Princip tragédie občiny.

Výnosy a náklady u tragédie občiny.

K znázornění situace uvádí Garret Hardin jako příklad takového zdroje společnou pastvinu, na které nechává více pastevců pást svá stáda dobytka. Každý kus dobytka ve stádě přináší pastevci určitý užitek (např. výnosy z prodeje masa, mléka), racionální úvahou pastevce tedy je zvyšovat počet kusů tak, aby se tento užitek zvyšoval. Stejně však uvažují všichni pastevci, čímž dochází k takovému navýšení celkového počtu dobytka na pastvině, že množství trávy na jeden kus dobytka se snižuje, čímž se snižuje i užitek z kusu (např. dobytek v důsledku snížení množství potravy pohubne a je z něj méně masa, příp. produkuje méně mléka). Může dojít i k naprostému vypasení pastviny, což má za následek další snížení užitku (zvířata pomřou), případně nenávratné poškození pastviny.  S každým přidaným kusem dobytka se zvyšuje výnos pouze majiteli daného kusu, avšak ztráty spojené s přidáním kusu (tedy poškození pastviny, snížení množství trávy na kus) sdílejí všichni pastevci (tím, že je zdroj společný všem, se snížení množství trávy na kus projeví na dobytku všech pastevců).  Individuální výnos za přidaný kus dobytka je tedy pro pastevce vyšší než náklad s ním spojený, existuje zde tedy stálá motivace přidávat další kusy dobytka.  Chování subjektů, které se snaží o výše zmíněnou privatizaci výnosů a sdílení nákladů s ostatními, se nazývá Double C - Double P Game ("Commonize Costs Privatize Profits"; česky se ustálil výraz "socializace nákladů (ztrát) – privatizace zisků)".

Historický kontext.

Hardin ve své práci vycházel z historie středověké Anglie. V 16. století zde existovala volná území obecní půdy, která byla k dispozici pro všechny. Chudí poddaní mohli na tato území vyhánět svůj dobytek k pastvě, čímž si mohli přispět ke zlepšení kvality života. Pro každého však bylo výhodné posílat na tyto obecní půdy stále větší a větší stáda, což mělo za následek to, že zde bylo více dobytku, než půda mohla uživit.

Příklad.

Pastvina o pevně dané rozloze může dlouhodobě uživit 100 ovcí. Při tomto množství ovcí se všechny dostatečně napasou, přitom však neponičí travní porost. Ten stačí dorůstat dostatečně rychle k tomu, aby stádo na pastvině mohlo trvale žít. Pokud pastvinu vlastní soukromý vlastník, jistě na základě svých zkušeností na ni bude pást právě 100 ovcí, aby v dlouhodobém výhledu maximalizoval zisk. Pokud by vyhnal na pastvinu více ovcí, např. 200, toto stádo by brzy sežralo všechnu trávu, vyžralo ji i s kořínky a pastvinu zdevastovalo. Travní porost by se tak změnil v částečné bahniště, na kterém by zbytky vegetace, keříčky trávy, byly schopny uživit jen 20 ovcí. I populace těchto 20 ovcí by přitom byla schopna zabránit obnově pastviny, protože nyní mnohem méně ovcí logicky spásá mnohem méně trávy, ale kvůli poničenému porostu připadá na jednu ovci stejné množství dostupné trávy jako na začátku.  Pokud si tedy představíme malou obec s 20 rodinami s právě takovou obecní pastvinou, dlouhodobého maximálního zisku by každý člen obce dosáhl, kdyby každý z nich na pastvině pásl 5 ovcí. Na obecní pastvinu však může kterýkoliv člen obce vyhnat tolik ovcí, kolik chce. V takové obci se však jistě najde několik lidí, kteří vyženou na obecní pastvinu více ovcí než by bylo potřeba, třeba 10. Každý farmář ví, že pokud to udělá každý, pastvina se zdevastuje, avšak to se stane tak jako tak, i kdyby on sám se toho nezúčastnil, protože jeho příspěvek je malý a celou situaci nezvrátí. Hnán logickou snahou alespoň dočasně, dokud pastvina nebude zničena, maximalizovat svůj zisk, vyžene každý z 20 farmářů rovněž 10 ovcí a tragédie obecní pastviny je dokonána.

Esej Garreta Hardina.

Shrnutí práce.

Na samém začátku své eseje Hardin zmiňuje problémy, které nelze řešit technickými prostředky. Vztahuje se k nim koneckonců i samotný podtitul práce "Populační problém nemá technické řešení, nýbrž vyžaduje zásadní změny ve společenských zásadách".  Zatímco řešení „technických" problémů vyžaduje pouze změnu v technologiích a žádné, či případně velmi malé, změny ve společnosti, tak „netechnické" problémy jsou přesným opakem. Hardin dále tvrdí, že příčinu těchto „netechnických" problémů můžeme často spojit s růstem lidské populace, resp. rostoucím užíváním přírodních zdrojů planety Země.  Aby poukázal na důležitost těchto „netechnických" problémů, Hardin popisuje omezení v dostupnosti energie (a materiálových zdrojů). Tato omezení dává do vztahu s „kvalitou života", přičemž celý vztah charakterizuje takto: maximalizace populace sebou nutně přináší maximalizaci v užívání zdrojů na aktivity, které souvisí s přežitím populace (a obráceně). Důsledek podle Hardina je ten, že dlouhodobě neexistuje předvídatelné technické řešení, které by řešilo růst lidské populace a také zároveň zvyšovalo úrovně životních standardů, neboť zdroje na naší planetě jsou omezené.  Proto se Hardin v dalších částech své práce snaží najít „netechnické" řešení. Pro názornost volí hypotetický příklad pastviny, kterou sdílí pastevci. U pastevců předpokládá, že mají zájem na maximalizaci svých výnosů, a tak velikost svého stáda zvýší kdykoliv, kdy to jen bude možné, neboť větší stádo znamená větší výnosy.  Užitek z přidání dalšího kusu dobytka je ovšem jak pozitivní, tak i negativní:  Stěžejním bodem je právě toto rozdělení nákladů a výnosů, které je nerovné. Všechny výnosy sklízí jen ten pastevec, který zvětšuje své stádo, kdežto náklady nesou všichni pastevci dohromady. Jelikož výnosy pro jednotlivce jsou vždy větší než náklady, jako racionální chování všech pastevců se jeví takové chování, které vede k neustálému zvětšování stáda. Následkem tedy dochází k nadměrnému pasení stád a pastvina se postupně znehodnocuje; v dlouhodobém měřítku může dokonce dojít k jejímu naprostému zničení. I když jsou si této možnosti pastevci vědomi, nic to nemění na jejich postoji – výnosy z přidání každého dalšího kusu dobytka vždy převýší jejich náklady, které jsou s ním spojeny.  Protože je tato sekvence událostí předvídatelná z racionálního chování zainteresovaných jednotlivců, Hardin celou situaci popisuje jako „tragédii".  Příklad s pastvinou představuje hlavní jádro Hardinovy eseje. Svou myšlenku ovšem dále rozvíjí na mnohem širší pojem „pastvin" planety Země, za které označuje například zemskou atmosféru, oceány, řeky, hejna ryb, národní parky, dokonce i např. parkovací automaty. U všech situací naráží na vztah růstu lidské populace a přírodní zdroje, které obecně chápe jako „pastviny".  Jako možná řešení těchto „netechnických" problémů Hardin navrhuje privatizaci, pokuty za znečišťování či regulace. V souvislosti s hypotetickým příkladem pastviny je označuje jako „ohrazené pastviny" (v originále je použit termín "enclosure"). Hardin také popisuje historický vývoj, kdy jsou na začátku všechny zdroje přístupné jako „pastviny" (tedy neomezený přístup všech) až ke stavu, kdy jsou pastviny „ohrazené" (a jsou tedy předmětem různých regulací, které přístup k nim buďto omezují či plně zakazují). Hardin rovněž namítá a nesouhlasí s tvrzením, že by lidské svědomí postačovalo jakožto prostředek ochrany pastvin. Zdůvodňuje to skutečností, že na tomto přístupu vydělají sobečtí jednotlivci nad těmi nesobeckými.

Význam práce.

Účelem Hardinova hypotetického příkladu s pastvinou je poukázat na to, že volný přístup (neomezená poptávka) po omezeném zdroji v konečném důsledku zdroj samotný vyčerpává vlivem jeho přetěžování. Toto přetěžování může být buďto dočasného charakteru, anebo trvalé. K přetěžování dochází z toho důvodu, že výhody z něj jsou především na straně jednotlivce, kteří mají motivaci maximalizovat svůj užitek, přičemž náklady z přetěžování jsou rozloženy mezi všechny, pro které je zdroj dostupný. Tato situace vede k postupnému navyšování poptávky po zdroji, a dochází tak k lavinovitému efektu, který v konečném důsledku představuje úplné vyčerpání zdroje. Podle Hardina rychlost vyčerpání zdroje závisí primárně na třech faktorech: počet uživatelů společného zdroje, velikost jejich spotřeby a relativní velikosti zdroje.  "Tragédie občiny" je ovšem pouze metaforou a její interpretace by neměla být brána doslova. Reprezentuje spíše strukturu vztahů a jejich následky. Slovo „tragédie" by rovněž nemělo být chápáno negativně, jak je tomu v tradičním slova smyslu. V anglické literatuře je také často kritizováno užití slova "commons", které mnohokrát vedlo k nedorozumění. Dokonce sám Hardin se vyjádřil v tom smyslu, že měl svou esej pojmenovat spíše „Tragédie neregulované pastviny".  I přesto má esej "Tragédie občiny" velký význam zejména při analyzování chování jednotlivců v oblastech jako je ekonomie, evoluční psychologie, teorie her, politologie či sociologie. Hardinova esej byla velmi vlivným dílem, za zmínku stojí také z toho důvodů, že se explicitně věnuje společenským problémům mravnosti, i když byla publikována v přední publikaci vědecké komunity - magazínu Science.

Kritika.

Hardinova esej byla podrobena široké kritice, především kvůli nepřesnému popisu rozhodování jednotlivců, kteří sdílí společnou pastvinu. Často byla také kritizována skutečnost, že G. Hardin prosazuje privatizaci společných zdrojů. Hardinova obhajoba jasně definovaných vlastnických práv je i dnes často používána jako hlavní argument pro privatizaci, resp. obhajobu institutu soukromého vlastnictví jako takového. Mezi hlavní kritiky patří politoložka Elinor Ostromová, která tvrdí, že argumentování hypotetickým příkladem G. Hardina pro privatizaci určitého zdroje je pouhým „zveličováním" případu. Nicméně i Ostromová uznává, že existují skutečné problémy, na které lze Hardinovu teorii a problematiku využívání zdrojů aplikovat.  Část této kontroverze pramení z nesouhlasu ohledně chování a přístupu jednotlivců - především toho, zdali budou dlouhodobě preferovat sobecké chování tak, jak jej popsal Hardin. Někteří autoři argumentovali tím, že i sobečtí jednotlivci často najdou způsob, jak s ostatními kooperovat, protože určité omezení všech zainteresovaných slouží ku prospěchu jak celému kolektivu, tak i zájmům jednotlivce.

Praktické příklady tragédie občiny.

Tragédie občiny obecně popisuje stav „co je všech, není vlastně nikoho". Jako další metaforu situace, kterou popisoval G. Hardin, je společná zahrada obyvatel domovního bloku. Všichni mají zájem na tom, aby vypadala co nejlépe; avšak každý rovněž doufá, že o zahradu bude pečovat někdo jiný.  Nejčastěji je koncept "tragédie občiny" zmiňován v souvislosti s životním prostředím a trvale udržitelným rozvojem (Udržitelnost). Koncept je často brán jako model pro řadu problémů s přírodními zdroji, kterým v dnešní době čelíme. Jako konkrétní příklady lze uvést nedostatek pitné vody a úrodné půdy či neobnovitelné zdroje energií jako ropa a uhlí.

Příklad rybolovu v oceánech.

Problematiku nejasně stanovených vlastnických práv a důsledků, ke kterým tento stav vede, lze ilustrovat na rybářském průmyslu. Jelikož oceány patří každému, nemá za ně nikdo zodpovědnost. Podobně jako pastevci v hypotetickém příkladu G. Hardina, rybářské flotily mají zájem na tom lovit co nejvíce (maximalizace užitku jednotlivcem), bez ohledu na to, co budou dělat ostatní flotily. Výsledkem je taková míra rybolovu, která z dlouhodobého hlediska může vést k vyhubení některých druhů ryb.  Tato situace má dva extrémy - rybářské flotily buďto nebudou lovit vůbec (a nebudou tedy mít žádné zisky), anebo budou v nadměrném lovu pokračovat a časem dojde k vyplenění oceánů (což znamená, že nebudou mít žádné zisky v budoucnu). Hypotetickým řešením je optimální úroveň rybolovu, která zajistí dostatečné výdělky rybářským flotilám a která zároveň povede k tomu, že v oceánech zůstane dostatečné množství ryb potřebné k jejich reprodukci na další roky.  Tato optimální úroveň rybolovu se ovšem v praxi velmi složitě dosahuje právě z toho důvodu, že nad rybími lovišti neexistuje žádný druh vlastnictví. Bjørn Lomborg, autor knihy Skeptický ekolog, jako jedno z řešení navrhuje, že by státy mohly rozšířit svá území o 200 mil od pobřeží, čímž by „získaly do vlastnictví všechny ryby v těchto hranicích a mohly by (kupříkladu prostřednictvím povolenek) zajistit, aby se chytalo pouze optimální množství ryb. Lomborg však podotýká, že je velmi komplikované (či dokonce nemožné) ryby vlastnit, protože „mnoho druhů jako tuňák nebo losos se pohybuje na velké vzdálenosti a migruje v oblasti větší než 200 mil.“ Vlastnická práva na hejna ryb žijících v oceánech by pravděpodobně vyžadovala ještě mnohem komplikovanější řešení.  Lomborgem popsaný stav je tedy takový, kdy není možné zajistit optimální využití moří a oceánů státy či mezinárodními dohodami. Výsledek podle Hardinovy teorie je, že všichni budou usilovat o maximalizaci svého užitku tak dlouho, než dojde k vyčerpání zdroje. Rybářské flotily budou přehnaně investovat do svých lodí a vybavení, aby mohly na oceánském rybolovu vydělat co nejrychleji a nejefektivněji. Jediným limitem tohoto chování bude podle Lomborga takové vyčerpání oceánů, kdy další rybolov již nebude ekonomicky ziskový.  Naproti příkladu rybolovu oceánů je rybniční rybářství. Zde jsou vlastnická práva definována jasně, stejně tak stav rybníka a množství ryb v něm je z dlouhodobého hlediska příznivé. Rybář totiž hospodaří takovým způsobem, „aby měl ryby nejen letos, ale i za rok či za deset let“. Jasně definované a zajištěné vlastnictví, jak zmiňuje Hardin, chrání rybník před tragédií občiny.

Tragédie obecní pastviny v teorii her.

Tragédie obecní pastviny spadá v teorii her pod tzv. sociální dilema. Je verzí vězňova dilematu pro více hráčů.  U příkladu s pastvinou a dobytkem je strategií každého pastevce držet určitý počet kusů dobytka, který přinese maximální užitek (např. maximální množství mléka).  Hru lze zjednodušeně znázornit ve formě výplatní matice vězňova dilematu, kde v řádcích jsou strategie (kolik držet kusů dobytka) jednoho pastevce, a ve sloupcích jsou strategie (kolik držet kusů dobytka) všech zbývajících pastevců dohromady.

Řešení tragédie občiny.

Privatizace zdroje.

Privatizace zdroje, tedy převedení veřejného zdroje (veřejného majetku) do osobního vlastnictví, vede u soukromého majitele takového zdroje k přijmutí veškerých následků rozhodnutí, která udělá ohledně využívání zdroje.  Oproti předchozí situaci tedy nese subjekt, který rozhoduje, nejen všechny výnosy, ale i náklady (o které se při využívání sdíleného zdroje dělil s ostatními subjekty). Díky tomu lze očekávat, alespoň teoreticky, zodpovědnější chování při využívání zdroje.  Privatizovat však nelze všechny zdroje - zatímco kolem pastviny lze postavit ohradu, aby na ní nemohla pást stáda jiných pastevců, např. zdroj jako vzduch ohradit nelze (u těchto zdrojů se využívá nějaké formy regulace užívání zdroje).

Regulace užívání společného zdroje.

Zdroj zůstává ve veřejném vlastnictví, avšak subjektům, které zdroj užívají, jsou alokována (rozdělována) práva a omezení k jeho užívání (např. státem, obcí anebo družstvy). Úspěšné kooperativní systémy studovala např. Elinor Ostromová.  Sem patří např. systémy povolenek či limity na těžby surovin, na rybolov, na množství vypouštěných škodlivin do životního prostředí.

Regulace porodnosti.

Lidská populace exponenciálně roste, avšak přírodní zdroje jsou omezené. Hardin tvrdí, že kvůli tomu připadá na osobu stále menší podíl přírodních zdrojů, čímž dochází k zhoršování kvality lidského života. Znečišťování životního prostředí je důsledkem zvyšování lidské populace a tím i počtu subjektů, které produkují škodlivé látky do prostředí. Zatímco v minulosti, kdy byla lidská populace nižší, se dokázala příroda sama čistit, s rostoucí populací a vyšší mírou znečišťování je tato schopnost přírody nedostatečná. Podle Hardina je tento problém řešitelný omezením svobody lidí rodit libovolné množství dětí, aniž by zvažoval, zda je skutečným problémem počet lidí, nebo jejich chování.

Tragédie občiny (český ekvivalent k anglickému "tragedy of the commons"), někdy překládáno těž jako tragédie obecní pastviny, je pojem vycházející z eseje Garretta Hardina "Tragedy of the Commons" z roku 1968. Označuje situaci, kdy je určitý omezený zdroj sdílen několika jednotlivci, neboli občina, a ti se při jeho využívání snaží maximalizovat svůj osobní užitek. Tato snaha ovšem v konečném důsledku může vést k nenávratnému vyčerpání daného zdroje (erozi surovinové základny), a tedy ke snížení užitku všech jednotlivců (tragédii).

La tragédie des biens communs, ou tragédie des communaux, est un concept décrivant un phénomène collectif de surexploitation d'une ressource commune que l'on retrouve en économie, en écologie, en sociologie La tragédie des biens communs doit se produire dans une situation de compétition pour l'accès à une ressource limitée (créant un conflit entre l'intérêt individuel et le bien commun) face à laquelle la stratégie économique rationnelle aboutit à un résultat perdant-perdant.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1350. V roce 1900 zde žilo 781 obyvatel. Do 40. let 20. století zde žila početná chorvatská (64 % roku 1930) a rovněž německá (17 % roku 1930) populace. V současnosti v obci žije přibližně 330 obyvatel.

Obyvatelstvo.

Struktura.

V obci k počátku roku 2016 žilo celkem 321 obyvatel. Z nich bylo 157 mužů a 164 žen. Průměrný věk obyvatel obce dosahoval 41% let. Dle Sčítání lidu, domů a bytů provedeném v roce 2011, kdy v obci žilo 299 lidí. Nejvíce z nich bylo (16,4%) obyvatel ve věku od 50 do 59 let. Děti do 14 let věku tvořily 12,7% obyvatel a senioři nad 70 let úhrnem 8,4%. Z celkem 261 občanů obce starších 15 let mělo vzdělání 37,9% střední vč. vyučení (bez maturity). Počet vysokoškoláků dosahoval 1,9% a bez vzdělání bylo naopak 1,9% obyvatel. Z cenzu dále vyplývá, že ve městě žilo 149 ekonomicky aktivních občanů. Celkem 84,6% z nich se řadilo mezi zaměstnané, z nichž 65,8% patřilo mezi zaměstnance, 3,4% k zaměstnavatelům a zbytek pracoval na vlastní účet. Oproti tomu celých 47,8% občanů nebylo ekonomicky aktivní (to jsou například nepracující důchodci či žáci, studenti nebo učni) a zbytek svou ekonomickou aktivitu uvést nechtěl. Úhrnem 141 obyvatel obce (což je 47,2%), se hlásilo k české národnosti. Dále 41 obyvatel bylo Moravanů a 7 Slováků. Celých 92 obyvatel obce však svou národnost neuvedlo.  Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Náboženský život.

Obec je sídlem římskokatolické farnosti Nový Přerov. Ta je součástí děkanátu Mikulov - Brněnské dicéze v Moravské provincii. Při censu prováděném v roce 2011 se 57 obyvatel obce (19%) označilo za věřící. Z tohoto počtu se 38 hlásilo k církvi či náboženské obci, a sice 17 obyvatel k římskokatolické církvi (6% ze všech obyvatel obce) a 3 k českobratrským evangelíkům. Úhrnem 99 obyvatel se označilo bez náboženské víry a 143 lidí odmítlo na otázku své náboženské víry odpovědět.

Obec Nový Přerov (, ) se nachází v okrese Břeclav, kraj Jihomoravský. Žije zde obyvatel. Jedná se o malou vesnici ležící v těsném sousedství státní hranice s Rakouskem, za níž se rozkládá malá dolnorakouská vesnice a katastrální území Altprerau (česky "Starý Přerov"), tvořící součást obce Wildendürnbach.

Nový Přerov est une commune du district de Břeclav, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Vlastnosti.

Platforma byla navržena tak, aby se ti, jež ji používají, mohli soustředit na kreativní část práce namísto kódování. Mimo jiné nabízí také velmi dobrou podporu pro používání multimediálních prvků, ať už jde o video, audio, animace, atd. Konkurenční výhodu přináší také přenositelnost mezi platformami – JavaFX koresponduje s heslem „Write once, run anywhere“. To znamená, že aplikace naprogramované na platformě JavaFX můžete spouštět na kterémkoliv prostředí, kde běží JRE (Java Runtime Environment). Od verze 2.2 je možné pomocí Native Packaging zabalit aplikaci tak aby se dalo nainstalovat a spustit bez nutnosti nainstalovaného JRE.  V současnosti je JavaFX oficiálně plně podporována operačními systémy Windows XP, Vista, Windows 7, Windows 8, macOS a Linux. U mobilních zařízení lze spouštět aplikace na Androidu, systému Windows Mobile a dalších příslušných OS.

Vývoj.

Nástroje.

Pro vývoj v JavaFX se používá například vývojové prostředí NetBeans IDE nebo Eclipse, které jsou zdarma, poté je zde k dispozici IntelliJ IDEA které je placeným prostředím. Zde jsou uvedené pouze tři nejpoužívanější prostředí ale je jich mnohem víc a záleží na vývojáři, které z nich bude vyhovovat nejvíce. NetBeans IDE je k dispozici na stránkách Oraclu a dá se stáhnout společně s JDK  Pomocí nástroje Java FX scene builder je možné navrhovat uživatelské rozhraní stylem „táhni a pusť“. Výstup je ukládán do souboru typu FXML (nástavba XML).

Nasazení aplikací.

JavaFX platformu je možné nasadit následujícími způsoby:

Historie.

JavaFX Script, skriptovací jazyk JavaFX přišel s projektem od Chrise Olivera a nazýval se F3. Sun Microsystems poprvé oznámily JavaFX na celosvětové konferenci Java Developerů JavaOne v květnu 2007. Rok poté v květnu 2008 Sun Microsystems oznámili plán na vydání JavaFX pro prohlížeče a desktopy ve třetí čtvrtině roku 2008. JavaFX pro mobily v druhé čtvrtině roku 2009. Také oznámili několikaletou dohodu s On2 Technologies na jejich rozsáhlé grafické kapacity, které se přidali do JavaFX a tím umožnili pracovat s TrueMotion Video Codec. Koncem července 2008 si mohli developeři stáhnout zkušební verzi JavaFX SDK pro Windows a Macintosh a zároveň s JavaFX pluginem pro IDE NetBeans 6.1. Důležité uvolnění verze od JavaFX 1.1 má název založen na názvu ulice nebo sousedství v San Francisku. Vydané update většinou tento název nenesou.

JavaFX jako open source.

V říjnu 2011 Oracle oznámil záměr poskytnutí JavaFX toolkit open Source komunitě a v listopadu téhož roku byla JavaFX připojena do OpenJDK komunity. Od té doby je OpenJFX kompletně open source.  OpenJFX je takzvaná, next generation client aplikace pro desktopy a další systémy. Každý kdo se chce zúčastnit vývoji aplikace má příležitost a může se jednat o vytvoření portů nebo třeba přidání nové vlastnosti atd.  Více informací se dozvíte na oficiální wiki OpenJDK (https://wiki.openjdk.java.net/display/OpenJFX/Main), která je jenom v angličtině.

JavaFX nahrazuje swing.

Důvody.

Zastaralá technologie zavedena v 90. letech. Která nepodporuje nové technologické prvky:

Příklad vytvoření aplikace.

"//importy"

CSS.

JavaFX dává k dispozici skinování komponentů pomocí CSS. Používá vlastní atributy v CSS například pro vyplnění barvou ("příklad:.vyplnBarvou { -fx-fill: red }"). To vyžaduje od grafika, aby se naučil tyto nové atributy a mohl je používat. Skinování zatím nepodporuje animování. Pro rozpoznání každý atribut pro FX začíná -fx-.

Nedostatky.

JFX je stále ve vývoji a s každou novou verzí přibývají různé nové prvky. Chybí ji důležité prvky pro vyvíjení aplikací na mobily jako například geolokace, orientace zařízení nebo natáčení kamerou. Při přehrávání videa nebo zvuku mohou být použité pouze kodeky, které licencuje Oracle.

JavaFX je softwarová platforma postavená na bázi platformy Java z dílny společnosti Sun Microsystems. Slouží pro vývoj tzv. RIA aplikací (Rich Internet applications), v překladu bohatých internetových aplikací. Jak již z názvu vyplývá, jedná se především o prvky zajišťující interaktivitu webových stránek, tedy stránek, které s uživatelem, oproti těm statickým, nějakým způsobem komunikují. V případě JavaFX webových aplikací, které se formou pluginu spouští z prohlížeče, navíc platforma umožňuje si aplikaci stáhnout a využívat ji jako klasický desktopový program a to i v offline módu. JavaFX je cílena na vývojáře programů toužících po rychlém a snadném vývoji pro desktopy, internetové prohlížeče, ale i rychle rozvíjející se mobilní oblast. Vznikla jako reakce na masové rozšíření platforem jako je Adobe Flash a především Microsoft Silverlight.

JavaFX est un framework et une bibliothèque d'interface utilisateur issue du projet OpenJFX, qui permet aux développeurs Java de créer une interface graphique pour des applications de bureau, des applications internet riches et des applications smartphones et tablettes tactiles.


Obyvatelstvo.

V obci a tedy i v regionální jednotce žilo v roce 2011 32 977 obyvatel, z čehož kromě čtyř na ostrůvku Samiopoúla všichni žili na hlavním ostrově. Obec Samos se člení na čtyři obecní jednotky, které se dále skládají z komunit a ty z jednotlivých sídel, tj. měst a vesnic. V závorkách je uveden počet obyvatel obecních jednotek a komunit.

Geografie.

Samos má zhruba 477 km2. Nejvyšší horou je Kerkis dosahující výšky 1434 m n. m. Hlavní město ostrova, Samos či také "Vathy", se dříve také nazývalo "Kato Vathy" (Κάτω Βαθύ) nebo též "Limin Vatheos" (Λιμήν Βαθέος).

Hospodářství.

Ekonomika spočívá zejména v zemědělství a turistice. Hlavními zemědělskými výrobky jsou hroznové víno, med, olivy, olivový olej, citrony, sušené fíky, mandle a květiny.

Historie.

V klasické antice byl ostrov centrem iónské kultury a bohatství. Ostrov proslavily například zdejší vína a červená keramika. Největšího rozkvětu dosáhl Samos za vlády tyrana Polykrata. Později byl pod kontrolou Perské říše a v období helénismu o vliv nad ostrovem soupeřili Ptolemaiovci a Seleukovci. V 2. století př. n. l. se ostrov dostal pod kontrolu Římské říše. Během středověku byl součástí Byzance a poté jej získali Janované. V té době byl Samos opět centrem řecké kultury a umění, dokud jej roku 1566 nezískali Osmané. Obyvatelé ostrova se roku 1821 připojili k řecké válce za nezávislost, avšak Samos zůstal po jejím skončení součástí Osmanské říše. Roku 1835 získal ostrov v rámci říše určitou autonomii a roku 1912 byl začleněn do Řeckého království. Během druhé světové války byl ostrov okupován italskými a posléze německými jednotkami.  Významnými rodáky byli například Pythagoras, Ezop, Epikuros či Aristarchos.  Do roku 2011 tvořil spolu s ostrovem Ikarií a skupinou ostrovů Fourni stejnojmennou prefekturu spadající pod kraj Severní Egeis.

Architektura.

Na ostrově se nachází dvě památky zapsané v seznamu Světového dědictví organizace UNESCO – Héraion na Samu a Pythagoreion. Do seznamu byly oba zapsány roku 1992.

Samos (druhý pád "Samu", řecky Σάμoς) je řecký ostrov, který leží ve východní části Egejského moře poblíž pobřeží Malé Asie. Spolu s okolními malými ostrůvky, z nichž je obydlen pouze Samiopoúla, tvoří stejnojmennou obec jež je zároveň regionální jednotkou spadající pod kraj Severní Egeis. V obci a tedy i v regionální jednotce žilo v roce 2011 32 977 obyvatel, z čehož kromě čtyř na ostrůvku Samiopoúla všichni žili na hlavním ostrově. Největším městem je Karlovasi, zatímco sídlem obce a regionální jednotky jsou Vathy a Samos, jež leží těsně vedle sebe.

Samos (en, en turc "Sisam") est une île grecque de la mer Égée, proche de l'Asie mineure et située à au sud-ouest d'Izmir en Turquie. Elle forme un dème (municipalité) et un district régional de la périphérie d'Égée-Septentrionale. Son chef-lieu est la ville de Vathy ; les deux autres villes sont Chora et Pythagorion (Tigani). Elle compte (2001 ; "Samiens" ou "Samiotes") pour.


Obligatorní.

Realizuje se jakožto standardní, řádné, zakončení studia studentů magisterského studijního programu v oblasti všeobecného lékařství (MUDr.), zubního lékařství (MDDr.), veterinárního lékařství a veterinární hygieny (MVDr.) a toto studium se tak řádně ukončuje příslušnou státní rigorózní zkouškou (je jich více). (Ze zákona zde tedy v těchto případech přímo nevyplývá povinnost obhajovat rigorózní práci; nicméně v některých těchto lékařských oborech se tato práce, či její obdoba, zhotovuje, v jiných nikoli, vždy dle akreditované skladby příslušného studijního oboru.) Jde o tituly získané v rámci jednoho formálního studia; jedná se o tzv. profesní doktoráty.

Fakultativní.

Realizuje se jakožto dobrovolná, placená a dodatečná státní rigorózní zkouška (jedna) pro absolventy magisterského studijního programu v ostatních oblastech (JUDr., PhDr., RNDr., PharmDr., ThLic., ThDr.), pouze pro ty, kteří již získali akademický titul magistr (Mgr.), v tomto případě je nutné obhájit rigorózní práci. (Ze zákona zde tedy v těchto případech přímo vyplývá povinnost obhájit rigorózní práci; v některých případech lze případně uznat jako rigorózní práci i práci diplomovou či práci disertační, v jiných případech to být možné nemusí, vždy dle vnitřních předpisů konkrétní vysoké školy; v tomto případě se však nejedná o žádný další stupeň vzdělání, studia, resp. získané formální kvalifikace navíc, ale o dodatečnou zkoušku v rámci řízení, které je spjato s poplatky, rovněž je možné za úplatu používat i informační technologie potřebné pro přípravu k této zkoušce v souladu s pravidly určenými vysokou školou.) Na uvedené tituly se tedy dále formálně nestuduje, ale skládá se jedna zkouška.

Seznam.

Uvedený seznam uvádí, ve kterých vysokoškolských oblastech vzdělávání je v současné době dle českého vysokoškolského zákona možno rigorózní zkoušku vykonat a též příslušný akademický titul, který je následně udělen (ten se ve všech těchto níže uvedených případech případně uvádí ve zkratce před jménem):  Uvedené akademické tituly se občas označují jako tzv. „malé doktoráty“, protože rigorózum platí jen pro magisterskou úroveň vysokoškolského vzdělání, nikoli pro úroveň doktorskou. Předchozí titul magistra (Mgr.) je ale případným novým titulem nahrazen, resp. se již původní neuvádí (obdobně jako Bc. a Mgr.). Za jménem (odděleno čárkou) se pak uvádí až případné akademické tituly doktorské úrovně (Ph.D.).  Například výše uvedený titul JUDr., který používají právníci, tedy není výsledkem doktorského studia (Ph.D.), jedná se stále o magisterskou úroveň (Mgr., JUDr.) vysokoškolského vzdělání a proto se někdy označuje jako zmiňovaný "malý doktorát", přičemž je zároveň jeho nositel stále vzděláním i kompetencemi rovnocenný s právníkem s titulem Mgr. Tedy právník (kupříkladu advokát, státní zástupce, soudce...) s titulem doktor práv (JUDr.) se od právníka s titulem magistr (Mgr.) de facto neliší, oba mají stejné pětileté magisterské vzdělání, nicméně právník s titulem Mgr. ukončil studium státní závěrečnou zkouškou (hovorově označovanou jako "státnice"), zatímco právník s titulem JUDr. se po získání titulu Mgr. rozhodl následně složit ještě další zkoušku.

Historie.

Do roku 1953.

Rigorózní řízení vedoucí k zisku "doktorátu", tehdy prakticky jediného akademického titulu (s výjimkou magistra farmacie), bylo zavedeno roku 1850 a v dané podobě vydrželo přes sto let, kdy bylo roku 1950 bez náhrady zrušeno a dobíhalo až do roku 1953. Celé řízení bylo upraveno zejména nařízením z roku 1872, později částečně novelizovaným pro různé druhy doktorských titulů. Úspěšné ukončení tehdejších univerzitních studií nemuselo tehdy být vždy spojeno se ziskem akademického titulu, záleželo jen na konkrétním studentovi, zda v průběhu studia absolvuje nejen státní zkoušky, ale i tzv. přísné zkoušky doktorské ("rigoróza"), teprve jejichž úspěšné složení k zisku titulu vedlo. Tedy i bez něj bylo možné školu řádně dokončit.  Každá fakulta měla stanoveny poněkud odlišné podmínky, po jejichž splnění mohla jménem rektora celé univerzity titul doktora udělit. Vždy bylo zapotřebí podstoupit jednu nebo více ústních zkoušek, nazývaných právě rigoróza, někdy i obhájit písemné vědecké pojednání, tzv. "dizertaci". Tak pro získání titulu doktora veškerého lékařství (MUDr.) bylo třeba vykonat jen tři rigoróza, stejně tak u doktora práv (JUDr.), konkrétně rigorózum historickoprávní, judiciální a státovědecké. U doktora filozofie (PhDr.), stejně jako u doktora přírodních věd (RNDr.), už bylo třeba sepsat dizertaci a poté absolvovat dvě přísné zkoušky doktorské, jedna byla kratší, zaměřená primárně na filozofii, delší druhá na vědecký obor, který si uchazeč vybral. Pro získání titulu doktora teologie (ThDr.) bylo třeba také sepsat dizertaci a vykonat tři rigoróza. Z hlediska počtu ústních zkoušek měli poněkud snadnější pozici doktorandi technických, zemědělských, veterinárních a obchodních věd, když kromě dizertace podstupovali jen jedno rigorózum.

Po roce 1953.

Vysokoškolský zákon z roku 1950 (od roku 1953) žádné akademické tituly neznal, absolventi vysokých škol byli označováni pouze podle svých profesí, tzv. profesní označení (např. "promovaný lékař", "promovaný právník" apod.). Žádné rigorózní řízení proto pochopitelně neprobíhalo.  Situace se změnila až v roce 1966, kdy byl přijat další zákon o vysokých školách, který opětovně akademické tituly zavedl a který univerzitním absolventům, s výjimkou lékařů a veterinárních lékařů (ti získávali svůj akademický titul již složením státní závěrečné zkoušky), umožnil rigorózní řízení po úspěšném složení státní závěrečné zkoušky vykonat a získat tak titul doktora práv, přírodovědy nebo filozofie. Podmínky tohoto rigorózního řízení byly už jednotné a spočívaly ve vypracování písemné práce a podstoupení ústní zkoušky z jednoho zvoleného vědního oboru a jeho širšího základu. Taková praxe zůstala zachována i po roce 1980, kdy začal platil další vysokoškolský zákon, rigorózní zkouška ale už byla skládána pouze ústně, mohly jí být nabyty i nové akademické tituly doktora pedagogiky (PaedDr.), farmacie (PharmDr.) a sociálně politických věd (RSDr.) a začala tak být označována i závěrečná zkouška lékařů a veterinářů.

Po roce 1990.

Zcela jiná situace nastala po revoluci, kdy v roce 1990 byly všechny uvedené tzv. (fakultativní) „malé doktoráty“ (tedy s výjimkou titulů MUDr. a MVDr.) zrušeny, resp. nebyly udělovány, a rigorózní zkouškou se dále nazývala závěrečná zkouška tzv. "postgraduálních studentů", kteří jí získali akademicko-vědecký titul doktor (Dr.), standardně po 3 letech tohoto dalšího (postgraduálního) studia. Od roku 1990 byl totiž zaveden magistr, aby nahradil tzv. (fakultativní) malé doktoráty (PhDr., PharmDr., JUDr., RNDr. a další) a aby tak české akademické tituly lépe odpovídaly titulům "anglosaského světa", kde jsou podmínky pro získání doktorátu obtížnější.  Boloňský proces pak sjednotil vysokoškolské vzdělávání v evropských zemích. Pro nesouhlas se stavem, kdy uvedené (fakultativní) "malé doktoráty" nebyly udělovány, bylo od přijetí nového vysokoškolského zákona v roce 1998 opět umožněno takovéto tituly získat, a to magistrům po dodatečné a zpoplatněné rigorózní zkoušce – udělení těchto titulů tak nepředchází žádné další formální studium, což může být ve světě neobvyklé (srov. např. J.D. a JUDr. apod.). Tento stav, kdy se udělují jak tzv. (fakultativní) malé doktoráty, tak magistr (Mgr.), přičemž oba označují de facto stejnou kvalifikaci (magisterskou úroveň, 7 v ISCED, "master's degree"), však někdy bývá předmětem kritiky, přičemž někteří dokonce uvedené označují jako „pseudodoktorát“. Těmto (fakultativním) malým doktorátům totiž v současné době předchází jen zkouška navíc, přičemž fakultativní rigorózní řízení, kterým uchazeč nezískává žádnou další kvalifikaci navíc, se tak v dnešní době v Česku dělá spíše pro prestiž – vysoké školy pak mají z tohoto placeného řízení svůj příjem, přičemž pokud to umožňují vnitřní předpisy školy, lze uznat za rigorózní práci i stejnou diplomovou (magisterskou) práci event. disertační.  Vyšší kvalifikaci (8 v ISCED, "doctor's degree") primárně určenou pro vědeckou činnost je pak možno od roku 1998 dosáhnout dalším 3-4letým studiem v doktorském studijním programu (doktor – Ph.D.); uvedené je spjato s obhajobou disertační práce. Mezi lety 1990–1998 se jednalo o zmíněné „postgraduální studium“ (doktor – Dr.), v předchozím období (od roku 1953) se pak jednalo o tzv. „vědeckou aspiranturu“ (kandidát věd – CSc.).

Rigorózní zkouška (latinsky "examen rigorosum" – "přísná zkouška"), dříve též rigorózum, hovorově též "rigo", přesněji státní rigorózní zkouška, je v Česku jeden z typů státní zkoušky na některých vysokých školách univerzitního typu (univerzitách). Úspěšné vykonání rigorózní zkoušky v rámci rigorózního řízení vede k získání tzv. malého doktorátu – jedná se však stále o magisterskou úroveň kvalifikace (7 v ISCED, "Master's degree"), nicméně po získání magisterského stupně vzdělání lze rovněž dále studovat a získat i tzv. velký doktorát, tedy akademický titul doktor (ve zkratce Ph.D., 8 v ISCED, "Doctor's degree"), toho lze dosáhnout dalším (zpravidla 3-4letým) studiem v doktorském studijním programu.

La soutenance de thèse est l'épreuve universitaire concluant la thèse de doctorat. Il s'agit en général d'un examen oral prenant la forme d'une présentation effectuée par le candidat au titre de docteur durant laquelle il expose ses travaux de recherche devant un jury de spécialistes.


Okolnosti vzniku.

Strana chce stavět svou politiku na hodnotách, jako jsou spolupráce, slušnost, otevřenost, důvěra. Bude mít i program pro menšiny, ale nebude mít ve svém programu autonomii jižního Slovenska. Skupina okolo Bugára opustila SMK-MKP kvůli nespokojenosti s politikou vedení strany zhruba dva roky poté, co se jejím šéfem stal Pál Csáky. Bugár v této souvislosti řekl, že SMK-MKP se změnila ve stranu, která nemá srozumitelný program a vizi a neumí se vyjadřovat. Výsledkem toho se stala podle Bugára skutečnost, že stranu opouštějí významné osobnosti.  V červenci 2009 stranu podpořil bývalý ministr kultury Slovenské republiky Rudolf Chmel, který se stal následně jejím místopředsedou. To je významný rozdíl oproti SMK-MKP, kde jsou aktivní víceméně pouze lidé maďarské národnosti.

Popularita.

V listopadu 2007 provedla agentura FOCUS průzkum u slovenských občanů maďarské národnosti. Na otázku: "Predstavte si, prosím, že by okrem SMK vznikla nová maďarská politická strana, ktorej predsedom by bol Béla Bugár. Ktorú politickú stranu by ste volili v tomto prípade?", odpovědělo 50,9 % dotazovaných, že by volilo právě nově vzniklou stranu pod vedením Bugára. Už v té době se tedy dalo předpokládat, že MOST-HÍD bude populárnější než SMK-MKP.  Podle průzkumu agentury FOCUS ze dní 4. srpna – 11. srpna 2009 by strana MOST-HÍD, pokud by se volby konaly v srpnu 2009, získala 5,2 % hlasů a dostala by se tak do Národní rady SR. Zatímco volební preference SMK-MKP klesly z červnových 8,6 % na srpnových 6,3 %.

Volby 2010.

V červnu 2010 uspěl MOST-HÍD ve volbách se ziskem 8,12 % hlasů. Spolu s dalšími třemi stranami se tak podařilo vytvořit čtyřkoalici SDKÚ-DS, SaS, KDH a MOST-HÍD, která znamenala přechod doteď vládní strany SMER-SD do opozice. Nástup MOST-HÍD mezi strany s přítomností v Národní radě znamenal také propad dosavadní strany hájící maďarské zájmy, kterou byla SMK-MKP. Její zisk 4,33 % je hluboko pod předchozími úspěchy, mezi které patřila například účast ve vládě Mikuláše Dzurindy. MOST-HÍD, který se profiluje jako strana slovensko-maďarské spolupráce, uspěl sice silně v okresech s maďarskou menšinou (jakými jsou například Dunajská Streda nebo Komárno). Oslovil však i část voličů slovenské národnosti.  Ve středopravé vládě Ivety Radičové strana získala pozici Místopředsedy vlády pro lidská práva a menšiny, kterým se stal Rudolf Chmel, dále ministerstvo zemědělství obsazené Zsoltem Simonem a obnovené ministerstvo životního prostředí s Józsefem Nagyem.

Volební preference.

Volební preference strany v procentech podle agentury FOCUS. Tučně vyznačené preference znamenají překročení hranice 5 % potřebné ke vstupu do parlamentu.

MOST-HÍD polgári párt – občianska strana, zkráceně jen MOST-HÍD, je slovensko-maďarská politická strana na Slovensku, hájící zájmy nejen maďarské menšiny. Stranu založil Béla Bugár s dalšími kolegy, kteří také opustili SMK-MKP. Strana podporuje spolupráci mezi Slováky a Maďary a mezi Maďary a Maďary. Zastupuje však všechny národností menšiny žijící na Slovensku.

Most–Híd (du slovaque "Most" et du hongrois "Híd", qui signifient « pont »), sous-titré "az együttműködés pártja – strana spolupráce" (« le parti de la coopération » dans ces mêmes langues), est un parti politique slovaque de tendance sociale-libérale et qui défend un rapprochement et un dialogue entre la population slovaque et la minorité magyare de Slovaquie.


Historické pozadí.

Nástupnictví Filipa V. z bourbonské dynastie na španělský trůn roku 1700 se ve Španělsku setkalo jen s malou opozicí a to především mezi Katalánci, kteří byli vůči předchozí vládě Habsburků tradičně loajální. V amerických koloniích se však španělští úředníci i kolonisté proti francouzským snahám ovládnout španělský obchod postavili na odpor. Angličtí a holandští obchodníci – ačkoliv oficiálně ilegálně – byli Španěly přijati, ale v Karibiku byli francouzští admirálové, kteří přišli „chránit“ španělské stříbro na cestě do Evropy, přijati se silnou nedůvěrou. První francouzská eskadra, pod velením markýze de Coëtlogon do španělských karibských držav doplula v dubnu 1701, ale španělští guvernéři Francouzům dokonce nepovolili ani nakoupit zásoby potravin a eskadra se tak vrátila do Evropy s prázdnýma rukama. Nicméně španělské námořnictvo bylo velmi slabé a tato skutečnost španělské vládě nedávala velké možnosti vzdorovat francouzským válečným lodím při plnění doprovodné povinnosti. Proto se Španělé snažili, aby každá zásilka mincovního stříbra z kolonií přistála ve Španělsku, protože z Francie se již nikdy nemuselo vrátit.  Námořní tažení roku 1702 se proto odehrávalo na dvou rozdílných scénách: v Americe a Španělsku. Boje v Americe, zejména britský admirál John Benbow a bitva u Santa Marty v srpnu 1702, se natolik proslavili, že na dlouhou dobu našli odezvu v anglické kulturní tradici. Nicméně hlavní zájem britského královského loďstva neležel ve španělských koloniích v Americe, ale v samotném Španělsku. Za krále Viléma III. se námořní mocnosti – Anglie a Holandsko – usnesly na společné středomořské strategii a společných operacích loďstev; tato aliance s Holandskem pokračovala i po Vilémově smrti v březnu 1702. Cílem tohoto spojenectví bylo přimět Portugalsko k připojení k Velké Alianci, čímž by se pro Anglii otevřel Gibraltarský průliv a Anglie by tak mohla zajistit svou velmocenskou pozici ve Středomoří. Rakousko, další člen Velké aliance, si rovněž udržovalo svou námořní přítomnost ve Středozemním moři, která sledovala prvořadý rakouský cíl – dobytí španělských držav v Itálii. K dosažení svých cílů muselo anglo-holandské loďstvo získat přístav na Pyrenejském poloostrově, který by sloužil jako základna pro další operace. Spojenci se tak rozhodli vyslat expedici, jejíž velení bylo svěřeno anglickému admirálovi Georgeovi Rookeovi, jejímž cílem bylo dobytí jihošpanělského přístavního města Cádiz, což by mimo jiné odřízlo španělský transatlantický obchodu.

Předehra.

Španělská Stříbrná flotila.

Dne 11. června 1702 vyplula z přístavu Veracruz v Novém Španělsku nejprve do Havany na Kubě a poté do Španělska flotila, nazývaná Stříbrná, pod velením dona Manuela de Valesco, jednoho z nejschopnějších španělských admirálů. Stříbrnou flotilu tvořilo dvacet dva fregat a galeon mezi nimi např. "Capitana de Barlovento", "San Diego", "San Juan", "Santísima Trinidad", "Tojo", "Sacra Familia", či "San Cristo de Buen Viaje", zatímco Manuel de Valesco velel z lodi "Jesus-María-José". Jelikož na bohatství měl zájem i francouzský král Ludvík XIV., nechal Stříbrnou flotilu doprovázet loďstvem dvaadvaceti válečných lodí pod velením Françoise Louise de Rousselet Châteaurenaulta na fregatě "Le Fort", jež celkem neslo 283 děl. Celý konvoj vyrazil z Havany 7. července, 17 dní před střetem v zátoce Vigo ve Španělsku a čítal celkem 56 lodí; kromě válečných byl přítomen také velký počet lodí obchodních, které se ke konci plavby oddělily a dopluly do Francie právě včas, aby byly útoku Angličanů a Holanďanů ušetřeny.  Když admirál Châteaurenault roku 1701 vyrazil z Evropy do Karibiku, válka mezi Francií a námořními mocnostmi ještě nebyla oficiálně vyhlášena, přesto už konvoj přijímal zprávy o propuknutí nepřátelství a Rookově blokádě Cádizu, obvyklého cíle španělských stříbrných flotil. Bylo proto nasnadě, že bude konvoj potřebovat nový cíl. Valesco zvažoval malý španělský přístav Los Pasajes, ale Châteaurenault upřednostňoval francouzský Brest, nebo La Rochelle, či dokonce Lisabon. Nakonec bylo dosaženo kompromisu a 23. září francouzsko-španělské loďstvo do zátoky Vigo v Galícii. Po zakotvení však velké byrokratické průtahy způsobily značné zdržení při vykládání nákladu; úředníci, kteří se přijímání amerického zboží účastnili (inspektoři, odhadci, královští důstojníci aj.) byli ve velkých přístavech v Seville a Cádizu a muselo se na ně čekat, než se cokoliv z lodí dostane na pobřeží. Když se s vykládáním konečně začalo, ukázalo se, že transportních prostředků pro vykládání je nedostatek, prioritou se tak stalo stříbro, které bylo vyloženo první a odesláno do Luga ve vnitrozemí. Po měsíci stráveném v zátoce tak z celé flotily byly vyloženy jen tři lodě.

Spojenecké pronásledování.

V polovině října anglická vláda zjistila přítomnost Stříbrné flotily v zátoce Vigo a okamžitě posly, aby prohledali moře a našli Rooka a admirála Cloudesleyho Shovella, který se svou eskadrou operoval u Ouessantu. V té době se admirál Rooke vracel do Anglie, když na konci září byl donucen v důsledku špatné koordinaci a bojové morálky ukončit tažení proti Cádizu. Rooke již v té době věděl o španělském konvoji; anglický kapitán Thomas Hardy na lodi "Pembroke", který zůstal vzadu, aby se plavil do portugalského přístavu Lagos. Kaplan na "Pembroke" jménem Beauvoir, původem z Jersey, se dozvěděl od upovídaného francouzského konzula o loďstvu s pokladem v přístavu, tuto zprávu Beauvoirovi potvrdil i posel z císařské ambasády v Lisabonu. Kapitán Hardy se okamžitě pustil za admirálem Rookem, kterého dohnal 17. října, aby mu zabránil překročit Biskajský záliv. Rooke se rozhodl proti Španělům vytáhnout.  Rooke vyslal lodě, aby prozkoumaly ústí zátoky Vigo. Vyloďovací skupina získala od jednoho zajatého mnicha informace, že část pokladu patřící španělskému králi Filipovi již byla vyložena na pevninu, ale přesto že se na palubách španělských lodí nacházelo ještě značné bohatství.

Bitva.

Večer 22. října anglo-holandská flotila vstoupila do zátoky a proplula kolem dvou pevností města Vigo, které střílely na lodě plující kolem. Na konci zálivu v redondelském přístavu kotvily španělské lodě s pokladem a jejich francouzský doprovod, obklopený galicijskými horami. Admirál Châteaurenault převzal velení nad obranou a zablokoval úzký přístup barikádou ze dřeva a řetězů pevně svázaných dohromady. Na severním konci námořní barikády byla umístěna dělostřelecká baterie, která, podle Rookova deníku, byla složena z „15 nebo 16“ děl; na jižním konci vysoko nad úrovní moře stála pevnost Randa, skládající se ze silné kamenné věže s platformami pro děla. Prostor mezi pevností a břehem byl opevněný, ve spodní části stála dělostřelecká baterie kontrolující úžinu. Celkem se ve výzbroji pevnosti Randa nacházelo více než 30 děl. Francouzské jednotky z flotily navíc posílily jednotky prince barbanzonského, guvernéra a generálního kapitána Galície.  Na palubě HMS "Royal Sovereign" válečná rada diskutovala o možnostech útoku. Plán nakonec zněl zničit anglickými a holandskými loděmi námořní barikádu, zatímco pěchota z lodí neutralizuje pobřežní obranu. Nicméně střetnutí na moři by nepředstavovalo klasickou námořní bitvu lodí vyrovnaných v řadě proti sobě, protože zátoka nedovolovala rozvinout bojovou linii; Rooke tak musel svou taktiku přizpůsobit situaci. Admirál ve svém deníku zaznamenal:

Prolomení blokády.

V pondělí 23. října brzy ráno viceadmirál Thomas Hopsonn na HMS "Torbay" zahájil útok na barikádu, těsně následován silnou eskadrou anglických a holandských lodí, jimž velel viceadmirál Van der Goes. Poblíž každého konce bariéry nechal Châteaurenault ukotvit své největší válečné lodě, "Bourbon" a "Esperance". Podél barikády bylo zakotveno dalších pět velkých válečných lodí se soustřednou palbou připravenou směrem na střed.  Mezitím se James Butler, druhý vévoda z Ormonde vylodil s dvěma tisíci muži poblíž Teisu a vytáhl na pevnost Randu. Ormonde vyslal Lorda Shannon s předvojem granátníků napadnout nepřátelské pozice, hájené jednotkami o síle několika set mužů. Hradba uzavírající stranu byla zničena a baterie namířená k moři utichla včas, aby neohrožovala útok lodí na barikádu. Věž bráněná přibližně 300 francouzskými a španělskými vojáky vzdorovala o trochu déle, ale nakonec posádka nakonec podlehla Shannonovým granátníkům. Protože děla na jižním pobřeží byla napadena Ormondovými jednotkami, devadesátidělová "Association" zaútočila a umlčela severní baterii na opačné straně pobřeží zátoky.  Fregata "Torbay" s větrem v zádech narazila do barikády, která tak byla prolomena a "Torbay" vplula zezadu mezi francouzskou eskadru. Nicméně náhlý pokles síly větru zabránil tomu, aby další spojenecké lodě "Torbay" následovaly a Hopsonn se tak byl dočasně stál proti přesile. Francouzská ohnivá loď však vzápětí "Torbay" napadla, avšak ohnivá loď, obtěžkána nákladem tabáku ze španělské Indie, náhle explodovala. Hustý mrak tak zahalil anglickou loď a tak její posádka mohla uhasit oheň vypuklý na "Torbay". Podle deníku admirála Rooka se při incidentu utopilo 53 mužů, ale jak se vírt opřel do dalších spojeneckých lodí, ty narazily do bariéry a prorazily ji také.  Ve chvíli, kdy byla barikáda prolomena a pobřežní pevnosti vyřazené, byla pozice franko-španělského loďstva ztracena. Španělský admirál Manuel de Velasco vydal rozkaz lodě s poklady potopit, aby nepadly do rukou nepřítele.  Angličtí a holandští se celou noc snažili zachránit svoji kořist; do rána byly všechny španělské a francouzské lodě buď zajaty, nebo skočily na dně moře. Ještě během bitvy se Angličané a Holanďané snažili ze dna zátoky vyzdvihnout poklady z potopených lodí, avšak neúspěšně.

Důsledky.

Zátoka Vigo pro Francouze znamenala velkou námořní porážku: z 156 francouzských válečných lodí, dvou fregat a jedné ohnivé lodi se žádné nepodařilo vyváznout. Angličané zajali pět lodí a Holanďané jednu, zbytek francouzských lodí shořel (část zničili Spojenci a část zapálili sami Francouzi, aby lodě nepadly do rukou nepřítele). Ze španělské Stříbrné flotily přežily jen tři galeony a třináct obchodních plavidel, dalšíchg pět španělských lodí zajali Spojenci (tři Angličané, dvě Holanďané). Co nezničili Spojenci pod velením admirála Rooka dokonala eskadra admirála Shovella, která se na místě objevila o tři dny později, 27. října, a zničila zbylé lodě a pobřežní opevnění.  Ztráty španělského námořnictva byly tak citelné, že Španělsko zůstalo zcela závislé na francouzském loďstvu, aby udržovalo kontakt s americkými koloniemi. Bitvou v zátoce Vigo Španělsko také utrpělo velkou finanční ránu, zůstaly mu pouze dvě nebo tři velké galeony a ani jedno obchodní plavidlo; nejvíce výsledkem bitvy utrpěli soukromí překupníci s americkým zbožím, a to nejen tím, že lodě Stříbrné flotily skončily na dně vigské zátoky, ale především ohromné ztráty znamenalo především zboží na palubách potopených lodí, jako náklad pepře, šarlatu, tabáku, indiga, kožešin atd. Většina amerického stříbra však byla z lodí vyložena ještě před spojeneckým útokem a uloženo v segovijském hradu. V červnu 1703 uvedl anglický ministr mincovny Isaac Newton, že objem veškerého kovu tehdy mu předaného činil 4504 liber 2 unce stříbra (~2,043 kg) a 7 liber 8 uncí a 13 hrubých nosností zlata (~3,4 kg) v odhadované hodnotě 14 000 liber šterlinků.  Počáteční zprávy o šťastném zakotvení Stříbrné flotily byly obchodníky v Holandsku přijaty s nadšením, ale zprávy o následné bitvě byly v Amsterdamu přijaty se smíšenými pocity, stejně jako zprávy o pokladech zničených nebo ukořistěných a to jak ve Španělsku, tak i v Anglii a Holandsku. V únoru 1703 vydal španělský král Filip V. represivní nařízení, aby všechno zlato a stříbro patřící anglickým a holandským obchodníkům, které přišlo se Stříbrnou flotilou zničenou v zátoce Vigo, bylo zkonfiskováno; celkem byly zabaveny kovy v celkové hodnotě asi čtyř milionů španělských pesos. Navíc si španělský král rozhodl vypůjčit stříbro od španělských obchodníků a sevilleského konzulátu; celkově si španělský král přišel na asi sedm milionů pesos, což představovalo více než polovinu hodnoty stříbra ze Stříbrné flotily a představovalo největší částku získanou španělským králem z amerického obchodu. Z finančního hlediska tak bitva byla pro Filipa paradoxně výhrou.

Metheunská dohoda.

Námořní vítězství v zátoce Vigo mělo značný vliv na další směřování Velké aliance. Po nástupu Filipa V. z bourbonské dynastie na španělský trůn se portugalský král Petr II. uzkostlivě snažil s mocným sousedem udržovat dobré vztahy a v červnu 1701 uzavřel spojenectví s Francií. Nicméně pro Portugalce byla důležitější bezpečnost zámořských kolonií v Americe, než domácí fronta. Aby dokázali ochránit své námořní cesty do Jižní Ameriky, portugalská vláda kladla důraz na to, aby se portugalské námořnictvo dokázalo měřit s dominantními námořními mocnostmi operujícími v Atlantiku. Po Rookově vítězství bylo zřejmé, že námořní převaha se posunula na stranu Spojenců.  V květnu roku 1703 Portugalsko s Anglií podepsalo Metheunskou dohodu (pojmenovanou podle barona Metheuna, jenž byl vůdcem anglických diplomatů). Odtrhnutí Portugalsko od Francie bylo velkým triumfem Spojenců; s námořní základnou v Lisabonu mohlo spojenecké loďstvo ovládnout Gibraltarskou úžinu a ochromit francouzskou námořní aktivitu ve Středomoří. Nicméně s Portugalskem na své straně musela Velká aliance přehodnotit svou strategii: námořní mocnosti se nyní nacházely značně zaměstnané tažením proti Španělsku, proti kterému stála jedna spojenecká armáda se základnou v Lisabonu a druhá na východě v Katalánsku. Tato strategie se ukázala jako značná zátěž a příčinou katastrofálního tažení na poloostrově, nicméně z dlouhodobého hlediska se obchodní zisky z metheunské dohody ukázaly jako jeden ze základních kamenů budoucího britského bohatství. Námořní bitva v zátoce Vigo tak měla značný nepřímý podíl na britské prospěritě v 18. století.

Osud potopeného pokladu.

Poklad, který skončil i s loděmi na dně vigské zátoky se ještě během bitvy pokusili vytáhnout Angličané a Holanďané, později také Španělé a Francouzi pod velením synovce admirála Châteaurenaulta, ale neúspěšně. Poté se španělská vláda rozhodla hledání zpřístupnit soukromníkům pod podmínkou, že 90 procent nalezeného zlata odevzdají státu. Následovaly pokusy, při nichž se postupně dařilo vyzdvihávat část potopeného zlata: jako první zaznamenal úspěch roku 1720 Švéd Sjöheln a roku 1732 Španěl Juan Antonio Rivero se skupinou malajských lovců perel. V 19. století se o vytažení pokladů ze zátoky pokoušelo množství podnikatelů, jejich úspěchy byly střídavé. Pokusy probíhaly i ve 20. století a obecně neúspěšně. Ačkoliv mnohým lovců pokladů se v zátoce Vigo nepodařilo z lodí vytáhnout nic, anebo byly nálezy velmi malé, některým se posléze podařilo proslavit literární činností s tematikou hledání pokladů.

Bitva v zátoce Vigo (španělsky "Batalla de Ría de Vigo", anglicky "Battle of Vigo Bay", francouzsky "Bataille de la Baie de Vigo", nizozemsky "Slag bij Vigo Baai") bylo námořní střetnutí mezi spojenými loďstvy Anglie a Holandska na jedné straně a Francie a Španělska na straně druhé, jež se odehrálo 23. října 1702, v úvodních letech války o dědictví španělské. Bitva následovala poté, co se v září spojené anglo-holandské loďstvo pokusilo dobýt španělský přístav Cádiz ve snaze zajistit si námořní základnu na Pyrenejském poloostrově, ze kterého by následně Angličané a Holanďané řídili operace v západním Středomoří, zejména proti francouzské základně v Toulonu. Obojživelný útok na Cádiz skončil fiaskem, ale když admirál George Rooke počátkem října ustupoval zpět do Anglie, donesly se k němu zprávy, že španělské "Stříbrné loďstvo", převážející z kolonií v Americe velké množství stříbra a dalších cenností, vplulo do zátoky Vigo ve španělské Galicii. Rooke okamžitě zavelel obrátit a španělské loďstvo napadnout.

La bataille navale de la baie de Vigo, parfois appelée bataille de Rande, eut lieu le (nouveau style) ou le 12 octobre (selon le calendrier julien encore utilisé en Angleterre à cette date) dans la baie de Vigo, au large des côtes de la Galice en Espagne. Elle mit aux prises une flotte anglo-hollandaise dirigée par l'amiral George Rooke, secondé par les amiraux hollandais Philips van Almonde et Philips van der Goes, avec la Flotte des Indes, un convoi franco-espagnol commandé par les amiraux François Louis Rousselet de Châteaurenault et Manuel de Velasco.


Genealogická klasifikace.

Japonština patří do rodiny japonsko-rjúkjúských jazyků. Do této rodiny patří i jazyky souostroví Rjúkjú, ty jsou ale velmi často považovány za dialekty (ač nesrozumitelné) japonštiny, a proto se o japonštině často mluví jako o jazykovém izolátu. Nikdy totiž nebyl prokazatelně doložen prajazyk, který by mohl japonštinu genealogicky vázat k jiným jazykům. Mezi nejčastější teorie o příbuznosti patří: Poslední dvě teorie jsou převážnou většinou lingvistů odmítané. Nejdéle diskutovanou a nejsystematičtější je hypotéza, která řadí japonštinu k altajským jazykům.  Hypotéza, která japonštinu spojuje s korejštinou, nebyla nikdy definitivně prokázána. Příbuznost (zejména gramatická) moderní japonštiny a korejštiny je ale tak blízká, že často umožňuje doslovný překlad. Předmoderní jazyková stadia ovšem vykazují velké rozdíly mezi starou japonštinou a korejštinou a napovídají ke genealogické nepříbuznosti. Také moderní teorie stavící na altajských hypotézách tvrdí, že japonština je kombinací austronéského substrata a altajského superstrata. Jedním z hlavních zastánců této teorie je Susumu Óno, který předpokládá, že během období Džómon (8000 – 400 př. n. l.) se na japonských ostrovech mluvilo jazykem, který měl fonologický systém (4 vokály, otevřené slabiky) podobný polynéským jazykům. Okolo roku 300 př. n. l. se do Japonska stěhuje kultura Jajoi, která má své kořeny na kontinentální pevnině a jejich jazyk s gramatickou strukturou altajských jazyků a vokálovou harmonií začal ovlivňovat jazyk, kterým se v Japonsku mluvilo. Migrace probíhala pomalu, proto nový jazyk nevyřadil existující lexikální jednotky, i když byl schopen změnit jeho gramatickou strukturu. Geneticky tedy japonštinu řadí k altajským jazykům, i když obsahuje zbytky austronéského lexika. Tím se snaží odpovědět i na otázku, proč je počet altajských lexikálních kognátů tak malý. Polivanov uvádí několik znaků polynéských jazyků, které podporují austronéskou hypotézu:

Fonologie.

Samohlásky.

Počet samohlásek se liší podle dialektu. Existují systémy se třemi vokály /i, u, a/ (dialekt na ostrově Jonaguni) a systémy až s osmi prvky /a, i, u, e, o, æ, centralizované ö, ü/ (dialekt města Nagoja). Standardizovaný tokijský dialekt má pětičlenný systém /a, i, u, e, o/, kde /u/ je realizováno jako nezaokrouhlený zadní vysoký vokál [ɯ]. Vokalická délka je fonologicky distinktivní: 月 "cuki"'měsíc' a 通気 "cúki" 'proudění vzduchu'.

Desonorizace.

Vysoké vokály /i, u/ podléhají v mnohých dialektech desonorizaci, tzn. stávají se neznělými. Ke ztrátě znělosti dochází pouze na jednom místě ve slově, a to buď v neznělém hláskovém kontextu nebo na konci slov, jako například ve slově [kɯ̥t͡sɯ] 靴 "kucu "'boty' nebo [haɕi̥] 箸 "haši "'hůlky'. Další příklady frekventovaných slov, které podléhají desonorizaci: [desɯ̥] です "desu" slovesná spona, [gozaimasɯ̥] ございます "gozaimasu" 'existovat' (zdvořile), [doːɕi̥te] どうして "dóšite" 'proč'.

Souhlásky.

Souhlásky se vyznačují vysokou mírou alofonie:

Geminace.

V japonštině je i délka konsonantu distinktivní: 来た "kita" 'přišel' vs. 切った "kitta" 'uříznul'. Fonologicky je geminace reprezentována pomocí /Q/, tedy moraického orálního obstruentu s nespecifikovaným místem artikulace. Foneticky je realizován jako prodloužení konsonantické artikulace a jeho vlastní artikulaci udává následující konsonant. Jinými slovy, /Q/ prodlužuje trvání následujícího konsonantu (frikativy budou mít delší trvání, plozivy budou mít delší závěr). V písmu je zapisován pomocí malého っ. Geminují zejména konsonanty /p, t, k, s/, a to u japonských a sino-japonských slov. Znělé gemináty /b, d, z, g/ se vyskytují pouze u moderních výpůjček (např. z angličtiny).

Přízvuk.

Japonština se řadí mezi jazyky s tonálním systémem, kde navzájem kontrastují dva tóny – vysoký a nízký. Standardní tokijský dialekt je popisován jako downstep (tonální pokles). K tonálnímu poklesu dochází po moře, která je lexikálně specifikována jako přízvučná, tudíž definována vysokým tónem. Na počátcích slov dochází ke snížení tónu, ale pouze pokud nenesou přízvuk. Ve slovech bez přízvuku nedojde k tonálnímu poklesu.

Abeceda a výslovnost.

K zápisu japonštiny se používá směs tří znakových systémů. Jsou to "kandži" (漢字, doslova „čínské znaky“), "hiragana" (ひらがな) a "katakana" (カタカナ). Hiragana a katakana se též označují společným názvem "kana." Kandži se používá k vyjádření kořenu slova, koncovky a partikule jsou doplněny hiraganou. Katakana se používá pro fonetický přepis cizích slov, nebo slov převzatých z jiných jazyků. Také se používá v případě, kdy je třeba nějakou část textu zvýraznit, podobně jako kurzíva, také nověji pro odborné taxonomické názvosloví.  Hiragana a katakana jsou slabičné abecedy, zatímco kandži je morfemografické písmo. Většinu znaků kandži je možné číst dvěma i více způsoby. Pokud je potřeba specifikovat výslovnost nějakého znaku, použije se hiragana. Kandži na druhou stranu umožňuje rozlišit význam u homonym, která jsou v japonštině velmi běžná.  Píše se bez mezer mezi slovy. Tradičně jsou znaky uspořádány do sloupců, ve sloupci se píše shora dolů, sloupce jsou řazeny zprava doleva. Japonské knihy tedy mají stránky řazené z českého pohledu „odzadu“. Alternativně je možné znaky psát do řádku zleva doprava, řádky jsou řazené shora dolů (jako v češtině).

Kandži.

Znaky kandži, které Japonci převzali z čínštiny, nezachycují výslovnost, ale pojmy. V určité omezené míře je tedy možné, aby Číňan i Japonec přečetli tentýž text každý svým jazykem a porozuměli mu. Úplnému porozumění ovšem brání několik faktorů:  Na rozdíl od čínštiny má v japonštině každý znak několik možných čtení, správná výslovnost se určí podle kontextu. Některá čtení jsou tzv. "sinojaponská", jde o zkomolenou původní čínskou výslovnost daného znaku. Tímto způsobem čínština masivně ovlivnila slovní zásobu japonštiny, když byla v minulosti Čína kulturním vzorem a čínština jazykem vzdělanců, podobně jako v Evropě latina a v Indii sanskrt. Kromě toho mají znaky i "japonské" čtení, tj. jedno nebo více japonských slov, odvozených od pojmu, kterému daný znak odpovídá. Sinojaponské čtení bývá preferováno ve složených slovech, ale existují výjimky. Čínská výslovnost už v něm mnohdy není slyšet (buď kvůli příliš velkým hláskovým změnám, nebo kvůli vývoji čínské výslovnosti od doby, kdy byl znak přejat). Přestože v čínštině znak vždy označuje právě jednu slabiku, sinojaponské čtení může být dvojslabičné (např. znak 木 „strom“ se v současné čínštině čte "mù," jeho sinojaponské čtení je "moku," popř. "boku.)"  Příklad:  Příklad japonského zápisu: "Wataši wa bíru o nomimasu. (= Piji pivo.)"

Abecední řazení slov.

Japonština používá dva způsoby řazení slov. Ve slovnících je běžně používán systém vycházející ze slabičné abecedy "godžúon" (, doslova „padesát znaků“). Pořadí znaků odpovídá tabulce uvedené výše. Sobě odpovídající znaky hiragany a katakany jsou si při řazení rovnocenné, slova psaná kandži se řadí podle své výslovnosti zapsané hiraganou. Stále je také používán starší systém řazení "iroha" (いろは), který je vytvořen podle mnemotechnické básně připisované mnichu Kúkaiovi. Systém iroha (katakanou; od dalšího textu oddělené mezerou) se však nejčastěji používá v číslování částí textů – v češtině tomu odpovídá: za a), za b), za c) atd.

Gramatika.

Podstatná jména.

Podstatná jména "(substantiva)" nerozlišují rod ani číslo. Funkci pádu přebírají částice (viz níže) připojené za podstatné jméno, které lze v některých případech vnímat jako pádové koncovky.  I přesto, že většina podstatných jmen nerozlišuje číslo, v některých případech používá japonština k vyjádření většího množství již neproduktivní reduplikaci, tzn. nově přejatá slova již nejsou tímto způsobem tvořena. Výsledkem této operace není plurál v pravém slova smyslu, ale spíše jde o kolektivní množství. Na stejném principu fungují i kolektivní sufixy "-tači" (達) a "-ra" (等) — 太郎たち "taró-tači" neznačí'skupinu mužů jménem Taró', ale'skupinu, jejíž součástí je Taró'. Překlad tohoto spojení se liší podle kontextu: 'Taró a jeho přátelé', 'Taró a jeho rodina', 'Taró a jeho sourozenci' atp. Tato funkce je zřejmá i ze zájmen "wataši-tači" nebo "boku-ra", která jsou překládána jako "'my' ", doslovný překlad je ovšem:'skupina, jejíž součástí jsem já'.  Substantiva mohou také reflektovat zdvořilost. K jejímu rozlišení se používá dvou zdvořilostních prefixů, které se zapisují hiraganovým お "o-" nebo ご (zastarale 御) "go-".

Přídavná jména.

Přídavná jména "(adjektiva)" se v japonštině dělí na tzv. pravá a nepravá. Pravá adjektiva se chovají podobně jako slovesa.  Nepravá adjektiva se připojují pomocí partikule "na" (な) nebo "no" (の), v případě, že jde o adjektivum tvořené ze substantiva.

Osobní zájmena.

Osobní zájmena se používají poměrně zřídka, pokud jejich význam lze vyrozumět z kontextu, vypouštějí se (vypouštějí se častěji než v češtině). Samostatná sada zájmen existuje pro "důvěrný stupeň" a samostatná pro "zdvořilý stupeň" promluvy.

Důvěrný stupeň.

<nowiki>*</nowiki>

Zdvořilý stupeň.

Zájmena zdvořilého stupně nerozlišují rod a samostatná sada zájmen končících na -ちら "-čira" nerozlišuje ani číslo. Ve třetí osobě jde ve skutečnosti o spojení ukazovacího zájmena a podstatného jména 人 "hito" „člověk“; podle vzdálenosti může být předpona この "kono" nahrazena předponami その "sono" nebo あの "ano." <nowiki>*</nowiki>  Sada zájmen bez rozlišení čísla**: <nowiki>*</nowiki> Poznámka: ve skutečnosti ani zde japonština nerozlišuje mezi jednotným a množným číslem: například 彼 [kare] může znamenat stejně dobře on jako oni; 彼ら [karera] spíše nežli oni znamená on "a ti druzí"/on "a spol."; podobně i v ostatních příkladech. <nowiki>**</nowiki>Poznámka: ve skutečnosti nejde o zájmena, ale o příslovečná určení místa: こちら [kočira] – zde, そちら/sočira – tam a あちら/ačira – onde

Přivlastňovací zájmena.

Japonština nemá zvláštní výrazy pro přivlastňovací zájmena. Místo toho se za tvar osobního zájmena připojí genitivní částice の "no."  Totéž platí i pro zvratné zájmeno 自分 "džibun:"

Tázací, ukazovací a neurčitá zájmena a příslovce.

Ukazovací zájmena mají různé tvary podle vzdálenosti od mluvčího a posluchače. Současně se rozlišují tvary "jmenné" (nahrazují ve větě podstatné jméno), "přívlastkové" (rozvíjejí ve větě podstatné jméno výběrem z množství), "zpřídavnělé" (rozvíjejí podstatné jméno určením vlastnosti) a "lokální" (příslovečné určení místa, v české mluvnici jsou považována za příslovce).

Čísla a vyjádření počtu.

Japonština používá dva číselné systémy: japonský pro čísla od jedné do deseti a sinojaponský.  Takže číslo 123 456 se pomocí "kandži" zapíše ("džú ni man san zen jon hjaku go džú roku"). "Kandži" se ovšem v běžném styku k zápisu čísel nepoužívá, požívají se arabské číslice. Nicméně zatímco pro nás je výchozí počítání v násobcích 1 000, Japonci počítají po 10 000. Jednoho milionu je tedy doslova 100 0000 ( "hjaku man"), čili 100×10 000. Velké sumy peněz se často počítají v desetitisících ( "man'en").  Sinojaponský systém používá tzv. numerativy (anglicky "counter word/measure word/classifier"), což jsou jakési „měrné jednotky“ pro počítaný předmět. Takže jeden pták je "tori ičiwa", přičemž znak "wa" (sinojaponské čtení) má význam „pero, křídlo“. Doslovný překlad by tedy byl „pták jedno křídlo“.  Japonština nerozlišuje tvarově množné číslo. V případě, že je třeba množství zdůraznit, pomáhá si příponami "-tači,-domo,-gata,-ra" (např. "watašitači" – my, "karera" – oni), zdvojením ( "wareware" – my) anebo vyjádřením počtu.

Slovesa.

Japonská slovesa nevyjadřují časováním osobu ani číslo, ale čas, způsob, rod (trpný, činný) a úroveň zdvořilosti. Zvláštní tvary má minulý čas, zatímco tvary přítomného a budoucího času jsou společné a v případě potřeby se rozlišují příslovečným určením.  Podle způsobu časování se slovesa dělí na "samohlásková" a "souhlásková." Slovníkový tvar („infinitiv“) samohláskových sloves se skládá z kmene končícího samohláskou "e" nebo "i" a z přípony "-ru" (-る). Infinitiv souhláskových sloves se skládá z kmene končícího souhláskou nebo samohláskou "a" a z přípony "-u".  Z kmene lze vytvořit pět tzv. "slovesných základů," které slouží k dalšímu tvoření slovesných tvarů:  3. základ (končící na -u) se považuje za základní, citační tvar slovesa. Tuto funkci má společnou s českým infinitivem. Současně je však možné ho při důvěrném projevu použít jako samostatné plnovýznamové sloveso ve větě, např.: つぎのえきでおりる。 "Cugi no eki de oriru." „Vystoupím v příští stanici." (Doslova „Příště od stanice v vystoupit." První osoba vyplyne z kontextu, přímo ve větě žádnými jazykovými prostředky vyjádřena není. Pokud by to bylo nezbytné, použilo by se osobní zájmeno s částicí は nebo が.)  Další slovesné tvary (poznámka: při výslovnosti se přípona "-masu" zkracuje na "[-mas]," přípona "-šita" na "[-šta]):"

Částice.

Na rozdíl od češtiny nejsou japonské částice "(partikule)" pouze jakýmsi zbytkovým slovním druhem bez jasně vymezené funkce. Naopak, jde o velmi důležitá gramatická slova, která určují vztahy mezi větnými členy. Kladou se za slova nebo fráze (obvykle jmenné fráze) a určují jejich funkci ve větě podobně jako předložky (resp. záložky, "postpozice)" a pádové koncovky v jiných jazycích. Lingvisté je převážně popisují jako samostatná slova, ale vzhledem k chybějícímu grafickému vyznačení hranic slov v japonštině by je bylo možné chápat i jako pádové koncovky. Pro jejich samostatnost nicméně mluví fakt, že se připojují jednou za celou frázi, nikoliv za každé slovo fráze zvlášť.

は.

Částice は se nečte "ha," jak by odpovídalo jejímu zápisu, ale "wa." Zdůrazňuje téma promluvy a může označovat podmět nebo předmět věty. Díky ní bývá japonština uváděna jako příklad jazyka, který má aktuální členění vyjádřené morfologicky.

が.

Částice が "ga" označuje předcházející frázi jako podmět. Pokud je podmět označen částicí は jako téma, částice が už se nepřidává. Přesto se můžou obě částice objevit v jednom souvětí, potom částice は označuje podmět hlavní a částice が podmět vedlejší věty.

を.

Částice を se nečte "wo," jak by odpovídalo jejímu zápisu, ale "o." Má funkci akuzativu, čili označuje přímý předmět.

の.

Částice の "no" má funkci genitivu a vytváří přivlastňovací vztahy. Lze ji vnímat jako genitivní pádovou koncovku, nebo také jako jakousi podřadící spojku, neboť se obvykle nachází mezi frází vlastníka a frází vlastněného.

へ.

Částice へ se nečte "he," jak by odpovídalo jejímu zápisu, ale "e." Označuje směr pohybu nebo činnosti.

に.

Částice に "ni" může mít funkci dativu, může označovat místo stavu, účel nebo cíl děje nebo čas. Od částice へ se liší tím, že určuje cíl pohybu, zatímco へ určuje směr pohybu (což může, ale nemusí být totéž).  Tato částice má i mnoho dalších použití, např. z nepravých přídavných jmen záměnou za původní な vytvoří příslovce:

で.

Částice で "de" má funkci instrumentálu, označuje prostředek nebo způsob činnosti.

から.

Částice から "kara" má funkci ablativu, vyjadřuje místní nebo časové východisko nebo příčinu děje. Přibližně odpovídá českým předložkám "z, od."

まで.

Částice まで "made" vyjadřuje místní nebo časovou krajní mez, odpovídá českému "až do."

と, や.

Částice と "to" nemá funkci pádové koncovky ani předložky, ale spíše souřadící spojky „a“ u úplného výčtu. Podobnou funkci má i částice や "ja", avšak používá se u výčtu neúplného.

も.

Částice も "mo" zhruba odpovídá českým slovům "i, také," v záporu "ani." Pokud se vyskytne společně s částicí を, znamená „dokonce i“.

か.

Částice か "ka" se klade na konec věty a tvoří tázací větu. Na rozdíl od jiných jazyků se tázací věta v písmu nevyznačuje otazníkem, ani se v ní nemění slovosled.

Slovosled.

Struktura japonské věty je SOV (podmět-předmět-sloveso). Japonština vyjadřuje gramatickou roli a pád slova pomocí nesamostatných významových jednotek, tzv. partikulí.  Příklad:  Jednotlivé prvky věty mohou být vynechány, vyplývají-li z kontextu; a v praktické mluvě tomu tak ve velké míře je – důvtipná vynechání např. některých zájmen jsou pak zdrojem (někdy záměrných) dvojsmyslů a narážek.

Úrovně zdvořilosti.

Japonština rozlišuje zdvořilost promluvy na gramatické úrovni. Zdvořilost se vyjadřuje různými prostředky a jde o obecnou volbu výrazů podle toho, s kým nebo o kom mluvíme. Neomezuje se tedy pouze na případy, kdy se přímo obracíme na respektovanou osobu, jako je tomu v českém vykání. Vzdálenou analogií je v češtině, kromě vykání a tykání, také rozlišování knižního, hovorového a vulgárního stylu. Je dobré vědět, že zvládnutí jazykové zdvořilosti je pro Japonce velmi důležité a Japonec jiného člověka při prvním kontaktu posuzuje právě z hlediska jazykové zdvořilosti.  Rozeznáváme tyto úrovně zdvořilosti:  Kromě těchto různých úrovní zdvořilosti existuje i úroveň důvěrná neboli prostá (tj. bez použití zdvořilostních prostředků).

Důvěrná úroveň.

Důvěrná, prostá nebo také „dětská“ úroveň je používána dětmi a vůči dětem, než se ve škole naučí zdvořilé úrovni, a také mezi členy rodiny nebo v rámci užší skupiny, například party kamarádů nebo úzkého pracovního kolektivu. V důvěrné úrovni jsou také psány neosobní texty, např. noviny. Cizinec se patrně nikdy nedostane do situace, kdy by mohl na této úrovni komunikovat, a Japonec za běžných okolností vůči cizinci tuto úroveň nepoužije.  Znalost důvěrného stupně je důležitá i proto, že tvoření zdvořilých tvarů přímo vychází z tvarů důvěrných.  Na důvěrnou úroveň patří mj. koncovka slovesného záporu -ない "-nai," např. „nepůjdu“ důvěrně 行かない "ikanai," zdvořile 行きません "ikimasen."

Zdvořilá úroveň.

Tato úroveň je používána nejčastěji. Je to bezpečná úroveň, slušná za všech okolností. Je používána vůči dospělým, kteří nejsou částí stejné uzavřené skupiny, vůči cizincům apod. Nevyjadřuje důvěrnost, ale ani společenskou nerovnost.  Na zdvořilou úroveň patří např. tyto slovesné koncovky:

Uctivá úroveň.

Uctivá (formální, honorifická) úroveň je používána vůči lidem, kteří stojí na společenském žebříčku výrazně výše než mluvčí, ať už mluvíme o nich nebo s nimi. Honorifické tvary jsou používány, mluví-li například řadový zaměstnanec s prezidentem společnosti nebo běžný Japonec s předsedou vlády. Uctivá mluva je také používána vůči výrazně starším, významným umělcům a všeobecně úctyhodným lidem.  Do této úrovně komunikace spadá jak výše zmíněná uctivá řeč (sonkeigo), tak i skromná řeč (kendžógo). První zahrnuje prostředky, jak vyjádřit úctu ke společensky výše postavené osobě („povýšit ji“), druhá naopak snižuje význam mluvčího („ponížit se“).  Příkladem skromné řeči je pomocné sloveso いただく "itadaku" s původním významem „přijmout“ (jeho neutrálním protějškem je sloveso もらう "morau"). Příklad:  Uctivé výrazy se často poznají podle honorifické předpony お- "o-," ご- "go-," které se mohou objevit jak před slovesy, tak před podstatnými a přídavnými jmény. Slovesa kromě toho opět mění i koncovku. Např. sloveso 読む "jomu" „číst“ má uctivý tvar お読みになる "ojomi ni naru." Naopak skromné tvary jsou お読みいたす "ojomi itasu" nebo お読みする "ojomi suru."  Uctivé tvary také pronikly do ostatních úrovní komunikace jako součásti zdvořilostních frází nebo výrazů pro věci, ke kterým mají Japonci úctu: gohan" (御飯) – vařená rýže, okane" (お金) – peníze, "arigató gozaimasu" ありがとうご座います – děkuji mnohokrát, "ohajó gozaimasu" お早うご座います – dobré jitro (tučně jsou vyznačeny honorifické prefixy).

Japonština (: 日本語, "nihongo)" je jazyk, kterým mluví přibližně 130 milionů lidí. Většina z nich žije v Japonsku, část pak v komunitách japonských emigrantů po celém světě. Japonština je aglutinační jazyk s mnoha úrovněmi zdvořilosti promluvy.

Le japonais est la langue du Japon, parlée par le peuple japonais. Néanmoins, aucune loi ne lui donne le statut de langue officielle, même si elle est en revanche la langue des documents officiels et de l'éducation. Le japonais est également utilisé par la diaspora nippone (notamment au Brésil et au Pérou, où d'importantes communautés parlant cette langue sont implantées, comme à Lima et à Sao Paulo), et a un statut de langue officielle sur l'île de Angaur dans les Palaos bien qu'il n'y soit plus parlé.


Původ a mládí.

Mondale se narodil ve městě Ceylon na jihu Minnesoty jako syn Claribel Hope, učitelky hudby, a metodistického duchovního Theodora Sigvaarda Mondala. Prarodiče Waltera Mondala z otcovy strany byli přistěhovalci z Norska (příjmení "Mondale" pochází ze slova "Mundal", což je město na jihu Norska), kořeny rodiny jeho matky sahají do Skotska a Anglie.  Absolvoval Macalaster College ve hlavním městě Minnesoty Saint Paul a v roce 1951 získal magisterský titul v oboru politických věd na University of Minnesota. Neměl dostatek financí na studium práv, proto narukoval do americké armády a během korejské války sloužil dva roky na vojenské základně Fort Knox ve státě Kentucky. V roce 1955 se oženil s Joan Adamsovou. Díky státní podpoře vystudoval v roce 1956 právnickou fakultu. Advokacií se zabýval do začátku 60. let, kdy vstoupil do politiky.

Začátek politické dráhy.

Do politické činnosti se Mondale zapojil již v roce 1948, kdy pomáhal při volební kampani Huberta Humphreyho (1911–1978). V roce 1960 se Mondale stal v pouhých třiceti dvou letech generálním prokurátorem státu Minnesota.

Senátor.

Dne 30. prosince 1964 byl Mondale tehdejším minnesotským guvernérem Karlem Rolvaagem jmenován senátorem. V Senátu zaujal místo Huberta Humphreyho, který na tento post rezignoval poté, co byl zvolen viceprezidentem (administrativa Lyndona B. Johnsona, 1965–1969). Post senátora Mondale poprvé obhájil ve volbách roku 1966, kdy porazil republikánského kandidáta Roberta A. Forsythea, v roce 1972 pak vyhrál opět.  Jako senátor se Mondale zabýval především ekonomickými a sociálními otázkami. Na rozdíl od svého otce nebyl horlivým zastáncem Rooseveltovy politiky New Dealu a jeho názorová stanoviska tak lze označit spíše jako středová než čistě levicová. Během Johnsonova prezidentského úřadu Mondale podporoval válku ve Vietnamu, názor změnil s nástupem Richarda Nixona do Bílého domu.

Viceprezident.

V roce 1976 získal nominaci Demokratické strany na post prezidenta Jimmy Carter a jako kandidáta na viceprezidenta si zvolil Waltera Mondala. Jejich tandem porazil v listopadových volbách úřadujícího prezidenta Forda a 20. ledna 1977 nastoupil Mondale do úřadu.  Zatímco ve funkci senátora se Mondale příliš zahraničněpolitickým otázkám nevěnoval, jako viceprezident se na globální problematiku zaměřil mnohem více (zasloužil se např. o vrácení amerických rukojmích z Íránu). Kromě toho Mondale funkci viceprezidenta podstatnou měrou změnil: výrazně rozšířil jeho pravomoce, takže od té doby není viceprezident jen pouhým prezidentovým poradcem, ale účastník na prezidentské správě na plný úvazek a se všemi problémy, které k tomuto úřadu patří. Mondale byl mimo jiné prvním viceprezidentem, jenž měl kancelář přímo v Bílém domě, a který založil tradici pravidelných obědů s prezidentem, která přetrvala do dnešní doby.

Prohra v roce 1980.

V roce 1980 ovšem tandem Carter-Mondale v Bílém domě skončil, neboť byl poražen Ronaldem Reaganem a Georgem Bushem starším. Demokraté uspěli jen v sedmi státech: v Georgii (domovský stát Jimmyho Cartera), na Havaji, v Marylandu, v Minnesotě (domovský stát Waltera Mondala), na Rhode Islandu, v Západní Virginii a v hlavním městě.

Prezidentská kampaň v roce 1984.

Poté, co v roce 1980 odešel z úřadu viceprezidenta, se krátce vrátil k právnické činnosti (pracoval v prestižní mezinárodní firmě Winston&Strawn v Chicagu). V roce 1984 se zapojil do demokratických primárek, z nichž vyšel jako vítěz (zvítězil tehdy nad svými spolustraníky, černošským aktivistou Jesse Jacksonem a Gary Hartem) a byl tak poslán do volebního klání proti úřadujícímu prezidentovi Ronaldu Reaganovi.  Mondale byl prvním kandidátem na prezidenta v rámci dvou největších politických stran, který si jako viceprezidentku zvolil ženu – byla jí kongresmanka ze státu New York Geraldine Ferrarová.  Ve své liberálně orientované kampani se Mondale s Ferrarovou zaměřili především na hospodářské otázky (ostře kritizovali Reaganovu ekonomickou politiku), na téma postupné redukce jaderných zbraní či otázku rovných práv. Reagan se však tehdy v řadách Američanů těšil vysoké popularitě a tak Mondala drtivě porazil: Mondale získal 41,8% hlasů voličů a zvítězil pouze ve dvou státech, v rodné Minnesotě a ve Washingtonu, D.C..

Pozdější kariéra.

Po neúspěšné kandidatuře na prezidenta Mondale opět začal pracovat v právním sektoru, nastoupil do firmy Dorsey&Whitney sídlící v Minneapolisu. V letech 1986–1993 působil jako předseda Národního demokratického institutu pro mezinárodní záležitosti.  V roce 1993 jej nově zvolený prezident Bill Clinton jmenoval do prestižní funkce velvyslance USA v Japonsku, kterou zastával do roku 1996.

Volby do Senátu v roce 2002.

V roce 2002, kdy probíhaly volby do Senátu, se o znovuzvolení ucházel demokrat Paul Wellstone z Minnesoty. Jedenáct dní před volbami, 25. října, však tragicky zahynul při letecké nehodě. Na naléhání Wellstonových příbuzných i příznivců se čtyřiasedmdesátiletý Mondale rozhodl, že jej ve volebním klání nahradí. I když volby proti republikánskému starostovi Saint Paulu Normu Colemanovi nakonec prohrál (byť velmi těsně), je tento krok vnímán jako velmi lidské gesto. Po volbách Mondale veřejně prohlásil, že se jednalo o poslední kampaň, do níž se zapojil.

Osobní život.

Jeho manžela Joan Mondalová, s níž se oženil 27. prosince 1955, byla proslulou mecenáškou umění, za což si u Američanů vysloužila přezdívku "Joan of Art". Zemřela v únoru 2014. Z manželství vzešly dvě děti, syn Ted (1957), který usiloval o demokratickou nominaci na guvernéra Minnesoty, a dcera Eleanor, známá televizní osobnost, která v roce 2011 zemřela ve věku 51 let na rakovinu.  V současné době žije Walter Mondale v Minneapolisu. Rád rybaří, lyžuje, hraje tenis, čte Shakespeara a historickou literaturu a sleduje Monty Python. Je stále veřejně činný, pravidelně komentuje politické události (zasazuje se např. o ochranu vodních zdrojů v Minnesotě). V roce 2015 veřejně podpořil Hillary Clintonovou v její kandidatuře na prezidenta Spojených států v roce 2016.

Walter Frederick „Fritz“ Mondale (* 5. leden 1928, Ceylon, Minnesota) je americký politik, člen Demokratické strany, v letech 1964–1976 senátor, mezi lety 1977–1981 42. viceprezident Spojených států v administrativě Jimmyho Cartera a v roce 1984 kandidát demokratů na post prezidenta Spojených států.

Walter Frederick Mondale, né le à Ceylon (Minnesota), est un homme politique américain, membre du Parti démocrate. Protégé d'Hubert Humphrey, il gagne un siège au Sénat lorsque celui-ci devient vice-président. Il refuse une première fois l'investiture à la vice-présidence en 1972 avant d'accepter en 1976. Élu aux côtés de Jimmy Carter, il est le premier vice-président à achever son mandat depuis que son mentor l'ait fait. Il est également candidat démocrate face au président sortant Ronald Reagan lors de l'élection présidentielle américaine de 1984.


Přínosy.

Dobře provedená systémová integrace by měla přinést minimálně jednu z hodnot:

Systémový integrátor.

Systémový integrátor jako dodavatel integrace potřebuje mít širokou znalost problematiky spíše než hlubokou. Z potřebných znalostí můžeme vyjmenovat pojmy: software a jeho architektura, hardware, komunikační protokoly a smysl pro obecné řešení problémů. Jeho hlavní rolí je: „dát všechno dohromady“, kdy je mu vstupem práce jiných organizací/dodavatelů.  Společný datový formát je integrační metoda nebo spíše praktika, která každému adaptéru ušetří nutnost konvertování datových zpráv od jednotlivých subsystémů, Enterprise application integration (EAI) systémy obvykle stanovují platformově-nezávislý (nebo běžný) formát pro výměnu dat. Například XML nebo JSON apod. EAI systémy obvykle poskytují službu pro datovou transformaci aby pomohli převod aplikačně závislých datových formátů na platformově-nezávislé.

Integrační platforma.

Integrační platforma je definovaná jako software, který integruje ostatní aplikace a služby. Využívá principů a metod systémové integrace, tak aby připravil prostředí pro systémové integrátory, které má usnadnit samotný proces integrace. Liší se od Enterprise application integration, která se zaměřuje na podporu supply chain managementu, pouze poskytuje systémovým integrátorům užitečné nástroje pro realizaci integrace.  Integrační platforma může být složena z komponent, a předpřipravených balíků pro přímou instalaci nebo nabízená jako služba neboli: integration Platform as a Service (iPaaS).

Přehled.

Integrační platforma realizuje prostředí, ve kterém integrátor může realizovat:

Komponenty integrační platformy.

Integrační platforma typicky obsahuje komponenty jako:

Integration Platform as a Service (iPaaS).

IPaaS je cloudová služba, která poskytuje platformu pro integraci aplikací, dat a procesu integrace projektů. Projektem může být kombinace cloudových aplikací, API a on-premise systémů. Je to vlastně integrační platforma využívající cloud computingu, aby byla zajištěna škálovatelnost a abstrakce od fyzické infrastruktury.

Enterprise iPaaS.

U Enterprise iPaaS, myslíme například o integraci ERP a CRM systémů pro střední a velké podniky. Firmy nabízející Enterprise iPaaS nabízí i určitou formu SLA (servisní smlouvy), aby byla zajištěna záruka kvality poskytovaných služeb pro zákazníka.

Citizen iPaaS.

Citizen iPaaS, jejímž cílem je spojovat služby pro osobní užití například.: kalendář, osobní úložiště souborů, dokumenty nebo seznam úkolů.  Zástupci Citizen iPaaS nabízejí napojení například na: Evernote, Google Drive, Dropbox, Gmail a Trello:

Systémová integrace je proces spojování různých softwarových komponent, subsystémů, v jeden fungující celek. Cílem je, aby tento celek pracoval co možná nejefektivněji, tedy z pohledu jednotlivých subsystémů, aby komunikace mezi nimi probíhala podle definovaného schématu a všechny případné chyby a anomálie byly zahrnuty do tohoto schématu. Jedná se o proces, protože systémy se vyvíjí, přibývají nové a staré zanikají, je tedy třeba zajistit udržitelný rozvoj systému jako celku.

En informatique, l'intégration de système consiste à réunir au sein d'un même système d'information, des parties développées de façon séparées.


Popis.

Hlohy jsou keře až malé stromy dorůstající zpravidla výšky 3–12 m. Na větvičkách jsou často trny dlouhé 1–6 (zřídka až 10) cm, brachyblasty jsou na vrcholu také často kolcovité. Listy jsou jednoduché, střídavé a většinou na zimu opadávají, řidčeji v teplejších krajích i přetrvávají přes zimu. Čepele jsou nečleněné nebo členěné, někdy až hluboce peřenosečné, na okraji pilovité až vroubkované. Palisty jsou kopinaté až poloměsíčité. Květy jsou oboupohlavné, 5četné. Kalich je přirostlý k češuli. Korunní lístky jsou nejčastěji bílé, řidčeji krémové nebo světle až sytě růžové (často u pěstovaných). Tyčinek je nejčastěji 10–20. Semeník je spodní, čnělek může být 1–5. Plodem je malvice, která může být červená, fialová, oranžová nebo černá. Uvnitř je 1–5 peciček se silně sklerifikovanou stěnou.

Rozšíření.

Hlohy jsou rozšířeny v mírném pásu Evropy, Asie a Severní Ameriky, na jih po Středomoří, Čínu a Střední Ameriku.

Systematika.

Jedná se o taxonomicky obtížný rod. Příčinou potíží je hybridizace, u amerických druhů částečně i apomixe. Počet druhů po celém světě je tedy udáván různě, např. Flora Severní Ameriky udává po celém světě asi 230 druhů, flóra Číny nejméně 1000.

Hlohy v České republice.

V České republice je dnes uznáváno asi 9 původních druhů, včetně druhů hybridního původu. Důležitým znakem je počet čnělek, resp. počet peciček v malvicích. Hloh obecný má dvě, zatímco ostatní základní druhy (v rámci ČR) pouze jednu. Druhy hybridního původu, do kterých byl zapleten hloh obecný, pak mají na jednom keři (stromu) květy s jednou i 2 čnělkami, resp. plody s jednou i dvěma pecičkami. Dále se občas pro okrasu pěstují i nějaké cizí druhy, hlavně severoamerické, jako je např. hloh slivoňolistý ("Crataegus persimilis"), hloh břekolistý ("Crataegus pedicellata"), hloh měkký ("Crataegus mollis") a další.

Použití.

Hlohy patří mezi léčivé rostliny. Z planě rostoucích domácích druhů (k léčení lze použít všechny druhy) se sbírají květy ("Flos crataegi"), listy ("Folium crataegi") anebo méně často i plody ("Fructus crataegi"). Z pěstovaných okrasných hlohů s růžovými a červenými květy se droga nesbírá.  Hlavními obsahovými látkami hlohových drog jsou flavonoidy a triterpenické kyseliny. Dále jsou obsaženy aminopuriny regulující krevní oběh, třísloviny, saponiny, v plodech také karoteny, sacharidy a vitamíny C a B.  Hlohové drogy se používají hlavně v léčivech ke snížení krevního tlaku a majících uklidňující účinek na nervovou soustavu. V lidovém léčitelství se hloh používá proti skleróze, vysokému krevnímu tlaku, nespavosti, předrážděnosti, bušení srdce, arytmiích, srdeční neuróze, klimakterických potížích, migrénách apod. Příznivě působí zejména při dlouhodobém užívání svým tonizujícím účinkem při srdeční vadě či slabosti u starších lidí.  Dřevo hlohu je velmi tvrdé, rodový název je odvozen z řeckého "krataiós", což znamená „silný“, „pevný“ a sloužilo k výrobě topor seker.  Některé druhy lze použít jako okrasné rostliny. Okrasné je olistění, trny, barevné kvetení, podzimní plody.

Odkazy.

Externí odkazy.

Hloh ("Crataegus") je početný rod keřů a stromů z čeledi růžovité, které rostou v mírném pásmu severní polokoule. Květy jsou pětičetné, bílé, růžové nebo červené, plody jsou červené malvice ("hložinky").

Crataegus est un genre d'arbres ou arbustes épineux de l'hémisphère nord, appartenant à la famille des Rosacées, communément appelés des aubépines.


Obsah "Summorum pontificum".

Dokument papež podle vlastních slov vydal „v důsledku naléhavých proseb věřících, po vyslechnutí otců kardinálů na konsistoři, po hlubokém zvážení všech aspektů, vzývání Ducha svatého a spoléhajíce se na pomoc Boží“.  Na počátku se papež v dokumentu zmiňuje o tom, že liturgická forma, jak ji podává misál Jana XXIII., nebyla nikdy zrušena a má se jí pro její ctihodnost a starobylost prokazovat potřebná úcta. Označuje ji za mimořádnou formu římského ritu vedle řádné formy, kterou je pokoncilní způsob slavení. Dokument poté nahrazuje podmínky pro užívání starší litrugie stanovené předcházejícími dokumenty za pontifikátu Jana Pavla II. "Quattuor abhinc annos" a "Ecclesia Dei".  V dokumentu papež poté stanovuje, že:  Dokument pak končí slovy: „Nařizujeme, aby všechno to, co jsme stanovili tímto Apoštolským listem daným Motu proprio, bylo pokládáno jako „ustanovené a nařízené“ zachovávat ode dne 14. září tohoto roku, na slavnost Povýšení Svatého Kříže, navzdory všemu, co by s tím mohlo být v rozporu.“

Dopis Beneditka XVI. biskupům.

V dopise, který Benedikt XVI. zaslal všem biskupům popisuje důvody, které ho vedly k sepsání dokumentu a snaží se taktéž odpovědět na některé námitky. Za dvě obavy, které se dokumentu nejvíce stavěly na odpor považuje obavu z oslabení autority II. vatikánského koncilu a poté obavu z toho, že vznikne jakási rozpolcenost ve farnostech. Tyto námitky označuje v dopise za neopodstatněné a zdůrazňuje, že misál Jana XXIII. nebyl v katolické církvi nikdy zakázán a tak možnost podle něj slavit existovala stále, pouze nebyly dány přesné pokyny k jeho užívání. V dopise Benedikt XVI. připomíná motu proprio "Ecclesia Dei" Jana Pavla II., kde Jan Pavel II. vyzval biskupy k velkodušnosti vůči „oprávněným touhám“ věřících po starší formě slavení. Zdůraznil taktéž, že starší formu slavení nepožadovaly jen skupiny na pokraji katolické církve jako FSSPX, ale že na vlastní oči viděl, „jak hluboce byly svévolnými deformacemi Liturgie zraňovány ty osoby, které byly naprosto zakořeněny ve víře Církve“. To mluví o době po koncilu, kdy se podle něj „na mnoha místech necelebrovalo věrně podle pokynů nového Misálu, který byl dokonce chápán jako určitá autorizace či rovnou povinnost jakési kreativity, jež vedla často k deformacím Liturgie na mezi snesitelnosti“.  Svoji pozitivní motivaci k vydání dokumentu pak v dopise popisuje slovy:  Např. tradicionalistické Kněžské bratrstvo svatého Pia X. se již dříve vyjádřilo tak, že svolení k vysluhování mší podle misálu z roku 1962 je první podmínkou k navázání jakéhokoliv věroučného dialogu se Svatým stolcem.  V dopise pak papež také zmiňuje povinnost považovat za posvátné liturgické formy starších generací, neboť mezi nimi a formou dnešní nemůže být žádný rozpor. Doslova píše: „V dějinách Liturgie je růst a pokrok, ale žádný zlom. Co bylo posvátné pro předcházející generace, zůstává posvátným a velkým i pro nás, a nemůže být znenadání zcela zakázáno nebo dokonce pokládáno za škodlivé.“

Reakce.

Většina reakcí uvnitř církve oceňovala papežovu snahu o smíření. Objevili se však i kritikové z řad katolických představených a židů.

Tradicionalisté uvnitř církve.

Dokument vřele přijali zejména tradicionalisté uvnitř církve, kteří k předkoncilní liturgii obecně lnou. Tyto skupiny (např. Kněžské bratrstvo svatého Petra) tuto liturgii podle starších podmínek slavily již dříve. Existuje i mezinárodní společenství převážně mladých katolických laiků Juventutem, které vzniklo v roce 2006 a které se nyní na dokument "Summorum pontificum" přímo odvolává. Dokument pochvalně ocenily i různá národní společenství pro latinskou mši a zejména jedna z vůbec největších tradicionalistických skupin – Kněžské bratrstvo svatého Petra.

Kněžské bratrstvo sv. Pia X..

Představený Bratrstva sv. Pia X. Bernard Fellay označil dokument za „dar Milosti, který představuje nejenom krok, ale přímo skok správným směrem“. Zároveň se však zástupci Bratrstva zmínili i o tom, že překážky ve vztazích se Svatým stolcem stále jsou, ale že doufají, že pozitivní atmosféra, která byla tímto navozena, pomůže do budoucna problémy řešit. Dalším významných krokem Benedikta XVI. vůči FSSPX bylo poté zrušení exkomunikace čtyř jejich biskupů v roce 2009.

Kritika uvnitř katolické církve.

Uvnitř církve se objevila taktéž kritika papežova kroku. Kritici se vyjadřovali o "Summorum pontificum" tak, že je krokem zpět v progresivních změnách II. vatikánského koncilu. Italský biskup Luca Brandolini, člen liturgické komise italské biskupské konference, řekl, že se nemůže ubránit slzám, a že jde o nejsmutnější den jeho života jako člověka, kněze i biskupa. Nicméně na druhou stranu vyjádřil svoji poslušnost vůči papeži.  Další námitky pak biskupové vznesli proti praktickému uplatňování dokumentu. Za problém označovali nalézt kněze, kteří podle staršího misálu sloužit umí, popř. starší liturgické texty vůbec sehnat.  Arcibiskup Malcolm Ranjith, sekretář Kongregace pro bohoslužbu a svátosti, mluvil po vydání dokumentu o tom, že se někde setkal s kritikou dokonce z řad biskupů a kardinálů a s místními dokumenty nepřímo omezujícími dopad "Summorum pontificum". Za těmito aktivitami dle něj stojí jednak ideologické předsudky, jednak pýcha. Navíc řekl, že biskupové, kteří se snaží aplikaci "Summorum pontificum" nějak omezovat, se dobrovolně stávají nástroji ďábla a obvinil je z neposlušnosti či dokonce vzpoury proti papeži, na kterou nemají právo.

Reakce židů.

Některé židovské skupiny proti rozhodnutí papeže protestovaly, neboť ve znění modlitby, která je součástí velkopáteční liturgie dle misálu z roku 1962, se vyskytovaly výrazy (např. vyjádření o „slepotě" židů.), se kterými někteří židé nebyli spokojeni. Papež jejich protestům vyhověl a pasáže, které vyvolávaly konflikty, nahradil jinými. Současné znění modlitby zní: „Všemohoucí věčný Bože, který chceš, aby všichni lidé byli spaseni a došli poznání pravdy, uděl milostivě, aby vstupem do plnosti národů v Tvé Církvi, byl spasen celý Izrael.“ Zástupci Antidefamační ligy dokument označili jako teologický krok zpět a ránu 40letému vývoji katolicko-židovských vztahů.

Summorum pontificum je apoštolský list papeže Benedikta XVI., vydaný "motu proprio" (z vlastního popudu). Dokument specifikuje pravidla a možnosti slavení starší liturgické formy podle misálu Jana XXIII. z roku 1962 (tzv. tridentská mše), kterou ustanovuje jako mimořádnou formu římského ritu ("forma extraordinaria"). Řádnou formou zůstává stále mše podle misálu Pavla VI., který reagoval na liturgické návrhy druhého vatikánského koncilu. Obecně řečeno "Summorum pontificum" možnost slavení podle staršího způsobu oproti dřívějšku usnadňuje.

Summorum Pontificum cura (en latin, « La sollicitude des Souverains Pontifes ») sont les premiers mots d'une lettre apostolique sous forme de "motu proprio", annoncée de longue date et finalement publiée le par le pape Benoît XVI, dont l'objet est de redéfinir le cadre juridique de la célébration de « la forme extraordinaire du rite romain », c'est-à-dire du rite tridentin, dans la liturgie.