem, který váhá, zda má nadále věrně stát při Alii nebo se od ní odvrátit a připojit se k pouštním spiklencům. Idaho Stilgara záměrně vyprovokuje natolik, že jej Stilgar zavraždí – což je nutně chápáno jako zrada, a Stilgarovi tak nezbude než se připojit ke spiklencům a navrátit se k pouštnímu životu.

"Božský imperátor Duny".

O 1500 let později vládne Impériu Paulův syn Leto II., který se stal mutantem, křížencem člověka a písečného červa. Provádí rozsáhlý genetický plán, jehož cílem je vypěstovat člověka, jejž by nebylo možné sledovat předzvěstnou schopností. Používá k tomu potomky své sestry Ghanimy a klony Duncana Idaha, které si nechává dodávat od Tleilaxanů. V tomto případě se zřejmě jedná o klony Hayta (ovšem bez mentatských schopností), protože tito Idahové si vzpomínají na život prvního Idaha a Hayta, avšak nikoli na životy ostatních klonů.  Díky své předzvěstné schopnosti Leto vidí, že budoucnost lidstva je velmi nejistá a snaží se lidstvo vést směrem, který mu zajistí přežití – tím se ovšem nutně musí uchylovat ke krutostem, takže jej jeho okolí vnímá jako tyrana. Právě Duncan Idaho v téměř všech svých postupných životech dojde k závěru, že se Leto II. zcela odvrátil od atreidského ideálu cti, pokusí se jej zavraždit a přijde o život.  Teprve po několika desítkách generací Idahů dosáhne Letův plán svého cíle – atreidskou dívku Sionu nedokáže předzvěstně sledovat a jí se s Idahovou pomocí podaří připravit na Leta úspěšný atentát. Při něm Idaho znovu dokáže své vynikající schopnosti, když dokáže zlézt nesmírně vysokou, téměř hladkou stěnu, na jejímž vrcholu se klene imperiální silnice. K atentátu jej přivede i žárlivost – stejně jako Leto se totiž zamiluje do tleilaxanského klonu – dívky Hwi Nori, která byla vypěstována tak, aby byla pokud možno přitažlivá pro Atreidy – což stojí za povšimnutí, protože Idaho rodem Atreides nebyl, avšak svým životem a vlastnostmi ano.  Po Letově smrti Idaho zčásti porozumí Letově záměru a se Sionou se stanou rodiči nové generace Atreidů, jež nelze předzvěstně sledovat.

"Kacíři Duny".

O dalších 1500 let později je hlavním pokračovatelem Letova genetického plánu Sesterstvo Bene Gesserit, které obývá zbytky starého Impéria a snaží se jej zachránit před nebezpečím, jímž jsou útoky tajemných Ctěných matre ze vzdáleného vesmíru. Jako zbraň Sesterstva má posloužit právě Idaho, a proto si Sesterstvo stejně jako v minulosti Leto nechává dodávat jeho klony. Avšak jedenáctkrát je projekt neúspěšný – Idaho je zabit atentátníky (z řad Ctěných matre, ale někdy zřejmě i z řad samotného Sesterstva, jehož konzervativnější členky se na klony dívají se značným despektem), a to dříve, než v něm mohou být vyvolány původní vzpomínky. Proto když je vypěstován dvanáctý Idaho, jde o „vylepšenou verzi“ – jsou podpořeny jeho reflexy a další fyzické schopnosti (protože bojovníkům narozeným o 3000 let později už se Idaho nemůže svými schopnostmi rovnat) a zároveň jsou do něj Tleilaxany vloženy další netušené vlastnosti.  Na Idahovu ochranu je určen starý bašár Miles Teg, potomek Atreidů, velmi podobný vévodovi Letovi. S Idahem se brzy spřátelí, ale jsou dopadeni Ctěnými matre, které - kromě ničivých zbraní - mají schopnost zotročit muže svými sexuálními schopnostmi. Když se to však Ctěná matre Murbella pokusí uplatnit na Idaha, odblokuje tak jeho schopnosti, což jednak způsobí, že se Idaho s Murbellou zotročí navzájem, a jednak se v Idahovi probudí vzpomínky na veškeré jeho minulé životy. Získá tak nepřeberné množství vzpomínek, jimiž se téměř blíží schopnostem Ctihodných matek Bene Gesseritu, zároveň získá i Haytovy mentatské schopnosti.  Miles Teg jej vysvobodí ze zajetí spolu s Murbellou, která se naopak stane zajatcem Bene Gesseritu. Idaho žije na Kapitule, tajné hlavní planetě Bene Gesseritu, avšak musí se trvale ukrývat v kosmické „nelodi“, protože jinak by jej a s ním i celou Kapitulu mohly Ctěné matre vystopovat předzvěstnou schopností.

"Kapitula: Duna".

V posledním díle Herbertovy série Idaho žije na Kapitule. Prohlédne plán Ctihodné matky Odradové, která pochopí, že Ctěné matre jsou uprchlíci před jiným, horším nepřítelem, a rozhodne se s nimi Sesterstvo spojit. Idahovi se tento plán příliš nezamlouvá, stejně jako některým konzervativním benegesseriťankám, v jejichž čele stojí Sheena, dívka z Arrakis, která dokáže telepaticky ovládat písečné červy. Idaho s Sheenou proto vymyslí záložní plán. Když se Odradová vypraví vyjednávat s Ctěnými matre, předá své Zděděné vzpomínky Murbelle a Sheeně, které tak určí za své nástupkyně. Odradová u Ctěných matre zemře, Murbella se stane hlavou Bene Gesseritu i Ctěných matre a Idaho se Sheenou a několika dalšími benegesseriťankami prchnou do neznámého vesmíru, kde nemohou být vypátráni a ani nalézt cestu zpět.

"Lovci Duny" a "Píseční červi Duny".

Poslední dvě pokračování románové série vytvořili Brian Herbert a Kevin J. Anderson. V nich Idaho jako kapitán lodi Ithaka putuje neznámým vesmírem, v němž se jej snaží dopadnout tajemný nepřítel, jímž se ukážou být dávno poražené myslící stroje, vedené počítačovou všemyslí Omniem a nezávislým robotem Erasmem. Nepřítel se snaží jejich loď polapit do tachyonové sítě, kterou ze všech členů posádky dokáže vidět pouze Idaho. Přesto je po několika desetiletích loď dopadena a odvezena na Synchronizaci, Omniovu centrální planetu. Tam Idaho zjistí, že díky svým minulým životům, úpravám mysli a vnitřní psychické výstavbě je finální Kwisatz Haderach, výslednice genetického projektu, o nějž usiloval Bene Gesserit – muž, který dokáže vidět Zděděné vzpomínky svých předků a předvídat budoucnost. Omnius je poražen a Erasmus předá veškeré své mnohatisícileté vzpomínky Idahovi, který se tak stane vládcem nově uspořádaného vesmíru, v němž lidé a myslící stroje mohou žít ve vzájemné spolupráci.

Filmová zpracování.

Ve filmu "Duna" z r. 1984 hrál Idaha Richard Jordan, ve zpracování "Duny" z r. 2000 James Watson a v dvoudílném filmu "Děti Duny" z r. 2003 Edward Atterton.

Duncan Idaho je jeden z hrdinů knižní science fiction série Duna od spisovatele Franka Herberta. Jde o jedinou postavu, která se vyskytuje ve všech šesti pokračováních. Rovněž vystupuje v sérii tří "Předeher k Duně" a dvou pokračováních spisovatelské dvojice Brian Herbert a Kevin J. Anderson.

Duncan Idaho est un personnage de fiction évoluant dans le cycle de Dune du romancier Frank Herbert. Seul personnage à être présent dans chacun des tomes, on peut ainsi le considérer comme le héros récurrent du cycle car il joue un rôle important dans chaque tome sans être au premier plan, chaque tome ayant un héros qui lui est propre.


Životopis.

Launceston Elliot se narodil v Indii. Jeho rodina totiž patřila ke skotské šlechtě, která měla výrazné spojení s touto zemí. Hlavou rodinného klanu byl Lord Minto, čtvrtý hrabě Minto sloužil jako místokrál v Indii v letech 1905-1910. Launceston Elliot byl vnukem sira Charlese Elliota, který svého času byl guvernérem Svaté Heleny a Elliotův otec sloužil jako smírčí soudce u indické státní služby. V roce 1887 se Elliotův otec vzdal svého postu v Indii a vrátil se s rodinou do Anglie, kde začal hospodařit v Essexu. Třináctiletý Launceston, výjimečně dobře urostlý mladík, který byl v Anglii poprvé, se brzy dostal do vlivu významného Eugena Sandowa a brzy se z něho stal neobvykle talentovaný vzpěrač. V lednu 1891 ve věku 16 let se předvel na akci, která je dnes vedena jako první britské mistrovství, konané v modním Cafe Monico v Piccadilly (Londýn). O tři roky později se již stal vítězem mistrovství v Royal Aquariu, Westminster.

Olympijské hry 1896.

Pokračující úspěchy povzbudily 21letého Elliota k tomu, aby odcestoval do Athén na první moderní olympiádu. Tehdy nebyla pro hry přijata žádná mezinárodně platná pravidla nebo klasifikace pro vzpírání a olympiáda v roce 1896 se přidala k soutěžím, jejíž tehdejší pravidla jsou pro dnešní dobu nepřijatelná. Zdvih obouruč byl na programu her jako první a soutěž se velmi protáhla. Viggo Jensen z Dánska a Elliot měli oba výkon 111,5 kilogramy, ale princ Jiří I. Řecký udělil Dánovi první místo za lepším styl. Jensenův zdvih byl proveden skvělým čistým tahem, zatímco Elliot se potýkal s potížemi. Zdvih jednoruč byl naopak velmi krátkou událostí. Elliot odmítl zdvořilou nabídku prince Jiřího k přestávce na oddech, pouze ho požádal, aby mohl tentokrát zvedat až po Jensenovi, neboť při zdvihu obouruč měl Dán výhodu zdvihu po Elliotovi. Žádost byla akceptována, ačkoli pořadí vzpěračů nemělo žádný vliv na výsledek. Elliot zvedl 71 kilogramů bez nesnází, zatímco Jensen, který si zranil rameno při pokusu obouruč zvednout 112,5 kilogramů, dokázal zvednou pouze 57 kilogramů a tak mohl být korunován první britský olympijský vítěz. Elliot také soutěžil v atletickém programu v běhu na 100 metrů. Obsadil třetí místo ve svém rozběhu a nepostoupil do finále. Dalším vystoupením byl zápas, kdy byl poražen v prvním kole od Carl Schuhmanna z Německa, gymnastického šampióna. Jako poslední z pěti účastníků skončil v gymnastickém programu ve šplhu na laně. Po svém vítězství v Athénách ustanovil čtyři nové rekordy v roce 1899 při amatérském mistrovství a byl finančně zajištěn jako prominentní osoba na britské scéně vzpírání. Také soutěžil v roce 1900 na olympijských hrách v Paříži v hodu diskem a umístil se na jedenáctém místě (na těchto hrách nebylo vzpírání zařazeno). V roce 1905 přestoupil k profesionálům. Po odchodu do důchodu Elliot hospodařil nejprve několik let v Anglii a roku 1923 se usadil v Melbourne. Zemřel na rakovinu páteře 8. srpna 1930.

Launceston Elliot (9. června 1874 – 8. srpna 1930) byl skotský vzpěrač, první britský olympijský vítěz z Athén v roce 1896.

Launceston Elliot, né le et mort le, a été un haltérophile écossais, également lutteur, gymnaste et athlète, champion olympique lors des Jeux olympiques d'été de 1896 à Athènes.


Mistrovství světa v basketbalu mužů 2002

Championnat du monde de basket-ball masculin 2002

Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

Jugoslávie - Angola 113:63 (33:22, 61:40, 85:49)  29. srpna 2002 (11:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  29. srpna 2002 (13:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  30. srpna 2002 (11:00) - Indianopolis (RCA Dome)  30. srpna 2002 (13:30) - Indianopolis (RCA Dome)  31. srpna 2002 (11:00) - Indianopolis (RCA Dome)  31. srpna 2002 (11:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

Skupina B.

Brazílie - Libanon 102:73 (24:15, 52:33, 83:50)  29. srpna 2002 (11:00) - Indianopolis (RCA Dome)  29. srpna 2002 (13:30) - Indianopolis (RCA Dome)  30. srpna 2002 (11:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  30. srpna 2002 (13:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  31. srpna 2002 (13:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  31. srpna 2002 (20:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

Skupina C.

Německo - Čína 88:76 (23:14, 45:31, 72:48)  29. srpna 2002 (17:30) - Indianopolis (RCA Dome)  29. srpna 2002 (20:00) - Indianopolis (RCA Dome)  30. srpna 2002 (20:00) - Indianopolis (RCA Dome)  30. srpna 2002 (20:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  31. srpna 2002 (17:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  31. srpna 2002 (20:00) - Indianopolis (RCA Dome)

Skupina D.

Nový Zéland - Rusko 90:81 (17:21, 35:49, 58:68)  29. srpna 2002 (17:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  29. srpna 2002 (20:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  30. srpna 2002 (17:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  30. srpna 2002 (17:30) - Indianopolis (RCA Dome)  31. srpna 2002 (13:30) - Indianopolis (RCA Dome)  31. srpna 2002 (17:30) - Indianopolis (RCA Dome)

Osmifinále.

Skupina A.

Španělsko - Turecko 87:64 (23:12, 42:33, 63:46)  2. září 2002 (13:30) - Indianopolis (RCA Dome)  2. září 2002 (13:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  2. září 2002 (17:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  3. září 2002 (13:30) - Indianopolis (RCA Dome)  3. září 2002 (13:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  3. září 2002 (17:30) - Indianopolis (RCA Dome)  4. září 2002 (14:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  4. září 2002 (15:00) - Indianopolis (RCA Dome)  4. září 2002 (20:00) - Indianopolis (RCA Dome)

Skupina B.

Německo - Nový Zéland 84:64 (18:16, 39:32, 66:45)  2. září 2002 (17:30) - Indianopolis (RCA Dome)  2. září 2002 (20:00) - Indianopolis (RCA Dome)  2. září 2002 (20:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  3. září 2002 (17:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  3. září 2002 (20:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  3. září 2002 (20:00) - Indianopolis (RCA Dome)  4. září 2002 (16:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  4. září 2002 (17:30) - Indianopolis (RCA Dome)  4. září 2002 (19:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

Čtvrtfinále.

Argentina - Brazílie 78:67 (18:16, 29:29, 51:42)  5. září 2002 (17:30) - Indianopolis (RCA Dome)  5. září 2002 (17:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  5. září 2002 (20:00) - Indianopolis (RCA Dome)  5. září 2002 (20:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

Semifinále.

Argentina - Německo 86:80 (16:11, 36:41, 59:62)  7. září 2002 (13:15) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  7. září 2002 (15:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

Finále.

Jugoslávie - Argentina 84:77 (24:19, 41:39, 52:57 - 75:75pp)  8. září 2002 (15:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

O 3. místo.

Německo - Nový Zéland 117:94 (35:27, 74:48, 96:61)  8. září 2002 (12:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

O 5. - 8. místo.

Španělsko - Brazílie 105:89 (29:21, 54:47, 88:64)  6. září 2002 (17:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  6. září 2002 (20:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

O 5. místo.

Španělsko - USA 81:75 (18:27, 40:50, 56:66)  7. září 2002 (21:45) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

O 7. místo.

Portoriko - Brazílie 91:84 (26:20, 46:47, 63:61)  5. září 2002 (19:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

O 9. - 12. místo.

Rusko - Angola 77:66 (28:18, 41:42, 57:50)  6. září 2002 (11:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)  6. září 2002 (13:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

O 9. místo.

Turecko - Rusko 91:86 (22:28, 47:53, 62:71)  7. září 2002 (10:45) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

O 11. místo.

Angola - Čína 96:84 (27:18, 51:49, 80:58)  7. září 2002 (8:30) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

O 13. - 16. místo.

Kanada - Libanon 91:67 (22:16, 44:31, 67:53)  2. září 2002 (11:00) - Indianopolis (RCA Dome)  2. září 2002 (11:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

O 13. místo.

Kanada - Venezuela 98:97 (25:23, 51:49, 78:77)  3. září 2002 (11:00) - Indianopolis (Conseco Fieldhouse)

O 15. místo.

Alžírsko - Libanon 100:70 (23:26, 42:43, 66:58)  3. září 2002 (11:00) - Indianopolis (RCA Dome)

Soupisky.

1. Jugoslávie  2. Argentina  3. Německo  4. Nový Zéland  5. Španělsko  6. USA  7. Portoriko  8. Brazílie  9. Turecko  10. Rusko  11. Angola  12. Čína  13. Kanada  14. Venezuela  15. Alžírsko  16. Libanon

14. mistrovství světa v basketbalu mužů proběhlo v dnech 14. srpna – 8. září ve Spojených státech. Na turnaji startovalo šestnáct účastníků, rozdělených do čtyř čtyřčlenných skupin, z nichž první tři týmy postoupily do dvou osmifinálových skupin, týmy z prvního až čtvrtého místa postoupily do play off o medaile. Týmy na pátém a šestém místě hrály vyřazovacím systémem o 9. - 12. místo. Družstva, která v základní skupině skončila na čtvrtém místě, hrála vyřazovacím systémem o 13. - 16. místo. Zápasy se odehrály v halách Conseco Fieldhouse a RCA Dome. Mistrem světa se stalo družstvo Jugoslávie.

Le Championnat du monde masculin de basket-ball 2002 s'est déroulé aux États-Unis à Indianapolis du 29 août au 8 septembre.


Význam.

Pro atmosféru planety Země není důležité, na kterém místě Země je oxid uhličitý (CO) emitován. Stejně tak není pro globální klima důležité, jestli jsou kompenzovány (ušetřeny) emise CO v rozvojových zemích nebo ve Střední Evropě. Základní myšlenka kompenzace produkce CO je, že výroba určitého množství skleníkových plynů, které jsme v jedné zemi nezamezili, bude zastavena v zemi jiné - kdekoliv na Zemi. Za tímto účelem byly vytvořeny projekty ochrany klimatu, například výstavba větrných elektráren nebo elektráren pro výrobu elektřiny z metanu, které šetří nebo přímo zamezují výrobě plynů, které oteplují planetu. Osoby nebo celé podniky, které chtějí kompenzovat produkci skleníkových plynů, skupují kompenzace a podporují tím výše zmíněné projekty. Skrze tento instrument může být ušetřené množství vyprodukovaných skleníkových plynů jednorázově sloučeno a tím může být zvýšena poptávka po ekologických projektech.  Technický transfer je řízen speciálním certifikátem. Držba certifikátu znamená, že určité předem známé množství CO (většinou uvedeno v tunách) bude ušetřeno. Je zřejmé, že ten, kdo dá peníze na tyto zelené projekty, získává tím také tento certifikát. Výhoda celého principu je především ta, že zplodiny budou ušetřeny tam, kde to je ekonomicky nejvýhodnější. Ovšem musí být zajištěno, že projekt bude realizován jen z toho důvodu, že obdrží ještě dodatečné financování zajištěné kompenzačním mechanismem. Odborný termín pro toto kritérium je "dodatečnost".  Momentálně se obchoduje s těmito instrumenty ve dvou rovinách, a sice na státní úrovni a v prostředí „volného trhu“. Právě obchod v prostředí volného trhu zažívá v poslední době velký rozmach. Proto vznikly nezávislé instituce, které zkouší, vyhodnocují z pohledu prospěchu a certifikují jednotlivé projekty. Nejvíce rozšířený ukazatel je tzv. „Voluntary Carbon Standard“ (z angl. Dobrovolný uhlíkový standard). Kromě této skutečnosti, že projekty skutečně přispívají ochraně klimatu, musí projekty také splňovat některá další kritéria, a sice "stáří" a "společenský prospěch". Další standard certifikace se nazývá "Gold Standard" (z angl. Zlatý standard). I zde musí projekty splňovat kromě „dodatečnosti“ další kritéria jako např. trvalý rozvoj v zemích, ve kterých bude zajištěna realizace projektu. Jak „Voluntary Carbon Standard“ (zkratka VCS) tak také „Gold Standard“ splňují závazky a kritéria daná Kjótským protokolem.  Různé organizace jako např. Atmosfair, Myclimate nebo KlimaINVEST se pohybují na volném trhu jako poskytovatelé služeb a nabízejí neutrální vyjádření k podnikům, poskytovatelům služeb nebo k produktům. Základní myšlenka těchto institucí je, že jejich působením mohou být peníze na ochranu klimatu alokovány do jednotlivých projektů efektivněji.

Kritika.

Většina emisí skleníkových plynů vzniká na základě poptávky lidí po zboží a službách. Tedy velká příležitost pro uspoření emisí skleníkových plynů tkví v omezení konzumního způsobu života. To by ovšem mělo podstatný dopad pro hospodářství a v neposlední řadě i pro životní úroveň lidstva.

Certifikace – úrovně a instituce.

Uhlíkové kompenzace dostupné na volném trhu jsou odděleny od státního obchodu s certifikáty. Státem regulovaný trh je založen na burzách – v Německu se jedná o Lipskou burzu energií. Kompenzace dostupné na volném trhu nejsou se státními kompenzacemi kompatibilní.  Na volném trhu jsou certifikáty udělovány mimoburzovně. Důležité je, aby CO certifikáty byly přiznány nějakou známou organizací nebo systémem, např. VCS, Gold Standard, B.U.N.D., CarbonFix, CCB Standards, DFG-Energy a dalšími. Jen pak je garantováno, že byl certifikát udělen jen projektům s významným dopadem a nebyl několikrát prodán. Britský podnik Markit spravuje celosvětovou databázi (angl. The Environmental Registry), ve které si každý kupující může vyzkoušet koupený certifikát.

Nárůst zájmu o uhlíkové kompenzace v roce 2019.

V roce 2019 došlo k prudkému nárůstu zaplacených uhlíkových kompenzací; tento fakt je dáván do souvislosti s aktivitami klimatické aktivistky Grety Thunbergové.

Uhlíková kompenzace nebo také uhlíková náhrada, někdy i karbonový offset je snížení emisí oxidu uhličitého nebo skleníkových plynů provedené za účelem vyrovnání emisí vyprodukovaných jinde.

La compensation carbone consiste à essayer de contrebalancer ses propres émissions de par le financement de projets de réduction d'autres émissions ou de séquestration de carbone. Elle est présentée comme étant l'un des outils disponibles pour atteindre la neutralité carbone dans le cadre de l'atténuation du réchauffement climatique. Elle s'applique essentiellement au, mais peut s'appliquer également aux émissions d'autres gaz à effet de serre (GES).


Dětství.

Narodila se v Baltimoreu v Marylandu instruktorce speciálního vzdělávání Karen Farisové a sociologovi pracujícím na University of Washington Jacku Farisovi. Má bratra Roberta, který je také sociologem a pracuje na University of California. Vyrostla v Edmondsu ve Washingtonu. Rodičejí v její kariéře podporovali. Poprvé profesionálně vystoupila v divadle již v 9 letech. Studovala anglickou literaturu na University of Washington.

Kariéra.

První významnější filmové role se dočkala v roce 1999 ve snímku "Alej milenců". Prorazit se jí podařilo rolí Cindy Campbellové v hororové parodii "Scary Movie". Přírodní blondýnka Anna Faris si kvůli této roli přebarvila vlasy na černo, aby byla více podobná Neve Campbell, jež hrála postavu ve filmu "Vřískot", kterou Cindy Campbellová představovala. Tuto roli si herečka ještě čtyřikrát zopakovala.  Další popularitu získala rolí Ericy v seriálu "Přátelé", matky, jejíž děti adoptují Chandler a Monica Bingovi v poslední řadě seriálu. Objevila se také v kritiky dobře přijatém snímku "Ztraceno v překladu", kde ztvárnila herečku propagující akční filmy.  V roce 2005 si zahrála dvakrát ve filmu s Ryanem Reynoldsem, nejdříve v "Hele kámo, kdo tu vaří?" a potom v "Miluji tě k sežrání". Pozornost širšího publika jí přinesla role ve filmu "Zkrocená hora" ve stejném roce. V dalším roce se vedle Umy Thurmanové a Lukea Wilsona objevila ve sci-fi komedii "Moje superbejvalka".  V roce 2007 se objevila ve snímku "Domácí mazlíček", jehož byla také výkonnou producentkou. Za tento film získala nominaci na MTV Movie Awards. Ve stejném roce se objevila jako host v seriálu "Vincentův svět", kde hrála sama sebe.  V roce 2009 propůjčila svůj hlas hned dvěma postavám v animovaných filmech, nejdříve reportérce počasí Sam Sparksové ve snímku "Zataženo, občas trakaře". Roli Jeanette Miller si zahrála ve filmech "Alvin a Chipmunkové 2 a " "Alvin a Chipmunkové 3".  V roce 2011 získala roli po boku Chrise Evanse "Co ty jsi za číslo?". V roce 2012 si zahrála po boku Sacha Baron Cohena ve filmu "Diktátor". Se svým manželem Chrisem Prattem si zahrála ve filmu "Mládeži nepřístupno." V roce 2013 získala roli ve filmu "Dávám tomu rok "a znovu si zahrála roli Sam Sparks ve filmu "Zataženo, občas trakaře 2. "V roce 2013 získala roli Christy v seriálu stanice CBS "Máma."

Osobní život.

Annasi v roce 2004 vzala Bena Indru, ale zažádala o rozvod v roce 2007. Na začátku roku 2007 potkala herce Chrise Pratta na natáčení filmu "Noc je ještě mladá. "Dvojice se zasnoubila o dva roky později. 9. července 2009 se vzali na Bali v Indonésii. Syn Jack se jim narodil v srpnu roku 2012.

Anna Kay Farisová (* 29. listopadu 1976 Baltimore, Maryland, Spojené státy americké) je americká herečka známá zejména díky svým komediálním rolím. Objevila se například v sérii filmů "Scary Movie", dále ve filmech "Ztraceno v překladu" (2003), "Domácí mazlíček" (2008) "Moje superbejvalka" (2006), "Méďa Béďa "(2010), "Co ty jsi za číslo?" (2011), "Dávám tomu rok" (2013). Od roku 2013 hraje v seriálu "Máma".

Anna Faris est une actrice américaine, née le à Baltimore (Maryland). Elle se fait connaître grâce à la série de films parodique "Scary Movie".


Obsah.

Podle Cailloise je hra svobodná – nikdo nás k hraní nenutí. Dále je vždy vydělená z každodenního života – je omezena časem a vzhledem ke každodennosti představuje jakýsi zvláštní čas, kdy se děje něco jiného, kdy platí jiná pravidla a kdy je například možné i beztrestně vybíjet agresivitu. Hra také není produktivní – nic v ní nevzniká, i hazardní hry jsou neproduktivní, hodnoty v nich pouze cirkulují v kruhu hráčů, aniž by však vznikaly. Hra je podřízena pravidlům – které jsou jí navrženy na míru, a konečně je fiktivní – nijak se neskrývá, že se jedná o alternativní realitu.

Čtyři principy hry.

Prvním principem, který může uspořádávat hru, je "agon", což je řecké označení pro námahu či úsilí. Princip agonu je dominantní ve většině kolektivních her a sportu obecně. Agonální hry se zakládají na boji: fotbal, golf, ale i dáma. Dosažení vítězství předpokládá pozornost a kázeň, výhra je zde vítězstvím nad soupeřem a vedle vítězů vytváří poražené, samo vítězství je pak možné ovlivnit správnou přípravou, cvikem, pozorností.  Druhým herním principem, polárním k agonu, je "alea", v řečtině původně "kostka". Na principu alea jsou založeny všechny hry, jimž vévodí náhoda či Štěstěna. Všechna losování a loterie, náhodné konfigurace rozdaných karet, či konfigurace naprogramovaného výherního automatu. Právě hry na principu alea mohou vést k závislosti, tzv. gamblerismu, patologickému hráčství.V aleatorických hrách hráč vítězství příliš ovlivnit nedokáže, nehraje a nevyhrává se v nich totiž nad soupeřem, ale nad osudem či náhodou, jež aleatorické hry pokoušejí a vyzývají. Hráč, kterému v kostkách padne požadovaná hodnota tak neporáží soupeře, ale má pouze štěstí, které nelze nacvičit, ani si jím být jistý. Třetím principem hry jsou "mimikry". Mimikry můžeme přeložit slovem maska. Maskou je míněna každá nepřirozená role, jejímž prostřednictvím při hře vystupujeme z každodennosti. Role je často doprovázena vizuálními znaky (klubový dres apod.). Mimikry jsou založeny na hře s fantazií a napodobování reality, navozují jakousi iluzi, v níž se pravidla dají přizpůsobit hrané roli (v běžném světě například člověk nemůže létat, zatímco čaroděj na jevišti provozuje létání rutinně), záleží v nich výrazně na vynalézavosti, inovaci a v neposlední řadě na tom, čemu publikum uvěří. Čtvrtým principem hry je podle Cailloise "ilinx", tedy doslovně závrať. Na závrati spočívají dětské pohybové hry, pouťové atrakce, adrenalinové sporty, závody motocyklů či automobilů i zábavy typu bungee jumping. Tento typ her stojí na pocitu zmatení organizmu, snaha po tomto zmatení má mnoho společného s alkoholizmem a užíváním omamných látek obecně.

Hierarchizace her.

V každé z řečených kategorií jsou hry hierarchizovány od stavu "paidaia" – jakési dětské rozjařenosti, až ke stavu "ludus" – v němž je nutné překonávat stále výraznější obtíže. Ve skupině agonálních her tak například běh na sto metrů spadá k pólu "paidaia": radost z výhry je dětská a k jejímu dosažení nebylo třeba překonávat velké obtíže; zatímco šachy patří k pólu "ludus": jsou složité, vyžadují znalost pravidel a kombinací, které poražený zřejmě neovládl tak dobře jako vítěz.

Odkazy.

Literatura.

Cailloise, Roger: Hry a lidé, Praha, Nakl. Studia Ypsilon 1998

Hry a lidé (v originále "Les jeux et les hommes") je kniha francouzského sociologa a antropologa Rogera Cailloise, v níž autor definoval čtyři principy hry, jež jsou zároveň čtyřmi principy, které organizují kulturní život jako takový.

Les Jeux et les Hommes est un essai du sociologue Roger Caillois publié en 1958 et développé en 1967. Après une définition des jeux, il développe une classification en quatre types qu’il nomme « "agôn" » (la compétition), « "alea" » (le hasard), « "mimicry" » (l'imitation) et « "ilinx" » (le vertige).


Biografie.

Narodila se v besarábském městě Bălţi v Rumunsku (dnešní Moldavsko). Její otec Simon Greenberg byl exportér pšenice, zatímco matka Olga byla dobrovolnicí v Mezinárodní ženské sionistické organizaci (WIZO). Vystudovala státní střední školu a trávila léta v karpatských horách. V roce 1940 ji rodiče poslali navštívit sestru Bruriu do britské mandátní Palestiny. Její sestra imigrovala o čtyři roky dříve a nyní žila v Tel Avivu, kde pracovala jako zubařka. Své rodiče však již Lia nikdy více nespatřila. V červenci 1941 nacisté zahájili okupaci Bălţi a zavraždili jejího otce a další vůdce židovské komunity. Matka a babička byly deportovány do Podněstří, kde zahynuly v koncentračním táboře. V roce 1943 se Lia přestěhovala do Jeruzaléma, kde studovala na Hebrejské univerzitě. V roce 1952 se provdala za nizozemského inženýra, pilota, dramatika a filmového producenta Wima Van Leera a usadila se v Haifě. O tři roky později společně založili první filmový klub v zemi.  Van Leerová na filmové začátky vzpomínala následovně: „Tehdy ještě nebyly televize a my měli 16mm projektor, který jsme dostali jako dar od mého tchána. Každý pátek jsme domů zvali přátele na filmové promítání a náš dům se stal jedním z nejoblíbenějších v Haifě.“ Tento filmový klub se posléze stal haifskou kinotékou. Soukromá kolekce filmů rodiny Van Leerovy se posléze stala základem Izraelského filmového archivu, založeného roku 1960.  V roce 1973 daroval brazilský podnikatel George Ostrovsky velkou sumu peněz, na vybudování kinotéky v Chinonském údolí pod zdmi Starého Města. Jeruzalémský starosta Teddy Kollek a Jeruzalémská nadace zároveň zmobilizovali dárce v Hollywoodu a po celém světě. Jeruzalémská kinotéka pak byla otevřena v roce 1981 a Lia van Leerová se stala její první ředitelkou.  Po manželově smrti v roce 1991, založila Lia Cenu Wima Van Leera pro studenty středních škol, aby tak podpořila začínající mladé filmaře. První rok se o cenu ucházelo osm filmů, v roce 2008 to bylo již 90 filmů.  Zemřela roku 2015 ve věku 90 let.

Ocenění.

V roce 1988 byla Lie van Leerové udělena zvláštní cena za dobrovolnickou práci od prezidenta Chajima Herzoga. V roce 1998 ji izraelská filmová akademie udělila Ofirovu cenu za celoživotní dílo. V roce 2004 pak obdržela Izraelskou cenu za její celoživotní dílo a výjimečný přínos izraelské společnosti. Ta je udílena od roku 1953 a patří mezi nejvyšší izraelská státní vyznamenání. V roce 2009 získala čestný doktorát na Hebrejské univerzitě.

Lia van Leerová, dr. h. c. (: ליה ון ליר, rodným jménem Lia Greenbergová; 8. srpna 1924 – 14. března 2015) byla průkopnice programování uměleckých filmů a filmového archivování v Izraeli. Je zakladatelkou haifské kinotéky, jeruzalémské kinotéky, Izraelského filmového archivu a Jeruzalémského filmového festivalu.

Lia van Leer (en hébreu : ), de son nom de jeune fille Lia Greenberg, née le à Bălți en Moldavie et morte le à Jérusalem, est une réalisatrice israélienne, pionnière dans la programmation et l’archive cinématographiques en Israël.


Životopis.

Narodil se v Hlubčicích v Pruském Slezsku. V 90. letech 19. století si založil v Petrohradu fotografickou agenturu a platí za jednoho ze zakladatelů ruské reportážní fotografie. Od roku 1916 Karl Bulla předal své fotografické dílo svým synům Alexandrovi a Viktorovi, a sám se vrátil na estonský ostrov Ösel (dnes Saaremaa). Tam také v roce 1929 zemřel. V domě, kde žil, později byla školy s knihovnou.  Dědictví Karla Bully obsahuje asi 230 000 fotografických negativů z období pozdního 19. a počátku 20. století.

Fotostudio.

V roce 1875 Karl Bulla otevřel své vlastní fotografické studio a od té doby začal pracovat jako profesionální fotograf. Deset let se věnoval portrétní fotografii.  V roce 1886 získal povolení Ministerstva vnitřních věcí „"pro výrobu všech druhů fotografických prací mimo domov, například: na ulicích, domech a na místech v bezprostřední blízkosti Petrohradu"“, který mu dovolil celou řadu let vytvářet pohlednice pro produkční tisk Světové poštovní unie.  V roce 1897 byly fotografie Karla Bully vytištěny v populárním časopise "Niva". Od té doby se jeho jméno stalo známé v celé Ruské říši. V období 1906–1908 provozoval fotoateliér na Něvském prospektu 54 (před tím se jeho studio nacházelo jinde)..  V této místnosti je v současné době (2010) fotografický salon ve vlastnictví jiných majitelů – "Nadace historické fotografie Karla Bully". Tato společnost provozuje malé muzeum a výstavy.  Bulla fotografoval všude a všechno: život rodiny cara i shromáždění protivládní inteligence, osobnosti hvězdného nebe i obyčejné dělníky, paláce i ubytovny pro bezdomovce, ale také exotické scény jako gay párty. Bulla byl členem redakční rady mnoha časopisů včetně populární "Nivy". V desátých letech 20. století dosáhly roční příjmy firmy „Bulla a synové“ 250 000 rublů.

Archiv.

V roce 1935 syn Karla Bully Viktor Bulla daroval Ruskému státnímu archivu 132 683 negativů Bullových fotografií. Archiv rostl a nyní tvoří více než 200 000 negativů děl Karla Bully a jeho synů. Všechny fotografie v archivu jsou v kategorii volných děl a jsou oblíbeným zdrojem ilustrací života v Petrohradě.  V roce 2003 se uskutečnila velká výstava Bullových snímků u příležitosti oslav 300 let Petrohradu a 150. výročí narození Karla Bully (podle verze narození 1853). Lidé z Petrohradu umístili bronzovou sochu Karla Bully na ulici v blízkosti jeho bývalého studia.

Karl Karlovič Bulla ( "Карл Карлович Булла", "Carl Oswald Bulla", 26. února 1855, nebo 1853, Hlubčice, Prusko – 1929, ostrov Ösel) byl ruský novinářský a portrétní fotograf a „otec ruského fotožurnalismu“. V jeho díle se objevuje pouliční fotografie.

Carl Oswald Bulla (en russe : "Карл Карлович Булла" ; né le en Silésie et mort en 1929) est un photographe d'origine prussienne, sujet de l'Empire russe, qui fut le premier maître de la photographie de reportage russe.


Neformální úvod.

Abstraktní algebra dokazuje věty, které platí pro jednotlivé algebraické struktury (např. větu platnou pro každou grupu, nebo jinou větu platnou pro každý svaz či lineární prostor atd.) a pak není třeba je dokazovat zvlášť pro jednotlivé grupy, svazy apod.  Univerzální algebra je sjednocující podobor abstraktní algebry; zkoumá věty, které platí v každé algebraické struktuře. Aby bylo možno pracovat jednotně s různými strukturami, které mají různý počet a aritu operací, zavádí se pojem signatura, takže například každá grupa je algebra se signaturou formula_6 a každý okruh je algebra se signaturou formula_7. Signatura je tedy seznam symbolů s uvedenou aritou.  Pokud nějaká věta univerzální algebry (např. věty o izomorfismu) platí pro algebru jakékoli signatury, není již třeba ji ověřovat zvlášť pro grupy, zvlášť pro okruhy, svazy, lineární prostory apod.  Mnohé věty univerzální algebry něco tvrdí o varietách algeber. Ne každá algebra s grupovou signaturou je grupou (například grupou není struktura, kde neplatí asociativita) a podobně ne každá algebra s tělesovou signaturou je tělesem. Třída všech těles varietu netvoří, neboť ji nelze vymezit soustavou "identit". Třída všech grup však varietu tvoří, neboť ji lze mezi všemi algebrami s grupovou signaturou vymezit následující soustavou identit:  Varieta je tedy taková třída algeber, kterou lze vymezit soustavou identit; identita je formule požadující rovnost dvou termů.

Birkhoffova věta.

Birkhoffova věta říká, že třída algeber dané signatury je varietou právě tehdy, pokud je uzavřená na podalgebry, homomorfní obrazy a direktní součiny.  Tuto větu lze použít k prokázání, že nějaká třída varietou není, příklad viz (viz níže).

Příklady variet.

Grupy jako varieta.

Třída všech grup je varietou, neboť struktura s touto signaturou (která obsahuje operace formula_9) je grupou právě tehdy, když splňuje tuto soustavu identit:  Pojem grupa je ovšem možné definovat i jako strukturu s jednou binární operací. Potom je nutné některé podmínky formulovat jinak, například  To již není identita (tj. rovnost dvou termů), nýbrž složitější formule prvního řádu. Proto třída všech grup netvoří varietu, pokud ji reprezentujeme touto signaturou s jedinou operací.  Abychom však dokázali, že varietu netvoří, musíme ukázat, že neexistuje ani žádná jiná soustava identit, které by přesně popsaly třídu všech grup. K tomu lze využít Birkhoffovu větu: Kdyby taková soustava v této signatuře existovala, pak podalgebrou grupy byla opět grupa, to však neplatí: Přirozená čísla (včetně nuly) se sčítáním jsou podalgebrou celých čísel se sčítáním.

Okruhy a tělesa.

Třída všech okruhů tvoří varietu, neboť všechny podmínky v jejich definici lze zapsat jako identity. (I zde platí, že pojem okruh lze chápat jako strukturu jen se dvěma binárními operacemi "+" a "⋅", ale v této zmenšené signatuře nebude tvořit varietu.)  Třída všech těles však varietou není, neboť následující podmínka není identitou:  Abychom ukázali, že skutečně nejde o varietu, využijme opět Birkhoffovu větu: variety jsou uzavřené na direktní součiny. Direktní součin dvou kopií reálných čísel formula_13 je sice okruhem, ale ne tělesem. Abychom to ukázali, je potřeba si uvědomit, že v direktním součinu je sčítání i násobení definováno po složkách ("a", "b") ⋅ ("c", "d") = ("a"⋅"c", "b"⋅"d") Jeho jednotkou (tedy neutrálním prvkem vůči násobení) je prvek (1,1). Prvek (0,1) není totožný s nulou tohoto tělesa, tj. neutrálním prvkem při sčítání; tím je prvek (0,0). Přesto však (0,1) nemá inverzní prvek při násobení, což u tělesa připouštíme jen u neutrální prvku ke sčítání. Pro žádná reálná čísla "a, b" neplatí ("a", "b") ⋅ (0,1) = (1,1).  Tím je prokázáno, že tělesa netvoří varietu; platí však ještě silnější tvrzení: žádný direktní součin dvou či více těles nemůže být tělesem.

Varieta algeber je pojem z univerzální algebry. Budiž formula_1 signatura. Označme formula_2 třídu všech algeber s touto signaturou. Potom se třída formula_3 nazývá varietou, pokud existuje soustava "identit" takových, že do formula_4 spadají právě ty algebry z formula_5, které tyto identity splňují. Identita je zápis vyžadující rovnost dvou termů (viz příklad).

En algèbre universelle, une variété est une "classe équationnelle", c'est-à-dire une classe "K" non vide de structures algébriques de même signature qui satisfont un ensemble d'identités (appelé axiomatisation équationnelle de la classe).


Písmo.

Dógrí se původně psalo písmem takrí, které je blízce příbuzné písmu šárda, používanému pro kašmírštinu., a paňdžábským písmem gurmukhí. V současnosti se pro dogarštinu běžně používá v Indii písmo dévanágarí a v Pákistánu arabské písmo ve stylu nastalík.

Tóny.

Západopahárské jazyky, paňdžábština a její dialekty jsou často tonální, což je mezi indoevropskými jazyky velmi neobvyklé (i když švédština a norština jsou také tonální). Kvůli tomuto rysu je pro mluvčí ostatních indoárijských jazyků (s výjimkou mluvčích paňdžábštiny, zejména jejích severních dialektů hindkó a pótvarí) těžké si dógrí osvojit. Několik příkladů následuje:

Historie.

V roce 1873 vyšel v nakladatelství Vidya Vilas Press (Džammú) významný dogarský překlad (v písmu takrí) klasického sanskrtského matematického díla "Lílávatí" od známého matematika Bhaskarčárji (nar. 1114). Protože znalost sanskrtu se omezovala na hrstku učenců, kašmírský mahárádža Ranbir Singh nechal "Lílávatí" přeložit Džjótšiho Bišéšvara, tehdejšího předsedu Džammú Pathšály.  V dógrí existuje tradiční poezie, beletrie i drama. Moderní dogarští básníci sahají od Kaviho Dattua (1725-1780) na dvoře rádži Randžita Déva až po profesora Ráma Nátha Šastrího a Padmu Sačdév. Kavi Dattu je ceněn pro svá díla "Barah massa" („Dvanáct měsíců“), "Kamal nétra" („Lotosové oči“), "Bhup bidžóg" a "Bir bilas."  Programy v dógrí se pravidelně objevují ve vysílání Radia Kashmir (oddělení All India Radio) a ve vysílání Doordarshanu (indické státní televize) pro Džammú a Kašmír. Dógrí nicméně zatím nemá svůj vlastní kanál státní televize, na rozdíl od kašmírštiny (která má program Doordarshan Koshur, sledovatelný na kabelové a satelitní televizi po celé Indii).  Úřední uznání jazyka dógrí postupovalo zvolna. 2.8.1969 uznala generální rada dillíské akademie Sáhitja na základě jednomyslného doporučení sboru lingvistů dogarštinu jako „nezávislý moderní literární jazyk“. (Indian Express, New Delhi, 3.8.1969). Dógrí je jedním ze státních jazyků indického státu Džammú a Kašmír, i když ještě koncem 2. tisíciletí tento status patřil pouze urdštině. Zásadního milníku jazyk dosáhl 22.12.2003, kdy byl uznán indickou ústavou jako jeden z indických národních jazyků. V Pákistánu tento jazyk (pod názvem „pahárí“) nadále přežívá, ale dosud se mu nedostalo žádného oficiálního statusu. Pákistánská organizace, která se věnuje podpoře tohoto jazyka, se nazývá Alami Pahari Adabi Sangat (Globální pahárská kulturní asociace).

Dógrí neboli dogarština (dogarsky डोगरी, ڈوگرى, "ḍogrī)" je indoíránský jazyk rozšířený v oblasti Džammú severoindického státu Džammú a Kašmír a v okrajových oblastech okolních států. Patří do pahárské (severní) podskupiny indoárijských jazyků. Mluvčí dógrí se nazývají Dógrové a oblast rozšíření tohoto jazyka se nazývá Duggar. V Pákistánu a Pákistánem spravované části Kašmíru bývá tento jazyk označován jako pahárí (पहाड़ी, پھاڑی, "pahāṛī)". Na indoevropský jazyk neobvyklým rysem dogarštiny je její tonalita, kterou se podobá ostatním západopahárským jazykům a paňdžábštině.

Le dogri (डोगरी ou ڈوگرى) est une langue indo-aryenne, parlée par plus de quatre millions de personnes du sous-continent indien, surtout dans la région du Jammu de l'État du Jammu-et-Cachemire, mais aussi au Panjâb, en Himachal Pradesh ainsi que dans le reste du Cachemire. Le peuple qui parle dogri est appelé Dogra (gentilé).


Vítězové.

V mužské dvouhře získal titul druhý titul Srb Novak Djoković. Triumfoval zde již v roce 2008.  V ženské dvouhře vyhrála premiérový titul Belgičanka Kim Clijstersová. Celkově se jedná o čtvrté grandslamové vítězství ve dvouhře.  V mužské čtyřhře popáté společně získal trofej nejlepší pár světa, představovaný americkými dvojčaty Bobem a Mikem Bryanovými. Předchozí tituly vyhráli v letech 2006, 2007, 2009 a 2010.  V ženské čtyřhře získal premiérový grandslamový titul nejlepší argentinsko-italský pár světa Gisela Dulková a Flavia Pennettaová.  Ve smíšené čtyřhře zvítězil poprvé společně slovinsko-kanadský pár Katarina Srebotniková a Daniel Nestor. Pro Srebotnikovou to byl celkově čtvrtý grandslamový titul v této soutěži, pro Nestora pak celkově sedmý a druhý z tohoto turnaje.

Zajímavosti.

Nejdelší zápas v historii ženské dvouhry turnaje sehrály v osmifinále Ruska Světlana Kuzněcovová a Italka Francesca Schiavoneová, jež po čtyřech hodinách a čtyřiceti čtyřech minutách odešla poražená po setech 6:4, 1:6, 16:14.  Číňanka Li Na se stala prvním čínským tenistou v historii, jenž se probojoval do finále dvouhry jakékoli grandslamové události.  Po prohře ve 3. kole bývalá světová jednička Justine Heninová oznámila ukončení obnovené profesionální kariéry. Důvodem bylo chronické zranění lokte. Poprvé se rozhodla profesionální tenis opustit v květnu 2008 pro ztrátu motivace.

Česká stopa.

Výkony.

Do mužské dvouhry nastoupili čtyři čeští tenisté. Tomáš Berdych se jako šestý nasazený probojoval do čtvrtfinále, kde podlehl Srbu Novaku Djokovićovi ve třech setech. Kvalifikant Jan Hernych postoupil do třetího kola, v němž nestačil na světovou čtyřku Robina Söderlinga.  V ženské dvouhře měl český tenis deset zástupkyň. Pětadvacátá nasazená Petra Kvitová prošla do čtvrtfinále, v němž prohrála s druhou hráčkou světa Ruskou Věrou Zvonarevovou, která postupně vyřadila tři Češky. Jednatřicátá nasazená Lucie Šafářová, která na turnaji zaznamenala třetí nejvyšší počet dvojchyb, jí podlehla ve třetím a Iveta Benešová ve čtvrtém kole. Ve druhém kole Kvitová zdolala Australanku a pátou nasazenou Samanthu Stosurovou. Ve statistikách počtu es skončila v turnaji s 16 zásahy na druhém místě za Petrovovou.  V ženské čtyřhře druhý nasazený česko-slovinský pár Květa Peschkeová a Katarina Srebotniková prošel do semifinále, v němž ve dvou setech nestačil na turnajové dvanáctky Azarenkovou a Kirilenkovou. Šestá nasazená dvojice Iveta Benešová a Barbora Záhlavová-Strýcová podlehla ve třetím kole turnajovým devítkám Američankám Mattekové-Sandsové a Shaughnessyové. Vladimíra Uhlířová se s Jihoafričankou Natalií Grandinovou dostaly do čtvrtfinále, v němž nestačily na nejlepší světový pár Dulková–Pennettaová.  Nejlepšího výsledku na prvním grandslamu sezóny dosáhl junior Jiří Veselý, který potvrdil roli prvního nasazeného, když ve finále juniorské dvouhry hladce porazil Australana Luka Savilla 6–0, 6–3. Spolu se Slovákem Filipem Horanským triumfovali jako druzí nasazení ve čtyřhře, po finálovém vítězství nad domácí dvojicí Ben Wagland a Andrew Whittington ve dvou setech. Veselý se tak stal historicky prvním Čechem, jenž triumfoval v singlu i deblu juniorů na Australian Open. Ve čtyřhře juniorek se český nenasazený pár Denisa Allertová a Klára Fabíková probojoval do semifinále, v němž podlehl Japonkám Eri Hozumiové a Miju Katové.

Finále dalších soutěží.

Junioři.

Junioři – dvouhra.

Jiří Veselý vs. Luke Saville 6-0, 6-3.

Juniorky – dvouhra.

An-Sophie Mestachová vs. Mónica Puigová 6-4, 6-2.

Junioři – čtyřhra.

Filip Horanský / Jiří Veselý vs. Ben Wagland / Andrew Whittington, 6–4, 6–4.

Juniorky – čtyřhra.

An-Sophie Mestachová / Demi Schuursová vs. Eri Hozumiová / Miju Katová, 6–2, 6–3.

Vozíčkáři.

Vozíčkáři odehráli soutěže dvouher a čtyřher ve třech kategoriích. Turnaj se konal ve dnech 26. až 29. ledna v rámci okruhu NEC tour kategorie Grand Slam. Celkový rozpočet činil 63 000 dolarů.

Vozíčkáři – dvouhra.

Šingo Kunjeda def. Stéphane Houdet, 6–0, 6–3

Vozíčkářky – dvouhra.

Esther Vergeerová vs. Daniela di Torová, 6–0, 6–0

Vozíčkáři kvadruplegici – dvouhra.

David Wagner vs. Peter Norfolk, 6–2, 6–3

Vozíčkáři – čtyřhra.

Maikel Scheffers / Šingo Kunjeda vs. Stéphane Houdet / Nicolas Peifer, 6–3, 6–3

Vozíčkářky – čtyřhra.

Esther Vergeerová / Sharon Walravenová vs. Aniek van Kootová / Jiske Griffioenová, 6–0, 6–2

Vozíčkáři kvadruplegici – čtyřhra.

Do soutěže nastoupily pouze dva páry, které se utkaly ve finále.

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi do hlavní soutěže divokou kartu.

Kvalifikanti.

Následující tenisté postoupili do hlavní soutěže z kvalifikace.

Rozpočet a body.

Celkový rozpočet i odměny hráčů byly nejvyšší v historii turnaje i celého tenisu. Ve srovnání s rokem 2010 došlo k nárůstu rozpočtu o 3,8 % na celkových 25 000 000 miliónů australských dolarů. Vítězové dvouher dospělých obdrželi 2,2 miliónu australských dolarů (US$2,1 miliónů), finalisté pak polovinu 1,1 miliónu australských dolarů. Dosud nejvyšší odměny byly vyplaceny na US Open 2010, kde vítězové Kim Clijstersová a Rafael Nadal získali 1,7 miliónu amerických dolarů.

Prize money.

Všechny částky jsou uváděny v měně australský dolar (AUD); částka v párových soutěžích je uváděna celkově na dvojici.

Média.

Oficiální přenos z Australian Open 2011 do světa byl přenášen jedenácti různými vysílacími distributory. Channel 7 spolu s ESPN pokrývaly Severní Ameriku a prostřednictvím frenčízingu také Jižní, respektive Latinskou Ameriku. Eurosport byl držitelem práv pro Evropu. V Asii přenos zajišťovala ESPN Star Sports, v Japonsku pak konkrétně stanice WOWOW a v Čínské lidové republice společnost CN Sports Interactive Media Group. V Africe měla distribuční práva zakoupeny stanice SuperSport a na Středním Východu Abu Dhabi TV. Na Novém Zélandu signál pokrýval Sky New Zealand a na Fidži kanál FIJI TV.  Poprvé v historii byl průběh kvalifikací hlavních soutěží přenášen živě po internetu. Kamery snímaly dvorce číslo tři, pět, šest a sedm, a záznam byl vysílán po síti na webech australianopen.com, foxsports.com.au, yahoo7.com, livestream.com a facebookové stránce Australian Open. Přenosy běžely od 12. do 15. ledna.

Australian Open 2011 byl 99. ročník prvního tenisového grandslamu sezóny, konaný v rozmezí 17. až 30. ledna. Hrál se v Melbourne Parku v Melbourne na 25 dvorcích s tvrdým umělým povrchem Plexicushion. Organizátory události byly Mezinárodní tenisová federace a Australský tenisový svaz. Turnaj byl součástí mužského okruhu ATP World Tour 2011 a ženského okruhu WTA Tour 2011. Vítězové si do žebříčků připsali dva tisíce bodů.

Résultats détaillés de l’édition 2011 du tournoi de tennis professionnel Open d'Australie qui est disputée du 17 au. Ce tournoi est le premier de la tournée du Grand Chelem.