Životopis.

Lucas Till se narodil ve Fort Hoodu v Texasu. Je synem Dany (rozené Bradyové) a Johna Tilla – armádního podplukovníka. Větší část svého dětství však strávil v Mariettě v Georgii, kde navštěvoval Kell High School. Po natáčení "Hanny Montany" se vrátil zpět na školu a odmaturoval v roce 2008. Po maturitě se přestěhoval do Los Angeles.

Kariéra.

V deseti letech se začal objevovat v reklamách. Ve dvanácti byl obsazen do role Harryho Vandeerbilta v "Dobrodružství Ociee Nashové". V roce 2004 si zahrál ve filmu Lightning Bug. První větší role přišla s filmem "Walk the Line", kde hrál roli staršího bratra Johnnyho Cashe. Po tomto snímku se objevil v několika nezávislých filmech na stanici Lifetime. V roce 2008 se zúčastnil konkurzu do filmu "", v němž získal roli Travise Brodyho. S Jackie Chanem si zahrál ve filmu "Chůva v akci". Také se objevil ve videoklipu Taylor Swift k písničce „You Belong With Me“. V roce 2008 se objevil i v hororové komedii "Dance of the Dead".  Dne 8. července 2010 bylo oficiálně oznámeno, že získal roli Havoka ve spin-offu X-Menů, "". V roce 2013 hrál v nezávislém filmu "All Superheroes Must Die". O rok později si zopakoval roli Havoka v sequelu "". V roce 2015 si zahrál po boku Joshe Duhamela ve filmu "Město statečných". A v roce 2016 znovu Havoka ve filmu "". Společně s Jane Lyve podepsal smlouva na film "Monster Trucks".Od roku 2016 hraje roli Anguse MacGyvera v seriálu stanice CBS "MacGyver".

Lucas Daniel Till (* 10. srpna 1990, Fort Hood, Texas, Spojené státy americké) je americký herec. S hraním začal v roce 2003 a od té doby se objevil v několika filmech a seriálech jako "", "" a "". V roce 2015 si zahrál po boku Joshe Duhamela ve filmu "Město statečných". Od roku 2016 hraje hlavní roli Anguse MacGyvera v seriálu "MacGyver", který vysílá stanice CBS.

Lucas Till, né le à Fort Hood (Texas), est un acteur américain. Il est connu pour ses rôles dans "Hannah Montana, le film", "Wolves" et dans la saga "X-Men".


Popis.

Užíval se velice často k vytváření kopií při psaní úředních, obchodních i jiných textů na psacím stroji, kde bylo možno při použití tenkých (tzv. průklepových) papírů vytvořit najednou až deset kopií (průklepů). Tato jednoduchá technika se užívala v tak zvaném samizdatu, při rozmnožování cenzurou zakázaných textů. Nejlepší k tomu byly mechanické psací stroje s elektrickým pohonem, které měly stejnoměrnou sílu úhozu. Kopírovací papír se užíval často i pro faktury, účtenky a jiné psané dokumenty, kde vystavitel potřeboval jejich kopii. Pro různé účtenky a drobné doklady se koncem 20. století začaly užívat samokopírovací (bezkarbonové) papíry, které neměly barevnou vrstvu, ale byly vespod pokryty nesmírně jemnými balonky s kapičkami barvy, která se při psaní přenášela na podložený papír. Uživatel tedy nemusel nic vkládat a neušpinil si navíc ruce.  Kopírovací papír se používal i při počítačovém zpracování a tisku sestav na jehličkových tiskárnách. Teprve u novějších (neimpaktových) tiskáren (laserové, inkoustové, termografické atd.) se mechanické kopírování nedalo použít a nahradilo se opakovaným tiskem. Kopírovací papír se tak používá už jen pro velmi speciální použití (např, přenos kresby na sklo při výrobě vitráží) a vyrábí jej jen několik firem na světě.

Historie.

První kopírovací papír vynalezl kolem roku 1801 patrně Pellegrino Turri, italský vynálezce jednoho z prvních psacích strojů, který ho ovšem používal místo pozdější barvicí pásky. Patent na kopírovací papír s voskovou barvicí vrstvou získal Angličan Ralph Wedgwood (1766–1837) roku 1806. Zatímco barvicí vrstva se zpočátku nanášela za horka, v polovině 19. století se objevil postup s nanášením rozpuštěného barviva za studena.

Kopírovací papír, také uhlový papír, kopírák nebo karbon, je tenký papír nebo fólie, z jedné strany pokrytá černou nebo modrou barvicí vrstvou. Vkládá se mezi dva psací papíry a slouží k tomu, aby na spodním papíru vznikla kopie toho, co se napíše na svrchní papír. Přenos barvy se ovšem děje mechanickým tlakem, takže se nedá použít například při psaní plnícím perem, zato například kuličkovým, tedy právě proto "propisovacím".

Le papier carbone est un moyen de duplication permettant de retranscrire, sur une feuille placée en dessous, ce qui est écrit sur la feuille placée au-dessus. Inventé au (première apparition documentée du terme quand l'ingénieur anglais Ralph Wedgwood dépose en 1806 un brevet pour son « »), sa commodité s'est améliorée lorsqu'il fut confectionné avec un film plastique et avec deux angles opposés coupés pour faciliter sa séparation des autres documents. Il a depuis été largement remplacé par l'usage des photocopieurs.


Historie.

Klášter byl založen Svatým Norbertem v roce 1120 de facto v pustině, která patřila klášteru sv. Martina v Laonu. Tu jim daroval laonský biskup. Mniši od svatého Martina se území snažili již dříve neúspěšně zkultivovat. V donační listině je místo nazýváno ""Præmonstratus"" nebo ""pratum monstratum"", což by mohlo vycházet z francouzského výrazu "pré", znamenajícího louku, v tomto případě spíše však lesní mýtinu.  Legenda říká, že laonský biskup a Sv. Norbert navštívili Prémontré asi v polovině ledna, a tak věnoval biskup Norbertovi na slavnost obrácení sv. Pavla (25. ledna) bílý hábit. Na konci koncilu v Lutychu (1131) navštívili Svatý Norbert společně s papežem Inocencem II. Laon a biskupa Bartoloměje. Kromě toho také navštívili klášter Prémontré a byli potěšeni pohledem na asi 500 věřících - kněží, kleriků a konvršů - pod vedením opata Huga z Fosse. Běžnou praxí premonstrátů bylo zakládat tzv. dvojité kláštery (oddělené pro bratry a sestry), ale na generální kapitule v roce 1141 bylo rozhodnuto o oddálení ženských klášterů do vzdálenosti minimálně jedné ligy od klášterů mužských. Opat Hugo zemřel 10. února 1161 a byl nahrazen Filipem, pozdějším opatem v Belval. Opat Jan II. založil v roce 1252 na pařížské univerzitě kolej pro norbertovy kleriky.  Po smrti 43. opata Virgilia v roce 1535 se povedlo získat klášter včetně všech jeho příjmů kardinálu Františkovi z Pisy. Kardinála Františka poté nahradil kardinál Hypolit II. Estenský, papežský legát ve Francii, který držel opatství "in commendam" až do své smrti v roce 1572. Historik Charles Taieé, zabývající se Prémontré nazývá tyto dva kardinály ""les fléaux de Prémontré"" ("metlou Prémontré").  Po smrti kardinála d'Este proběhla svobodná volba a byl zvolen Jean Des Pruets, doktor na Sorboně, velmi horlivý kněz a jeho volba byla potvrzena 14. prosince 1572 papežem Řehořem XIII. S obrovským nasazením a jeho vynikajícími schopnostmi se mu povedlo napravit finanční situaci kláštera. Zemřel 15. května 1596 a byl nahrazen dvěma dalšími horlivými opaty - Longpré a Gosseten. Ty však později vystřídal jako čestný opat kardinál Richelieu.  Poslední opat L'Ecuy byl zvolen v roce 1781. Během Velké francouzské revoluce bylo opatství a jeho majetky zkonfiskovány a prodány jistému Cagonovi, který zbořil několik budov a materiál prodal. Klášter poté vystřídal několik vlastníků. Nakonec se majetky dostaly k departmentu Aisne, který z kláštera udělal azylový dům.

Budovy.

Ze starého opatství, pocházejícího z 12.–16. století prakticky nic nezůstalo, nicméně zde stále nalezneme tři velké budovy pocházející ze 17.–18. století. Jedna z nich slouží jako kostel zasvěcený sv. Norbertovi. Větší část budov pak slouží jako psychiatrická léčebna, která zde byla založena v roce 1867.

Klášter Prémontré "Abbaye de Prémontré", "Abbatia Præmontsratensis") byl prvním a mateřským klášterem Řádu premonstrátských řeholních kanovníků, ležícím ve stejnojmenné obci, asi 20 km západně od města Laon ve francouzském departmentu Aisne.

L'ancienne abbaye de Prémontré, située à une vingtaine de kilomètres à l'ouest de Laon dans l'Aisne, fut fondée par saint Norbert de Xanten. Il convient de la distinguer de l'abbaye des Prémontrés de Pont-à-Mousson en Meurthe-et-Moselle et d'autres abbayes de l'ordre des Prémontrés.


Historie.

Skyr se na Island dostal z Norska více než před 1100 lety. Kulinářská historička Hallgerður Gísladóttir uvádí, že zatímco ze skandinávské kuchyně poté prakticky vymizel, na Islandu se skyr stal běžnou součástí jídelníčku. Zmínky o skyru jsou uvedeny v řadě historických islandských eposů, např. Sága o Egilovi nebo Sága o Grettim. Není zcela jasné, zda se tehdejší skyr lišil od dnešní receptury, neboť takto podrobné popisy nejsou k dispozici.  Tradičně je skyr vyráběn ze syrového mléka, současný skyr se vyrábí z pasterovaného odstředěného kravského mléka. Výsledný produkt má lehce nakyslou příchuť, současní výrobci produkují varianty skyru např. s příchutí vanilky, lesních plodů, jahod atd., podobně jako u jogurtu.

Dostupnost.

Skyr je oblíbený na Islandu a ve Skandinávii, k dispozici je také v některých oblastech Velké Británie, v Irsku, Německu, Švýcarsku, Litvě, Lotyšsku. Od roku 2007 se vyrábí v Dánsku, od roku 2015 v Kanadě a v USA. Na český trh uvedla skyr v dubnu 2016 Bohušovická mlékárna pod značkou Skyr Kapucín. Následně jej začaly nabízet i Polabské mlékárny (Milko) pod značkou Můj Skyr.

Složení.

Skyr se vyznačuje vysokým obsahem proteinů a minimálním obsahem tuku, percentuální poměry jsou u variant od různých výrobců lehce odlišné. Neochucený skyr obsahuje v průměru 12 % proteinů (bílkovin), 3 % sacharidů, a pouze 0,1 – 1 % tuku. Skyr je také bohatý na vápník a vitaminy. V Česku je v prodeji v základním balení 140 g (natur, jahoda, brusinka, broskev s meruňkou), neochucená verze natur je k dispozici i v rodinném balení o hmotnosti 350 g.

Využití.

Skyr je konzumován bez dalších ingrediencí jako praktická snídaně či svačina, na Islandu je oblíbeným jídlem skyr spolu s ovesnou kaší v poměru 1:1. Skyr lze dle osobních preferencí mísit s marmeládou, ovocem, medem nebo cereáliemi. V současné kuchyni se skyr objevuje jako základ mixovaných ovocných drinků (smoothies), využíván je i jako poleva na palačinky a k dochucení dezertů.

Skyr je tradiční islandský mléčný výrobek podobný jogurtu. Skyr obsahuje v průměru 12 % proteinů, 3 % sacharidů, 0,5 % tuku a velké množství vápníku. Jeho konzistence se blíží jogurtu řeckého typu, avšak s méně výraznou, jemnější chutí. Skyr je součástí islandské kuchyně více než 1000 let.

Le skyr est une spécialité laitière islandaise de la même famille que le yaourt bien que techniquement il puisse être considéré comme un fromage très tendre. Il est considéré comme originaire de Norvège, apporté en Islande par les vikings de cette contrée, mais cependant seulement présent dans la cuisine islandaise.


Život.

Vystudoval geografii na univerzitě v Bělehradě (tehdy "Velika skola"), kde absolvoval roku 1889. Poté studoval ještě geologii na Vídeňské univerzitě, zde získal titul roku 1893. Poté se vrátil do Bělehradu, kde byl na Filozofické fakultě Bělehradské univerzity jmenován profesorem. Později se stal rektorem školy (1906–1907, znovu 1919–1920), pod jeho vedením vzniklo pět nových fakult - lékařská, zemědělská a teologická v Bělehradě, plus filozofické fakulty ve Skopje a v Subotici. Jeho žák Jovan Erdeljanović se stal prvním profesorem na nově vzniklé katedře etnografie. Roku 1910 Cvijić založil Srbskou geografickou společnost a stal se jejím prvním prezidentem. Tuto pozici držel až do smrti. V roce 1921 byl zvolen prezidentem Srbské královské akademie věd a umění a zůstal jím rovněž až do své smrti.

Dílo.

Již jeho vídeňská diplomová práce "Das Karstphanomen", věnovaná krasovým jevům, byla přelomovou a dočkala se mnoha vydání a překladů. Jako první určil ledovcový původ 102 jezer v pohoří Stara planina, čímž výrazně posunul představy o průběhu doby ledové v Evropě.  Když přesunul svůj zájem na lidi, vyslovil některé revoluční myšlenky - například, že člověk je ekologicky senzitivní bytostí a jeho životní prostředí ovlivňuje jeho psychiku (na základě této teze vytvořil i typologii balkánských národů, často kritizovanou). Zavedl též pojem "metastázové hnutí", aby popsal pomalé změny v lidských společnostech. Folkloristická a etnografická data, která sesbíral na Balkáně, byla často vůbec první vědecky získaná data z této oblasti.  Jeho studie mj. sehrály velkou roli při určování státních hranic Jugoslávie po první světové válce, když byl vyslán srbskou vládou na Pařížskou mírovou konferenci (spolu s Mihajlo Pupinem). Za kontroverzní bývá považována jeho podpora ideji Velkého Srbska.  Cvijić získal roku 1918 medaili Univerzity Karlovy a byl zde též jmenován čestným doktorem. Byl rovněž členem české akademie věd.

Jovan Cvijić (11. říjen 1865, Loznica - 16. leden 1927, Bělehrad) byl srbský vědec, začínal studiem geografie a geologie, postupně však přesouval svůj zájem k otázkám etnologickým a sociologickým. Své práce psal v srbštině, francouzštině, němčině i angličtině.

Jovan Cvijić (en serbe cyrillique : ; 1865 -1927) est un géographe serbe, spécialiste de géomorphologie. Il est également connu pour ses travaux d'anthropologie et d'ethnographie. Il fut président de l'Académie royale de Serbie, membre de l'Académie des sciences de Zagreb, docteur "honoris causa" de l'Université Charles de Prague et de la Sorbonne.


Biografie.

Narodil se do šlechtické rodiny v obci Będomin, asi 45 km jihozápadně od Gdaňsku, a studoval práva na jezuitské koleji v Gdaňsku. Na praxi nastoupil ke Korunnímu soudu v Poznani, což byl nejvyšší soud Polského království. Roku 1767 byl zvolen do parlamentu a jako prominentní právník se účastnil pravidelných večeří u polského krále, které se konaly každý čtvrtek. V letech 1768-1772 se postavil na stranu Barské konfederace, šlechtického povstání proti ruskému vlivu a na Rusku závislému králi, a připojil se i ke Kosciuszkově povstání. Po jeho porážce odešel do Holandska a studoval práva na univerzitě v Leidenu. V letech 1784-1788 byl opět členem parlamentu a zasazoval se o zásadní reformy státu. Jako člen prozatímní vládní komise hrál významnou roli při tvorbě Varšavského vévodství i při přijetí polské ústavy (1791). Po dělení Polska a zániku království emigroval do Francie a v Napoleonových službách s přítelem Janem Henrykem Dabrowskim organizoval v Itálii polské legie. do U příležitosti slavnostního rozloučení s vojáky těchto legií napsal v roce 1797 "Píseň polských legií". Přesněji napsal slova („Jeszcze Polska nie zginęła“) a užil populární lidovou melodii, mazurku z regionu Podlasie. Píseň si rychle získala velkou oblibu a vešla ve známost jako "Mazurek Dąbrowskiego". V roce 1927 ji Sejm Polské republiky prohlásil polskou státní hymnou.  Když ho Prusko roku 1801 amnestovalo, usadil se jako soukromník ve Wroclawi. Roku 1806 pomáhal Dambrovskému s přípravou Velkopolského povstání na pomoc Napoleonovi proti Prusku. Když pak vzniklo Varšavské knížectví (1807), zastával v něm řadu vysokých funkci, stejně jako v následujícím Kongresovém Polsku, kde se roku 1817 stal předsedou nejvyššího soudu.  Kromě toho psal politické úvahy ("Myśli polityczne o wolności cywilnej", Politické myšlenky o občanské svobodě) a divadelní hry ("Szlachcic mieszczninem", "Zygmunt August").  Zemřel v obci Manieczki u Śremu, asi 45 km jižně od Poznaně.

Józef Rufin Wybicki (29. září 1747, Będomin (Pomořansko) – 19. březen 1822) byl polský právník, politik a spisovatel, autor textu polské hymny ("Jeszcze Polska niezginiela").

Józef Rufin Wybicki des armoiries Rogala (Będomin 1747 – 1822) est un général, homme politique, publiciste et auteur dramatique polonais. Il est l'auteur du Mazurek Dąbrowskiego, chant des Légions devenu l'hymne national polonais.


Konstrukční uspořádání.

Soustava regulačních tyčí je obvykle umístěna vertikálně. V případě tlakovodních reaktorů (PWR i VVER) jsou tyče zasouvány shora. Naopak je tomu u varných reaktorů BWR, kde se tyče zasouvají zespoda tlakové nádoby. Hlavním důvodem je nedostatek místa v horní části reaktoru typu BWR, protože se zde nachází separátor a vysoušeč páry.  Zatímco u varných reaktorů se používají samostatné řídicí tyče, u tlakovodních reaktorů existují dva přístupy – klastry a regulační kazety. Sestavy tyčí (tzv. klastry) se vkládají do vodicích trubek uvnitř palivového souboru. Soubor přitom může obsahovat různý počet otvorů. Reaktor VVER 1000 obsahuje typicky 19 vodicích trubek. Z nich pouze 18 je určeno pro regulační tyče a vyhořívající absorbátory, středový otvor slouží pro měření. Toto řešení najdeme například na JE Temelín.  Druhou možností jsou tyče zhotovené v tzv. tandemovém uspořádání, označují se jako regulační kazety. V tom případě mají dvě části, v dolní je palivo a v horní části absorbátor. Tandemové uspořádání je použito například v reaktoru VVER 440 v JE Dukovany.

Princip činnosti regulačních tyčí.

Hlavním úkolem regulačních tyčí je řízení štěpné řetězové reakce. Umožňují tak regulovat okamžitý výkon reaktoru. To spočívá v pohlcování přebytečných neutronů, které při štěpení jader vznikají. Nejdůležitějším regulovaným parametrem je hustota toku neutronů.  Pro zvýšení výkonu vytáhneme tyče směrem z aktivní zóny. Po zvýšení výkonu na požadovanou hodnotu následně tyče opět zasuneme do polohy, která ustanoví rovnováhu mezi počtem vznikajících a zanikajících neutronů. Při snižování výkonu se naopak tyče zasunují více do aktivní zóny.  Regulace pomocí absorpčních tyčí se rozšířila především kvůli jednoduchosti provedení, nízkým provozním nákladům a spolehlivosti. Nevýhodou je to, že způsobují nerovnoměrné rozložení neutronového toku v aktivní zóně. Proto se využívá velkého počtu tyčí, což umožňuje ovládat neutronový tok uvnitř reaktoru, tak aby byl co nejrovnoměrnější.  Tyče jsou poháněny ve většině případů elektromotorem nebo hydraulickými pohony.

Typy absorpčních tyčí.

V reaktoru se obvykle používá více typů absorpčních tyčí. Jedním z nich jsou právě regulační tyče, které mají za úkol regulovat aktuální výkon reaktoru. Dále se zde nachází kompenzační tyče, které umožňují dlouhodobě ustálený provoz (kompenzují dlouhodobé vlivy na reaktivitu). A pro rychlé zastavení štěpné reakce v případě poruchy jsou v reaktoru umístěny ještě havarijní (bezpečnostní) tyče. Za provozu se nacházejí vně reaktoru a automaticky se spustí do aktivní zóny při překročení nastavených parametrů (např. přílišný nárůst výkonu).  U reaktorů s rozměrnou aktivní zónou se mohou vyskytovat i další typy absorpčních tyčí: tzv. vyrovnávací tyče, které slouží pro vyrovnání neutronového toku, a zónové tyče, které kompenzují xenovovou nestabilitu.  Jednotlivé typy se většinou liší jen množstvím, popřípadě rozložením absorbátoru. Mohou obsahovat i jiný druh absorbujícího materiálu. Tyče pak mají rozdílnou váhu reaktivity. Pro případ okamžitého zastavení výkonu reaktoru bývá v havarijních tyčích mnohem vyšší koncentrace absorbátoru než v tyčích regulačních.  Abychom zajistili ustálený režim po celou dobu provozu reaktoru, je nutné, aby reaktor měl určitou rezervu reaktivity. Při zahájení provozu je však nutné tuto rezervu kompenzovat, což se provádí také pomocí kompenzačních tyčí.

Materiály.

Požadavky.

Absorpční materiály (na rozdíl od ostatních materiálů aktivní zóny) se musí vyznačovat silným pohlcováním neutronů. Zároveň musí mít vysokou radiační stabilitu, stálost mechanických a chemických vlastností a odolnost proti korozi po celou dobu provozu. Mezi důležité parametry patří také tepelná vodivost, tepelná stabilita a dobrá technologická zpracovatelnost. Teplota tání absorpčního materiálu musí být vyšší než maximální teploty dosahované v aktivní zóně.  Absorpční tyče mohou být vyrobeny tak, že absorpční materiál tvoří pouze výplň konstrukce a požadavek ostatních vlastností splňuje obal absorbátoru nebo matrice. Chemické prvky s dostatečně vysokým účinným průřezem pro absorpci neutronů zahrnují především stříbro, indium, kadmium a bór. Další vhodné prvky představují například gadolinium, hafnium, samarium nebo europium. Většina důležitých absorpčních materiálů má nízké mechanické vlastnosti. Pro zlepšení mechanických vlastností se používají ve slitinách a sloučeninách (například bórová ocel). Dále se absorbátory opatřují pokrytím.  Pokrytím bývá nejčastěji hliník a jeho slitiny, zirkonium a korozivzdorná ocel. Pokrytí chrání chladivo před kontaminací a zároveň zajišťuje mechanickou stabilitu tyčí. Navíc umožňuje jednoduchou výměnu absorbátoru v případě potřeby.

Nejčastěji používané materiály.

Bór.

Jde o nejčastěji používaný prvek pro regulační tyče. Mechanické vlastnosti bóru v jeho základní formě jsou nevhodné, a proto se používá ve formě slitiny nebo sloučeniny, nejčastěji jako bórová ocel nebo karbid bóru. Jako karbid bóru BC ho najdeme ve varných reaktorech BWR, tlakovodních reaktorech a také v rychlých reaktorech. Tento materiál je velmi dobře prostudován. Vyznačuje se stálými vlastnostmi při ozařování, nereaguje s pokrytím a má dobré vlastnosti přenosu tepla. Další výhodou je snadná výroba. Může být rozpuštěný (například v oceli) nebo jako peleta BC, která se vkládá do pouzdra. Při vystavení ozáření neutrony bór podstupuje reakci, při které vzniká především He. To je potřeba odvést mimo pelety a zabránit tak mikrotrhlinám.

Slitina Ag-In-Cd.

Jedná se o slitinu stříbro-indium-kadmium. Poněkud rozdílné oblasti absorpce jednotlivých prvků činí ze slitiny vynikající absorbátor neutronů. Má dobrou mechanickou pevnost a lze ji snadno vyrobit. Používá se v některých tlakovodních reaktorech. Například na JE Temelín se vyskytuje v části regulační tyče (většinu zaujímá karbid bóru).

Hafnium.

Hafnium má vynikající vlastnosti pro reaktory používající vodu jak pro moderování, tak pro chlazení. Má dobrou mechanickou pevnost, snadno se vyrábí a je odolné proti korozi v horké vodě. Pro zvýšení mechanických vlastností může být Hafnium legováno jinými prvky. Používá se v některých reaktorech amerického námořnictva, jeho vysoká cena a nízká dostupnost však omezují jeho použití v civilních reaktorech.

Titanát dysprosia.

Je slibnou náhradou slitin Ag-In-Cd, protože má mnohem vyšší teplotu tání, nemá tendenci reagovat s pokrytím, snadno se vyrábí a nepodléhá bobtnání způsobené héliem. Byl vyvinut v Rusku a je doporučován pro některé reaktory VVER a RBMK. Jeho výhodou je také vyšší hmotnost, která v důsledku urychluje zasouvání tyče do aktivní zóny.

Další prostředky regulace reaktivity.

Další způsob řízení reaktivity je u tlakovodních reaktorů rozpustný absorbátor - kyselina boritá. Přidává se do chladicího systému reaktoru, slouží k dlouhodobé regulaci reaktivity. Kompenzuje tak velké množství paliva na počátku cyklu. Běžně se používá v koncentracích 0 až 12 g/l moderátoru.  Přebytek lze také kompenzovat přidáním vyhořívajícího absorbátoru do moderátoru nebo paliva. Jde o látky s vysokou pravděpodobností toho, že neutron bude po srážce s jádrem této látky absorbován. Tím dojde k přeměně na látku, která má tuto pravděpodobnost velmi malou. Takto je možné kompenzovat přebytek reaktivity čerstvého paliva, usnadnit řízení reaktoru a díky tomu i zvyšovat obohacení paliva.  U reaktorů typu CANDU se například využívá jako vyhořívající absorbátor Dysprosium.  U některých výzkumných reaktorů lze řídit reaktivitu pouze pomocí koncentrace kyseliny borité, regulační tyče tedy nejsou nutné.

Bezpečnost.

Ve většině konstrukcí reaktoru jsou tyče ukotveny pomocí elektromagnetů. To umožňuje v případě havárie rychle elektromagnety vypnout. Tyče pak spadnou volným pádem do aktivní zóny a zastaví štěpnou reakci. U některých reaktorů se dokonce tyče do aktivní zóny vstřelují, což umožňuje ještě rychlejší zasunutí.  Výjimku tvoří varné reaktory BWR, které mají tyče umístěné zespoda. Proto v případě nouzového vypnutí vyžadují hydraulické zasunutí. Rychlé vypnutí reaktoru tímto způsobem se nazývá SCRAM.  Systém zasouvání tyčí zespoda nemusí být vždy nevýhodný. Naopak to může být výhoda, protože tyče musí být zasouvány hydraulicky. To znamená, že se zasunou i v případě, kdy dojde například ke zkroucení paliva uvnitř reaktoru a poškození kanálů pro absorpční tyče.  Jak selhání správy, tak nevhodná konstrukce regulačních tyčí byly často uvedeny jako příčina jaderných nehod, včetně katastrofy v Černobylu. Jaderné elektrárny provozované na našem území jsou z tohoto hlediska mnohem bezpečnější, právě kvůli sofistikovanějším regulačním tyčím a jejich ovládání.

Regulační tyče, případně řídicí tyče se používají v jaderných reaktorech pro řízení štěpné řetězové reakce. Skládají se z chemických prvků, které jsou schopné absorbovat velké množství neutronů. Mezi nejčastěji používané prvky patří bór a kadmium.

Une barre de contrôle ou barre de commande est une « pièce mobile» de matériau neutrophage, servant à diminuer le facteur de multiplication des neutrons par capture stérile de neutrons ; ces absorbants neutroniques permettent ainsi de contrôler des réactions en chaîne dans l'industrie nucléaire.


Runové nápisy.

Nejstarší památky jsou runové nápisy. Nejstarší nám známé nápisy jsou dokonce z 1. stol. n. l.

Eddická poezie.

Eddická poezie je strofická a anonymní poezie s volnějším metrem, která je zachována především ve Starší Eddě. Další písně tohoto stylu byly v novověku sesbírány a vydány ve sbírce Eddica minora („Menší Edda“). Podle obsahu můžeme eddické písně členit na mytologické a hrdinské.

Skaldská poezie.

Skaldská poezie je považována za nejautentičtější pramen doby vikinské. Jejich písně mají na rozdíl od eddických písní pevnou strukturu, a proto nemohlo dojít k jejich pozměnění. Hodnota tohoto pramene je tak nejen literární, ale lingvistická, protože zaznamenává pozvolný vývoj staroseverštiny, a v neposlední řadě i historická.

Ságy.

Ságy jsou psané v tzv. prozimetru – próze s vloženými strofami. Dlouho byly přenášeny pouze ústně, odtud pochází i jejich název (starosev. "segja" znamená "říkat"). Zapisování ság probíhalo od konce 12. nebo počátku 13. století.

Zákoníky.

Zákoníky jsou základní normativní texty staroseverské společnosti. Byly původně tradované ústně. Každý muž je slyšel za život několikrát celé a lze předpokládat, že je každý dobře znal, proto se v rodových ságách objevuje častá argumentace ohledně práva. Zákoník přednášel tzv. zákonopravce před zákonodárným sněmem. Ten si musel celý text zákoníku pamatovat. Opakovaným přednesem se text zákoníků sjednocoval. Zákoníky platily pro jednotlivé kraje, ve kterých se konal zákonodárný sněm ( na Islandu známe 1, z Norska 2, z Dánska 3 a ze Švédska cca 10 zákoníků). Zákoníky obsahují fráze, přísloví, metrické i básnické útvary.

Staroseverská literatura je souhrnné označení pro literární prameny psané nebo tradované staroseversky (též označovaná jako stará severština) od jejich počátku, tj. cca od roku 800 n. l., až zrhruba po konec 14. století. Dochovala se především na Islandu, díky jeho značné izolovanosti. Staroseverskou literaturu lze rozčlenit na období vikinské (cca 800 až 1066 n. l.) a období severského středověku (1066 až 1397).

La littérature norroise ou littérature vieux-norroise est la littérature écrite en vieux norrois, la langue de la Scandinavie au Moyen Âge (jusqu'à environ 1350), c'est-à-dire de la Norvège, de la Suède et du Danemark, et, dans un sens plus large, des régions colonisées à cette époque par ces populations : Islande, îles Féroé, Orcades, Shetland et Groenland.


Taxonomie a evoluce.

Jelenci pampoví jsou označováni jako jedni z novosvětských druhů, což je označení pro jihoamerické druhy jelenů. Fosilie dokazují, že novosvětští jeleni cestovali ze Severní do Jižní Ameriky v souvislosti s tzv. "Great American Interchange" před 2,5 miliony lety, tedy po vzniku Panamské šíje. Jednalo se o proces, při kterém se stěhovala zvířata ze Severní Ameriky přes Střední Ameriku do Jižní Ameriky a naopak, protože vznikla již zmíněná Panamská šíje, která spojila dříve oddělené kontinenty. Kvůli vysoké kyselosti půdy a kontinentálnímu ledovci bylo ale mnoho pozůstatků té doby zničeno, takže se neví, jak v té době jelenci pampoví nebo jejich předci vypadali. První přímí předci dnešních jelenců se pravděpodobně vyvinuli během pleistocénu.  Vědci se domnívají, že jelenci pampoví se vyvíjeli bez přirozených predátorů, jelikož byl objeven zvláštní poklus, kterým se pohybují, a typický zápach vycházejí z jejich kopyt. Podobné geny jako jelenci pampoví mají další druhy jelenců, především jelenec bahenní. Jedinečné na jejich genech jsou například dva druhy kondenzovaných chromozomů.  Počet poddruhů jelence pampového je spekulativní, některé zdroje uvádějí poddruhů pět, jiné pouze tři. Běžně jsou ale uváděny pouze tři; nominátní "Ozotoceros bezoarticus bezoarticus", poddruh, který žije ve východní a střední Brazílii od řeky Amazonky až po Uruguay, "Ozotoceros bezoarticus leucogaster", poddruh z jihozápadní Brazílie, jihovýchodní Bolívie, Paraguaye a "Ozotoceros bezoarticus celer" ze severní Argentiny. Poslední uvedený poddruh je ten nejvzácnější.

Popis.

Jelenci pampoví mají srst, která může být v různých odstínech hnědé. Na vnitřní straně nohou bývá srst světlejší. Srst se přes rok nemění. Na hrdlech a horních čelistech mají bílé skvrnky. Kohoutková výška se pohybuje mezi 60 až 65 cm u samic, u samců je to více, tedy 65 až 70 cm. Ocasy jsou krátké s hustou srstí, na délku mívají okolo 10 až 15 cm. Při běhu mají jelenci ocas zvednutý a je vidět i bílá srst na jeho spodní straně (podobně je tomu například u jelenců běloocasých).  Dospělí samci mohou vážit 24 až 34 kg, avšak byly zdokumentovány i kusy o hmotnosti 40 kg. Samice běžně váží v rozmezí od 22 do 29 kg. Druh jelenec pampový je oproti jiným jelenovitým poměrně malý, s výrazným pohlavním dimorfismem. Samci mají malé, lehké parohy, které v srpnu nebo září shazují. Samice mají místo parohů pouze takové „pahýlky“. Samci ze žláz na kopytech vylučují silný zápach, který lze zachytit až na vzdálenost 1,5 km. V porovnání s jinými přežvýkavci mají jelenci pampoví vzhledem ke své velikosti malá varlata.

Chování.

Jelenci pampoví jsou skupinová zvířata; tvoří malé skupinky o dvou až šesti jedincích. Jsou to převážně denní a nepříliš aktivní zvířata. Přes den se příliš nepohybují, pouze se pasou, čímž se pomalu posouvají. Tito přežvýkavci jsou velmi zvědaví a nebojí se přijít ani blízko k pozorovatelům, lidem, což z nich v očích pytláků dělá snadnou kořist.  V případě blížícího se nebezpečí může jelence pampové ochránit především vegetace a oni toho využívají. Nejsou to rychlí běžci ani nedokáží dělat velké skoky, proto je jejich nejspolehlivější taktikou schovávání se ve vysoké trávě. Samice jsou dobrými matkami a v případě, že vidí možné nebezpečí, v zájmu svých mláďat často simulují kulhání, aby na sebe obrátily pozornost predátora.

Rozmnožování.

Jelenci pampoví nejsou monogamní zvířata ani si samci nevytvářejí harémy; na jednoho samce v době páření připadá jedna samice. Období páření jelenců pampových v Argentině trvá od prosince do února, v Uruguayi je to pak od února do dubna. Vše začíná námluvami, kdy se samec dvoří samici. Samec vydává bzučivé zvuky a po dlouhou dobu následuje samici. Někdy samice na námluvy reagují i tím, že si lehnou na zem.  Jelenci pampoví nejsou teritoriální zvířata ani v případě období páření a svá území si nechrání, avšak projevují různé znaky dominance. Například v případě, že chce samec vyštvat jiného samce, který si namlouvá „jeho samici“, začne domácí samec chodit s hlavou vysoko zdviženou a promyšlenými pohyby se snaží nového samce odsunout pryč. Pokud se ale tato taktika nedaří, začnou samci přejíždět parožím po zemi. V průběhu toho si území značkují močí, výkaly nebo zapáchajícím sekretem ze žláz v kopytech. Nakonec se samci začnou kousat.  Po spáření je následně samice březí po dobu asi sedmi měsíců a několika týdnů a většina kolouchů se rodí v období mezi zářím a listopadem. Ještě před porodem se každá samice oddělí od stáda a najde si klidné místo. Běžná hmotnost novorozených jelenců je okolo 2,2 kg. Ke stádu se opět i s mládětem připojuje v průběhu následujících dvou dnů. Kolouchové jsou malí a podobně jako je tomu u jiných mláďat jelenovitých, i oni mají bílé skvrnky na hřbetě, které se ve dvou měsících života ztrácejí. Samice kojí své mladé po dobu asi 6 týdnů, ti pak následně přecházejí na pevnou stravu. S matkami zůstávají po další rok, dokud se nestávají pohlavně dospělými.

Potrava.

Jelenci pampoví se živí listím, větvičkami keřů a bylinami. Většina jimi konzumovaných rostlin roste na vlhkých půdách. Tito sudokopytníci často o potravu soutěží s dobytkem. Jejich výkaly byly několikrát studovány a porovnávány s výkaly dobytka. Bylo zjištěno, že oba druhy jedí stejné rostliny, avšak v různých poměrech, Jelenci jedí méně trávy, naopak více se živí bylinami a rostlinami s listy a větvičkami. Během období dešťů tvoří 20 % jejich stravy čerstvá tráva.  Jelence pampové lze vidět stát na zadních nohách, když si shánějí potravu.

Jelenec pampový ("Ozotoceros bezoarticus") je druh jelence žijícího na nízko položených pastvinách Jižní Ameriky. Vyhledávají stanoviště v blízkosti vody a nejlépe i s vysokou travnatou vegetací, která může v případě nouze zvíře schovat před predátorem. Mnoho jedinců žije i v mokřadech Pantanalu. Je známo, že ve volné přírodě se mohou dožít 12 let, v zajetí i více, avšak jsou ohroženi lidskou činností, především pak ztrátou přirozeného prostředí a lovu. Biologové jsou znepokojeni úbytkem těchto zvířat, jelikož ta spásáním trávy udržují přirozený vzhled pastvin. Populace jelenců pampových bývá odhadována na 80 000 kusů, přičemž většina žije na území Brazílie.

Le Cerf des pampas (Ozotoceros bezoarticus) est une espèce de cervidés de petite taille qui habite dans les plaines ouvertes et peu boisées d'Amérique du Sud. Il s'agit de la seule espèce du genre Ozotoceros.


Vzdělání a působiště.

Základní školu navštěvoval v Detvě, střední školu všeobecně vzdělávací absolvoval ve Zvoleně v letech 1964-1967 a ještě před VŠ pracoval v Slovenském filmu jako asistent střihu. Následně v letech 1969-1974 studoval na Divadelní fakultě Vysoké školy múzických umění v Bratislavě studijní program dramaturgie a scenáristika.  Hned po škole odešel do Divadla Slovenského národního povstání v Martině, kde působil jako dramaturg, popř. šéfdramaturg do roku 1978 a v této práci pokračoval vedle režie činohry nadále na Nové scéně v Bratislavě do roku 1988. V roce 1979 začal působit jako externí pedagog na Divadelní fakultě a v roce 1988 začal přednášet na katedře filmové a televizní dramaturgie a scenáristiky.  Stál také u zrodu Filmové a televizní fakulty VŠMU, která byla ve svých začátcích úzce spjata s pražskou Filmovou akademií múzických umění. Právě její absolventi (Tibor Vichta, Peter Solan, Martin Slivka a další) se totiž rozhodli utvořit na základě několika oborů bratislavskou analogii FAMU. Od roku 1990 byl Ondrej Šulaj jejím proděkanem a zároveň vedl katedru dramaturgie a scenáristiky. V roce 1991 byl jmenován docentem pro obor Filmové a televizní umění - dramaturgie a scenáristika. Po dvouletém funkčním období prvního děkana nově vzniklé fakulty Martina Slivky se v roce 1993 stal jejím druhým děkanem právě Ondrej Šulaj a v této funkci setrval až do roku 1999. K otázce kvality a perspektivy mladých nadějných tvůrců se vyjádřil následovně:  V devadesátých letech 20. století, kdy slovenský film zažíval těžké období, zastával i funkci předsedy Asociace slovenských filmových a televizních tvůrců. Byl jedním ze zakladatelů Slovenské filmové a televizní akademie (SFTA), veřejné zájmové organizace sdružující významné osobnosti slovenské audiovizuální kultury, a do roku 2003 byl i jejím prvním prezidentem. Cílem organizace je aktivně napomáhat rozvoji duchovních hodnot, podílet se na vytváření systémového prostředí pro stabilizaci slovenské audiovizuální scény, podporovat různorodé kulturní aktivity spojené s filmem. Vystupuje také na ochranu svobodné umělecké tvorby a zájmů jejích tvůrců. Zvláštní pozornost věnuje i tvorbě mladé, nastupující generace filmových tvůrců. Po období ve funkci prezidenta SFTA se stal 21. dubna 2003 prvním rektorem VŠMU z filmařského prostředí od jejího vzniku v roce 1949. Na otázku, co osobně očekává od pozice rektora na VŠMU se vyjádřil takto:  V této činnosti setrval do roku 2011. Od tohoto roku působí i jako člen Rady Slovenského filmového ústavu (SFÚ) a v této pozici mu plyne druhé funkční období do roku 2017.  V květnu 2013 byl opět zvolen prezidentem SFTA a v této funkci skončil v září 2014, odkdy znovu po patnácti letech vykonává funkci děkana a ve své činnosti se podle vlastních slov bude snažit "„o návrat (dobré) atmosféry, která zde vládla v 90. letech“".

Tvorba.

První scénář napsal pro televizní film "Lupiči v Hammerponde" režírovaný Milošem Pietorem ještě během studia na VŠMU a v 70. letech se následně podepsal i pod několik dalších televizních titulů.  Začátkem 80. let přešel k hranému filmu a do povědomí širší veřejnosti se dostal svou prací na scénáři celovečerní adaptace stejnojmenného románu Ladislava Balleka "Pomocník" (1981) v režii Zora Záhona. V tomto desetiletí spolupracoval s několika výraznými osobnostmi slovenské kinematografie a zpracovávanými tématy byly hlavně svědomí či morálka. S Dušanem Trančíkem a Janem Fleischerem napsal scénář k filmu z roku 1982 "Pavilón šeliem", o námět a scénář se postaral s Dušanem Hanákem k titulu "Tichá radosť" z roku 1985 a podobně si počínal i s filmem Miloslava Luthera "Štek" (1988), i filmem Štefana Uhera "Správca skanzenu" z téhož roku. Rozdíl mezi filmy z 80. let ve srovnání s následujícími z let 90. vnímá takto:  V následující dekádě je jméno Ondreje Šulaje spojováno zejména s režisérem Martinem Šulíkem. Kromě krátké práce s Miroslavem Šindelkou spolupracoval právě s M. Šulíkem na rozdíl od předchozích tvůrců na třech filmech, které řeší velmi intimní témata o lidském nitru, o hledání sebe sama. Jsou to "Neha" (1991), "Všetko čo mám rád" (1992) a "Záhrada" (1995). Filmy úspěšně reprezentovaly slovenskou kinematografii i v zahraničí. Na posledně jmenovaném díle jim s psaním vypomáhal i Marek Leščák, tehdy nadějný student scenáristiky na VŠMU. Ze spolupráce tohoto tria vznikl později i film "Orbis Pictus" (1997), či povídka "Obrázky z výletu" v rámci projektu "Praha očima..." (1999). Kromě toho v tomto desetiletí Šulaj podle vlastních scénářů sám režíroval dva televizní filmy.  V novém tisíciletí je tvorba Ondreje Šulaje žánrově pestřejší. V roce 2000 napsal podle stejnojmenného námětu Josefa Cígera-Hronského scénář k filmu českého režiséra Václava Vorlíčka "Král sokolů". S Romanem Vávrou, také českým tvůrcem, spolupracoval na scénáři filmové pohádky "Čert ví proč" z roku 2003. Rovněž je autorem scénáře koprodukčního americko-slovensko-ukrajinského filmu "Pokrvné vzťahy" režiséra Olega Harenčára, a podle novely Petra Pišťanka napsal scénář k úspěšnému filmu "Muzika" z roku 2007 režiséra Juraje Nvoty.  Pravidelně se pohybuje i v divadelního prostředí a kromě již zmíněných pracoval například i pro nitranské Divadlo Andreja Bagara nebo bratislavské Divadlo Astorka Korzo '90.  Je autorem, či spoluautorem dvou knih. První, s názvem "5 scenárov" je výběrem nejen z Šulajovy spolupráce s Martinem Šulíkem. V roce 2012 vyšla i další s názvem "Hra", která je výběrem šesti dosud nepublikovaných dramatizací prozaických textů vzniklých v rozmezí let 1975 až 2010. Díky tomuto titulu se autor začleňuje i do kontextu slovenského dramatu a díky častým divadelním zpracováním se kromě filmových dějin zapsal i do divadelních.  V roce 2016 natočil svůj režijní debut v hraném filmu s názvem "Agáva", který napsal na motivy první části románu "Agáty" Ladislava Balleka.

Charakteristický styl psaní.

Ondrej Šulaj se netají tím, že rád spolupracuje na svých scénářích s režisérem, tedy v tandemu (podobně jako Martin Šulík) přičemž právě ze střetu názorů a myšlenek dvou autorů se rodí jejich finální podoba. Ohledně kompromisů při takovém stylu psaní se vyjadřuje takto:  Scénář dopisuje běžně i během realizace a přímo na „place“ domýšlí detaily na základě konkrétních okolností, často sedí i ve střižně a předělává dialogy nebo navrhuje změnu v řazení situací. Přitahuje ho velmi silný, často konfliktní hrdina, který v sobě nese dramatický náboj. Vše se točí kolem něj a je přítomen skoro v každém obraze a v každé situaci. Tímto způsobem buduje všechny postavy a příběhy.  Pro film "Muzika" zpracoval námět z knihy Petra Pišťanka a řešil převod z literatury do filmové podoby. Na specifika adaptace ale podle něj není žádný ověřený a zaručený návod jak přenést literaturu na filmové plátno. Ke každé látce přistupuje intuitivně (s nepopsatelným "„šestým scenáristickým smyslem“"), důležité je pro něj to, co se skrývá mezi řádky, naslouchá hlasu autora a při psaní postupně zapomíná na předlohu, přestává myslet na čtenáře a začíná myslet právě na budoucího diváka.

Ondrej Šulaj (* 26. září 1949, Vígľaš) je slovenský scenárista, dramatik, divadelní a televizní režisér, pedagog a od roku 2014 děkan Filmové a televizní fakulty VŠMU v Bratislavě.

Ondrej Šulaj, né le à Vígľaš (Slovaquie centrale, alors en Tchécoslovaquie), est un cinéaste slovaque, auteur de scénarios, professeur à l'École supérieure des arts de la scène de Bratislava VŠMU, dont il a été le recteur pendant huit ans.


Geografie.

Ostrov leží asi 18 kilometrů západně od města Svištov, mezi dvěma rameny na dunajském říčním kilometru 660 až 675, severovýchodně od města Belene. Ostrov je s délkou 13,9 km a šířkou 4,9 km největším bulharským ostrovem vůbec a čtvrtým největším dunajským ostrovem. Ostrov obklopuje ještě 5 podstatně menších ostrůvků. Belene patří bulharskému státu a má plochu 6897,03 hektarů. Je tvořen aluviálními sedimenty, jen část plochy tvoří zemědělská půda.  Tok Dunaje v úseku mezi Rumunskem a Bulharskem obsahuje celkem 132 ostrovů. Bulharsku patří 81 z nich, 51 náleží Rumunsku. Třemi největšími bulharskými ostrovy jsou Belene, Kozloduj ("Козлодуй") a Vardim ("Вардим").

Pracovní tábor.

Známým se ostrov stal především existencí mimořádně krutého pracovního tábora, v němž komunistické Bulharsko věznilo, mučilo a likvidovalo politické vězně a asimilaci vzdorující Turky. Tábor zde po osvobození Bulharska a převzetí moci zřídila Bulharská komunistická strana a Vlastenecká fronta. V letech 1949 až 1989 sem komunistický režim deportoval mnoho odpůrců tehdejšího režimu a osob označených za „kontrarevolucionáře“, z nichž někteří zde byli mučeni a zavražděni.

Přírodní rezervace.

Na ostrově se nachází mezinárodně významný mokřadní biotop. Jde o cyklicky zaplavované lužní lesy složené převážně ze starých vrb a topolů.  Ve východní části ostrova se nachází přírodní rezervace „Persinski blata“ (; v překladu: Persinské močály), s rozlohou přibližně 390 ha. Vyhlášena byla v roce 1981 jako chráněné území (bulh. "природна забележителност") k ochraně vodního ptactva jako jsou: potápka rudokrká, rybákovití (rybák bahenní, racek chechtavý a kormoránovití (kormorán velký. Ostrov poskytuje hnízdiště 170 druhům vodních ptáků, ze vzácnějších jde například o ibise hnědého, kormorána malého, ťuhýka mešího nebo berneška rudokrká.  Návštěvnické centrum přírodního parku Persina, s výstavními prostory a vyhlídkovou plošinou se nachází ve městě Belene. Symbolem přírodního parku je šedý čáp. Turistům je povoleno vstup jen na menší okolní ostrovy.  Na ostrově Belene jsou tři rozsáhlé močály s celkovou plochou 385,2 ha:

Přírodní park Persina.

Ostrov Belene je součástí přírodního parku Persina, který byl založena v prosinci roku 2000 s celkovou rozlohou 21,762 ha. Kromě Belene s jeho okolními ostrovy zahrnuje čtyři ostrovy u města Nikopol a dalších 19 ostrovů (u obcí Dragaš Vojvoda a Oreš a města Svištov), z nichž 5 patří Rumunsku. Na Belene jsou součástí parku "Persinská blata".  Sousedními ostrovy Belene jsou "Milka" (bulh. "Милка") a "Kitka" (bulh. "Китка"). Přírodní rezervace na ostrově Milka má rozlohu 30 a na ostrově Kitka 25,4 hektarů.

Ostrov Belene [] () je říční ostrov na Dunaji ležící na severu Bulharska, v Plevenské oblasti, severně od města Belene. Ostrov je také znám pod názvem Persin (bulh. Персин).

L'Ile de Béléné (en bulgare ) est une île située au milieu du fleuve Danube, entre la Roumanie et la Bulgarie ; elle appartient à cette dernière.


Život.

Narodil se 31. března 1900 v York Cottage jako syn Jiřího, vévody z Yorku a jeho manželky vévodkyně Marie z Tecku. Pokřtěn byl 17. května 1900 v kapli hradu Windsor biskupem Winchesteru Randallem Davidsonem. Jeho kmotry byly jeho prababička královna Viktorie, bratranec německý císař Vilém II. Pruský (zastoupen jeho bratrancem princem Albertem Pruským), prateta princezna Beatrix Sasko-Koburská, prateta vévodkyně Thyra Dánská (kterou reprezentovala její sestra Alexandra, princezna z Walesu), bratranec princ Jiří Řecký a Dánský (zastoupený prince z Walesu), teta princezna Maud z Walesu (zastoupená její sestrou princeznou Viktorií z Walesu), strýc princ Alexander, 1. vévoda z Athlone (zastoupen princem Jiřím, vévodou z Cambridge) a polní maršál Frederick Roberts, 1. vévoda Roberts (zastoupen generálem Sirem Dightonem Probynem).  Navštěvoval školu St Peter's Court a později Eton College.  Na rozdíl od svých bratrů vstoupil do armády a byl přijat do Britského královského námořnictva. Roku 1919 vstoupil do Royal Military College (Sandhurst). Později sloužil v King's Royal Rifle Corps a 10th Royal Hussars. Po vypuknutí 2. světové války vstoupil do British Expeditionary Force a sloužil jako Chief Liaison Officer. Roku 1940 se nacházel v 20th Armoured Infantry Brigade. Roku 1955 se stal polním maršálem a roku 1958 maršálem Královského letectva.  Dne 31. března 1928 mu jeho otec udělil titul vévody z Gloucesteru, hraběte z Ulsteru a barona Cullodena.  Dne 6. listopadu 1935 se oženil s Lady Alice Montagu Douglas Scott, s dcerou Johna Montagu Douglase Scotta, 7. vévody z Buccleuch a Lady Margaret Bridgeman. Spolu měli dva syny:  V letech 1945–1947 sloužil jako generální guvernér Austrálie.  Zemřel 10. června 1974 v Barnwell Manor.

Henry, vévoda z Gloucesteru (31. března 1900, York Cottage – 10. června 1974, Barnwell Manor) byl britský královský princ, voják a guvernér Austrálie.

Le prince Henry William Frederick Albert ( – ), comte d'Ulster et duc de Gloucester, était un membre de la famille royale britannique, oncle de la reine Élisabeth II.


Biografie.

Mécia Lopes se narodila v provincii Bizkaia jako dcera místního vládce Lope Díaze II de Haro jeho manželky Urracy, nemanželské dcery Alfonse IX. Leónského. 29. září 1234 se vdala za Álvara Péreze de Castro, magnáta zapojeného do kastilské expanze do regionu Cordoba, jehož první manželství s Aurembiaix z Urgellu bylo v roce 1228 anulováno. Během bojů s Maury Mécia zůstala nebráněná v Martosu. Alváro se dozvěděl o nebezpečné situaci a obrátil se k Martosu, ale onemocněl a zemřel v Orgazu v roce 1239 nebo podle některých v roce 1240.  Bezdětná Mecía se podruhé vdala za krále Sancha Portugalského. Legitimita tohoto svazku byla zpochybněna poprvé portugalským historikem Antóniem Brandão, kterého následovalo několik vědců v tom, že ji považovali královu milenku, ale jejich sňatek je zdokumentován v papežské bule "Sua nobis" a většina historiků tento sňatek uznává. Datum a místo sňatku jsou nejisté. Neobjevují se v pracích Rodriga z Toleda, dokončených v březnu 1243, a papežská bula z roku 1245 sňatek zmiňuje, což naznačuje, že k němu došlo mezi těmito daty.  Od začátku se jednalo o nepopulární svazek. Nebyla princeznou a neměla přímé vazby v Kastílii ani Portugalsku a obklopila se kastilskými sluhy a služkami. Jelikož byla vdova a král byl synovcem její matky, neodpovídala ideálu panenské nevěsty a svazek pošpinila příbuzenstvím. Portugalská šlechta i lid ji rychle odmítli a často se opakovalo tvrzení, že král byl "očarován kouzly D. Mécii de Haro".  Problémy Portugalska však začaly dlouho před jejím příchodem. Po letech vítězného křesťanského tažení proti Maurům se král rozhodl nahradil rádce u královského dvora svými vojenskými společníky, vznikla tak jakási vojenská diktatura. Začala série konfliktů, které králův obraz poškodily. Mécia do Portugalska přijala v období politické nestability a občanské války, které vedla k sesazení jejího manžela. Tato shoda okolností vedla k tomu, že byla viněna za manželův pád. Pozdější kronikáři dokonce naznačovali, že Sancho byl dobrým králem až do uzavření sňatku s ní a jeho potíže způsobil její špatný vliv. Taková tvrzení jsou však zaujatá potřebou Sanchových následovníků oprávnit jeho sesazení.  Sanchův bratr Alfonso, hrabě z Bologne, byl jeho dědicem, to se však mohlo změnit, kdykoliv by Mécia králi porodila dědice, proto se Alfonso zaměřil na rozluku tohoto manželství. Důvodem mělo být příbuzenství. Afonso tento problém nastínil papeži, který vydal papežskou bulu lamentující nad stavem království a podpořen stížnostmi portugalských biskupů vyhrožoval, že pokud Sancho nebude naplňovat své zodpovědnosti, budou použity "odpovídající prostředky". Sancho odmítl zapudit svou ženu a papež naplnil výhrůžku a manželství anuloval.  V roce 1245 dvě buly adresované baronům a církvi označily Sancha za sesazeného. Král se obrátil s žádostí o pomoc na svého bratra Alfonsa, který stál za jeho sesazením. Tehdy došlo k události přímo zahrnující Méciu. Šlechtic jménem Raimundo Viegas de Portocarreiro doprovázený muži hraběte z Boulogne vstoupil do královského paláce ve městě Coimbra, vytáhl Méciu z její ložnice a odvezl do paláce ve Vila Nova de Ourém. Sancho, zahanbený unosem manželky, ale nenacházející se v pozici ji získat zpět, abdikoval a utekl do španělského Toleda, kde v roce 1248 zemřel.  Mécia se po svém únosu usídlila ve Ourému a poté získala další pozemky. Její další osudy příliš jisté nejsou. Podle tradice zemřela v roce 1270.

Mécia Lopes de Haro (asi 1215–1270) byla manželkou hraběte Álvara Péreze de Castro a poté krále Sancha II. Portugalského. Sňatek mezi Sanchem II. a Mécií byl zrušen papežem Inocencem IV. na 1. lyonském koncilu, proto někdy nebývá považována za portugalskou královnu.

Mencia ou Mécia Lopez de Haro (Biscaye, 1215 - Palencia 1270 ou 1271) était une noble léonaise et biscayenne qui devint reine du Portugal, par son mariage avec le roi Sanche II. Cependant, son statut de reine du Portugal est contestée, son mariage avec le monarque portugais ayant été annulé par le pape Innocent IV lors du concile de Lyon. Elle a eu un rôle central dans la crise politique de 1245 au Portugal.


Koncepce.

SLAM byl navržen v zásadách doktríny vzájemně zaručeného zničení. V případě jaderné války měl létat skrytý radarům nepřítele v nadzvukové rychlosti a doručit termonukleární hlavice až na 16 cílů.

Inovace.

Využití jaderného motoru v konstrukci střely poskytovalo ohromující možnosti nízkého letu a dolet zhruba 182 000 km (více než čtyři a půl rovníkových obvodů Země). Motor měl sloužit také jako sekundární zbraň střely: přímého neutronového záření z prakticky nestíněného reaktoru by způsobilo ozáření a smrt všeho živého v dráze letu, proud z motoru plný jaderného spadu by zase kontaminoval radiací celého území, kde by přeletěl. Mimo to by střela způsobovala velmi silné zvukové vlny.  Dalším revolučním aspektem tohoto projektu byla jeho automatizace. Plnil byl poslání dálkového strategického bombardéru tím, že by byl by bezpilotní a do určitého bodu by mohl přijímat radiové povely, následně by se mohl spoléhat na systém TERCOM (terrain contour matching) pro navigaci na předem naprogramované cíle.

Vývoj.

Hlavní inovací byl motor střely, který byl vyvinut pod záštitou samostatného projektu s kódovým označením "Projekt Pluto". Jednalo se o náporové motory, které využívaly jaderného štěpení namísto klasického paliva. V Projektu Pluto byly vyrobeny dva funkční prototypy tohoto motoru: Tory-IIA a Tory-IIC. Oba byly úspěšně otestovány v Nevadské poušti. Musela být také vyvinuta speciální keramika, která splňovala přísné požadavky na hmotnost a měla obrovskou tepelnou toleranci, kterou reaktor SLAMu vyžadoval. Byla vyvinuta v Coors Porcelain Company. Reaktor sám byl navržen v Lawrence Radiation Laboratory.  Ačkoliv nebyl prototyp letounu nikdy postaven, je jasné, že měl být SLAM bezkřídlé řízené letadlo. Jeho odhadovaná rychlost měla být 4,2 machu ve výšce kolem 9200 m. Program SLAM byl zrušen dne 1. července 1964.

Konstrukce reaktoru.

Reaktor měl vnější průměr cca 1,5 m a byl dlouhý asi 1,6 m; rozměr jádra reaktoru měl průměr 1,2 m a na délku 1,3 m. Kritické množství uranu bylo 59,90 kg a reaktor dosahoval průměrné hustoty výkonu 10 MW na metr krychlový (s celkovým výkonem 600 megawattů).  Jaderné palivové články byly vyrobeny z žáruvzdorné keramiky na bázi oxidu berylnatého s obohaceným oxidem uraničitým jako palivem a malým množstvím oxidu zirkoničitého sloužícího pro zajištění strukturální stability. Palivové články byly duté šestihranné trubky asi 10 cm dlouhé. Byly vyrobeny vysokotlakou extruzí. Jádro tvořilo 465 000 jednotlivých článků uspořádaných do 27 000 vzduchových kanálů. Prvky byly navrženy pro průměrné provozní teploty kolem 1277 °C; bod samovznícení základní desky reaktoru byl jen o 150 °C vyšší.  Reaktory byly úspěšně otestovány v Jackass Flats v areálu Nevada Test Site v Nevadské poušti. Tory II-A byla zmenšená varianta reaktoru otestovaná v polovině roku 1961 a úspěšně spuštěná na několik sekund 14. května 1961. Standardně velká verze Tory II-C běžela na plný výkon téměř pět minut. Druhý test trval 292 sekund. Vzduch přiváděný do reaktoru byl předehřátý na 506 °C a komprimován na 316 psi, aby simuloval letové podmínky ramjetu (náporového motoru).

Nadzvuková nízko letící střela (anglicky Supersonic Low Altitude Missile, zkratkou SLAM) byl projekt jaderné zbraně letectva spojených států amerických spuštěný kolem roku 1955 a zrušený v roce 1964. SLAM byl koncipován jako bezpilotní ramjet (náporový motor) na jaderný pohon, schopný nést jaderné hlavice hluboko do nepřátelského území. Rozvoj mezikontinentálních balistických střel v 50. letech 20. století, ale ukázal takový koncept jako zastaralý. Pokroky v pozemní radarové obraně také ukázaly jako zastaralý koncept nízkého letu. Přesto konstrukce obsahovala několik zásadních inovací.

Le (SLAM) est un projet abandonné de missile de croisière à propulsion nucléaire de l"'. Même si le missile n'a jamais dépassé le stade de la conception initiale et des phases de test avant de devenir obsolète, il a présenté des innovations radicales dans le domaine des systèmes délivrant l'arme nucléaire.


Děj.

Film nás zavede na ostrov ptáků, kteří žijí ve velké spokojenosti až na některé naštvané ptáky. Pro ty tu jsou kurzy. Ve filmu je to právě Ruďák (ve hře jméno Red-Rudohněv), který se neustále hněvá. Když donese pozdě dort na oslavu vylíhnutí (což je narození ptáka), strhne se hádka mezi rodiči a Ruďák omylem nakřápne skořápku. Poté je nad ním vynesen ten nejhorší rozsudek na ptačím ostrově – jít na kurz. Tam se setká s terapeutkou Matyldou a dalšími ptáky a to Žluťasem, Terencem a Bombasem. Den poté, co Ruďas vstoupil do kurzu připluje k ostrovu neznámá loď, rozbije Ruďasovi dům a strhne se skandál. Ukáže se, že v lodi jsou 2 prasata a to Leonard a Ross. Chovají se velmi přátelsky a jejich přistání oslaví večírkem, na kterém jako vrchol vyberou dobrovolníka, kterým je Ruďas který se vůbec nehlásil. Prasata ho vystřelí z praku až na pláž, kam zavolá Žluťase a Bombase, aby jim prošmejdili loď. Na lodi objeví místnost plnou trampolín, na kterých Bombas začne skákat a propadne se do místnsti kde objeví ještě víc prasat. Varují obyvatele ostrova, ale ti si z toho nic nedělají. Prasata naplánují disco párty pro kterou začnou stavět budovu. Ve večer kdy vypukne disco párty, prasata sabotují vesnici a ukradnou všechny vejce na ostrově. Když to zjistí ptáci, považují Ruďáka za svého vůdce, protože „on to předpověděl“. Ruďas mezitím vyjde do hor, kde potká Mighty Eagla o kterém se říká že neexistuje. On jim nepomůže. Po sestupu Ruďas navrhne,že si mohou ze zbytků po prasatech postavit taky loď. Když doplují na Prasečí ostrov, zjistí že prasata chtějí vejce sníst (a také, že Leonard je král). Postupně z praku vystřelují ptáky, kterým sabotují město. Vystřelí Ruďase a s ním i Žluťase a Bombase do hradu. Když se chce Terence vystřelit, zničí prak. Pak se objeví Mighty Eagle. Na hrad přiletí Mighty Eagle, který vezme zpět pytel s vejci na kterém se drží i Žluťas a Bombas. Jedno vejce z pytle upadne a Ruďas ho dostane. Pak i s Leonardem spadnou do tajné místnosti s dynamity, kde Leonard zapálí dynamity. Ruďas čeká až na něj spadne hrnec, který mu poslouží jako kryt a mezitím schvaluje Leonardův plán. Těsně před obřím výbuchem spadne na Ruďase hrnec a ptáci si myslí že Ruďas je mrtev. Nakonec Ruďase uvidí mládě, kterému Ruďák vejce nakřápl. Ve vesnici je prohlášen Mighty Eagle jako hrdina a Ruďákův domek je zpátky ve vesnici. Na závěr pustí Mighty Eagle hudbu, prasata se proberou a začnou tančit.

Obsazení.

České znění.

Další hlasy poskytli: Jana Šulcová, Miroslav Táborský, Pavel Tesař, Jan Vondráček, Otmar Brancuzský, Otakar Brousek ml., Pavlína Kostková

Produkce.

Film byl oficiálně potvrzen v prosinci 2012. První fotky z filmu byly zveřejněné v říjnu 2014, společně s oznámením obsazením: Jason Sudeikis, Josh Gad, Danny McBride, Bill Hader, Maya Rudolph a Peter Dinklage. Josh Gad původně roli odmítl, protože si myslel, že je až moc podobná jeho poslední roli Olafa ve filmu "Ledové království".Rozpočet filmu činil 80 milionů dolarů.

Soundtrack.

Album The Angry Birds Movie: Original Motion Picture Soundtrack  bylo vydáno 6. května 2016.

Vydání.

Film měl mít původně premiéru 1. července 2016, ale později bylo datum přesunuto na 20. května. V září 2015 byl zveřejněn první trailer a o čtyři měsíce následoval trailer druhý. V České republice měl premiéru 12. května 2016.

Přijetí.

Tržby.

Film vydělal 107,5 milionů dolarů v Severní Americe a 242,3 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 349,8 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 73 milionů dolarů. V Severní Americe byl oficiálně uveden 20. května 2016, společně s filmy "Sousedi 2" a "Správní chlapi". Za první víkend docílil nejvyšší návštěvnosti, kdy vydělal 38 milionů dolarů.  V Číně film vydělal 29,2 milionů dolarů, v Rusku 5,7 milionů dolarů, ve Velké Británii a Irsku 3,1 milionů dolarů, v Německu 2,9 milionů dolarů, v Mexiku 2,8 milionů dolarů, v Brazílii 2,7 milionů dolarů.

Recenze.

Film získal mix recenzí od kritiků. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal ze 141 započtených recenzí 43 procent s průměrným ratingem 4,9 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 27 recenzí 43 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 63%.

Pokračování.

Po vydání filmu bylo potvrzeno, že se pracuje na pokračování. 26. dubna 2017 Rovio potvrdilo další podrobnosti tohoto filmu. Bude se jmenovat Angry Birds 2 a premiéra filmu je stanovena na 20. září 2019.

Angry Birds ve filmu (v originále "The Angry Birds Movie") je americký animovaný film podle videohry "Angry Birds". Premiéru v českých kinech měl tento film 12. května 2016, v USA 20. května téhož roku.

, le film (') est un film d'animation américano-finlandais sorti en 2016. Il est adapté du jeu vidéo'sorti en 2009. Une suite, "", est sortie en 2019.


Životopis.

Narodil se 20. června 1984 v Paříži tuniskému otci a marocko-španělské matce. Vyrůstal v Sarcelles na severním předměstí Paříže, v osmi letech se však s rodiči přestěhoval do Izraele. Později zde nastoupil povinnou vojenskou službu a po jejím absolvování zahájil zubařské univerzitní studium, které dokončil v roce v roce 2012. V roce 2014 se oženil se svou izraelskou partnerkou. Slyší jen na jedno ucho.  Už před vojnou se v roce 2006 zúčastnil čtvrté řady izraelské verze SuperStar – A Star is Born. V roce 2008 pro francouzskou nahrávací společnost natočil debutový singl „Kache limtso milim“, v roce 2011 pak vydal své první album "Vayehi". Koncem roku 2013 se zúčastnil třetí řady francouzské verze talentové soutěže Hlas, kde získal podporu všech 4 porotců, postoupil až do finále a skončil na 3. místě. V té době si začal psát i vlastní písně, z nichž pak vzniklo album "Au coeur de moi", vydané na konci dubna 2016 labelem Warner Music France.  Koncem února 2016 francouzská televize France 2 oznámila, že Amira vyšle jako národního reprezentanta do mezinárodní soutěže Eurovision Song Contest 2016. V květnu téhož roku tedy vystoupil ve švédském Stockholmu se svým electro-popovým hitem „J’ai cherché“, který napsal zčásti ve francouzštině a zčásti v angličtině spolu s Nazimem Khaledem a Johanem Erramim. Ve finále soutěže získal od poroty a diváků dohromady 257 bodů, což mu vyneslo z 26 uchazečů celkově 6. místo. Dosáhl tak pro Francii nejlepšího výsledku od roku 2002, kdy Sandrine François s písní „Il faut du temps“ skončila pátá.

Amir Haddad (; * 20. června 1984 Paříž), celým jménem Laurent Amir Khlifa Khedider Haddad (), známý též jen jako Amir, je izraelsko-francouzský zpěvák a písničkář.

Amir, de son nom complet Laurent Amir Khalifa Khedider Haddad, né le à Paris, est un auteur-compositeur-interprète franco-israélien. Après avoir participé à la finale de la, il est désigné pour représenter la France au Concours Eurovision de la chanson 2016, où il se classe en avec le titre "J'ai cherché", tiré de l'album "Au cœur de moi".


Stručný popis.

Judo nebo "Japonský zápas" jako sportovní disciplína byla vytvořena počátkem padesátých let dvacátého století. Cílem nově vzniklé Mezinárodní judistické federace bylo dostat judo do rodiny olympijských sportů. Tehdejší tradiční soutěžní systém podle technické výkonnosti (Dan) však nevyhovoval Mezinárodnímu olympijskému výboru (MOV), který apeloval na zavedení váhových kategorií. Koncem padesátých let IJF přistoupila na podmínky MOV a v roce 1960 na mezinárodním olympijském kongresu v Římě bylo judo zařazeno mezi sporty olympijských her v Tokiu v roce 1964.  Sportovní judo jak ho známe dnes bylo formováno v průběhu šedesátých a sedmsesátých let sovětskými zápasníky sambo, jejichž neortodoxní prováděních chvatů (úchop gi hluboko na zádech, páčící techniky v postoji atd.) si brzy získaly oblibu většiny nejaponských judistů. Situace šla dokonce tak daleko, že koncem osmdesátých let řada judistů nosila judogi připomínající sambistickou kurtku (kurtka je užší, více přilehá k tělu). Počátkem devasetách let IJF pravidly značně vymezila rozměry judogi. V roce 2010 IJF přikročila k dalšímu radikálnímu kroku, k zákazu útoku na nohy soupeře aby donutila judisty soustředit se více na techniky v postoji. Počátkem nového tisíciletí bylo taktikou převážné většiny judistů dostat (povalit útokem na nohy) soupeře na zem a v boji na zemi tzv. ne-waze nasadit submisi (držení, páčení, škrcení).

Kvalifikace.

Kvalifikace na olympijské hry v Rio de Janeiro byla zahájena turnajem světového poháru v Madridu 31. května 2014 a končila 29. května 2016 turnajem mistrů v Guadalajaře. Na olympijské hry se podle žebříčku Mezinárodní judistické federace přímo kvalifikovalo v každé váhové kategorii 22 mužů a 14 žen. Druhá možnost kvalifikace vedla přes jednotlivé kontinentální unie. Každá kontinentální unie má rozdílné kvóty. V poslední řadě se olympijského turnaje v judu účastní pozvaní judisté, z nichž převážnou většinu tvoří amatérští sportovci z judisticky rozvojových zemí.  Olympijského turnaje se smí účastnit judista narozený v roce 2001 a starší. Nejmladšímu účastníkovi tak teoreticky může být 14 let a 220 dní.

Česká stopa.

"podrobně zde"

Statistika.

"pozn. Věk je počítán podle ročníku narození. V případě ataku rekordu se upřesňuje podle data narození a data získaní medaile."

Soutěže v judu na LOH v Rio de Janeiro proběhly v hale Carioca Arena 2 v přilehlé části Ria de Janeira v Barra da Tijuca v období 6. srpna až 12. srpna 2016.

Les compétitions de judo des Jeux olympiques d'été de 2016 se déroulent du 6 au à la Carioca Arena 2, à l'intérieur du Parc olympique de Barra de Barra da Tijuca. 14 épreuves y sont organisées : 7 masculines et 7 féminines. 386 athlètes prennent part aux épreuves. 56 médailles olympiques dont 14 d'or sont décernées au long des 7 jours de la compétition.


Popis.

Zoborožci jsou velmi různorodí ptáci, mimo jiné i ve velikosti. Nejmenším zástupcem této čeledi je zoborožec Hartlaubův se svými 100 g váhy a délkou těla asi 30 cm, naopak největší je se svými 6 kg váhy a délkou těla 1,2 m zoborožec kaferský. Samci jsou vždy větší než samice, avšak v jaké míře, to již závisí na jednotlivých druzích.  Nejvýraznějším rysem zoborožců je jejich těžký zobák, s jehož ovládáním pomáhají i srostlé první dva páteřní obratle. Zobák pomáhá v soubojích, při stavění hnízd, chytání kořisti nebo při čechrání peří. Některé druhy, například zoborožec štítnatý, mají na zobáku výrůstek. Ten bývá dutý, pouze s vzduchovou komůrkou, avšak u zoborožců štítnatých je tento výstupek vyplněn slonovinovou kostí, což jim zlepšuje schopnosti boje.  Zoborožci mají binokulární vidění, avšak zobák jim částečně ve vidění stíní. Sami vidí vlastní špičku zobáku. Oči jsou chráněné řasami, které slouží jako takový slunečník. Duté kosti pomáhají ptákům dobře létat i plachtit, přesto se mnoho z nich pohybuje hlavně na zemi.

Chování.

Zoborožci jsou převážně všežraví ptáci; živí se jak ovocem, tak malými obratlovci, měkkýši nebo hmyzem. Jedná se o denní ptáky, kteří žijí v párech nebo malých rodinných skupinkách. Větší hejna tvoří mimo období hnízdění. Zoborožce lze rozdělit podle způsobu života na druhy, žijící v otevřených krajinách a na druhy lesní. Lesní druhy se živí převážně ovocem a jinými plody, avšak zoborožci žijící na otevřených pláních jsou hlavně masožravci. Lesní druhy jsou také považovány za dobré rozptylovače semen rostlin, čímž napomáhají k přirozené obnově pralesa.  Zoborožci tvoří monogamní páry. Samice kladou jedno až osm bílých vajec, přičemž přibližně platí negativní korelace, tedy čím menší druh, tím více vajec. U většiny druhů v tuto dobu samice přepeřuje a nemůže tedy lítat. Sameček ji v dutině "zazdí" a nechá otvor pouze pro zobák, aby jím mohl podávat krmení pro partnerku. Poté, co se vylíhnou mláďata, zůstává samice nějakou dobu s nimi a pomáhá jim při krmení. Když povyrostou, samice si vydlabe cestu ven a začíná shánět potravu spolu se samcem. U jiných druhů jsou "zazdívána" pouze mláďata. Před jejich vylétnutím sameček bariéru rozbije. Zemní zoborožci tento systém hnízdění nemají a hnízdí "normálně" na v dutinách.  Co se týče společenstev, pak některé africké druhy zoborožců udržují vztahy s mangustami jižními. Společně se krmí a v případě nebezpečí se navzájem varují. Některé druhy opic vyhledávají potravu společně se zoborožci a dokonce čistí zoborožce od vnějších parazitů, které jim vybírají z peří. Je to zřejmě obdoba vzájemné péče o srst, která u slouží k upevnění sociálních vztahů uvnitř společnosti.

Zoborožci a lidé.

Pro svůj nápadný vzhled zoborožci poutají pozornost člověka. Velký pozemní zoborožec havraní je totemovým ptákem některých kmenů v Čadu a severní Nigérii. Tamní lovci si upevňují na hlavu čelenku s vycpanou hlavou zoborožce a napodobují jeho pohyby, aby oklamali antilopy a další lovnou zvěř, kterou pak střílí otrávenými šípy.  Podle Dajaků z Kalimantanu je dvojzoborožec nosorožčí posvátný pták, spojený s bojem a světem zemřelých. Jeho křik před započetím válečné výpravy byl chápán jako věštecké znamení. Sousední Punanové pokládají zoborožce přílbového za strážce přechodu mezi světem živých a mrtvých.  Maso zoborožců se obvykle nekonzumuje, peří místy slouží jako ozdoba. V Číně a v Japonsku se v minulosti zhotovovaly ozdoby z "ptačí slonoviny", což je právě přilba na zobáku zoborožce přilbového. Ten je, na rozdíl od podobných dutých útvarů dvojzoborožců a dalších druhů, plný a strukturou se podobá slonovině. Jeho využití je obdobné, od slonoviny se však liší intenzivním oranžovým zbarvením.

Chov v zoo.

Ptáci z čeledi zoborožcovití jsou v zoo a obdobných zařízeních Evropy chováni již přes 250 let. První známé záznamy zmiňují dvojzoborožce nosorožčího v Menagerii van Blauwe Jana v nizozemském Amsterdamu, a to již kolem roku 1700. Ve třicátých letech 18. století je pak zaznamenán zoborožec havraní ve vídeňské Menagerii Belvedere. První zoborožec v zoo moderního slova smyslu se pak objevil v londýnské zoo 31. března 1863. Jednalo se o zoborožce bělolícího a v průběhu následujících 15 let se do tamní zoo dostalo dalších 15 druhů zoborožců. První zoborožec – konkrétně zoborožec havraní – v německé zoo byl identifikován v roce 1868. Ačkoliv se tedy jedná o dlouhodobě chovanou skupinu ptáků, na odchovy si musel svět zoo počkat dlouho. Teprve v roce 1926 došlo k prvnímu úspěšnému odchovu toka rudozobého, a to hned ve dvou německých zoo zároveň – zoo ve Frankfurtu nad Mohanem a Zoo Berlín. Mezi pozemními druhy zoborožců si prvenství zajistila zoo ve švýcarské Basileji v roce 1954, když se tam narodilo mládě zoborožce havraního. První úspěšný odchov dalšího pozemního druhu – zoborožce kaferského – se podařil dokonce až v roce 1994 v Zoo Praha.

Chov v českých a slovenských zoo.

Ke konci roku 2017 bylo v 15 českých a 4 slovenských zoo založených před rokem 1989 a sdružených v Unii českých a slovenských zoologických zahrad (UCSZOO) chováno 25 druhů zoborožcovitých ptáků. Největší kolekce se nachází v Zoo Zlín, kde chovají 11 druhů, následovaná zoo v Praze a Liberci, v nichž mají po sedmi druzích. Ke konci roku 2018 bylo v Zoo Praha chováno šest druhů. Na Slovensku jsou zoborožci v Zoo Bojnice (šest druhů) a Zoo Košice (tři druhy).

Zoborožcovití (Bucerotidae) je čeleď ptáků z řádu zoborožci. V minulosti byla tato čeleď řazena též pod řád srostloprstých. Zoborožcovití obývají tropickou a subtropickou Afriku, Asii a Melanésii. Jsou typičtí především svými dlouhými zobáky, které mívají i různé tvary a barvy. Zobáky jsou také velmi těžké, což způsobuje, že roky vývoje skončily srůstem prvních dvou páteřních obratlů; atlasu a axisu. Živí se ovocem nebo malými živočichy a jsou monogamní, tedy tvoří páry na celý život. Hnízdní v přirozených dutinách stromů nebo na útesech. Řada zoborožců je ohrožena vyhynutím, především kvůli tomu, že se snižuje místo vhodné k jejich pobytu nebo rozmnožování. Zoborožce štítnaté ohrožuje také jejich lov kvůli výrůstku na zobáku vyplněném kostí podobnou slonovině používanou v tradiční čínské řezbě, udává se, že tento výrůstek je na černém trhu 3 x dražší než slonovina. Nejstarší z rodů byl popsán již roku 1830, naopak ten nejmladší, vyhynulý, až roku 2007.

Les Bucerotidae (ou bucérotidés) sont une famille d'oiseaux constituée de 13 genres et 59 espèces. C'est la famille des calaos.


Život.

Vladimir Nazor se narodil jako syn státního úředníka ve vsi Postira na dalmátském ostrově Brač, zde absolvoval základní školu. Od roku 1886 navštěvoval gymnázium ve Splitu, kde v roce 1894 maturoval. Následně studoval přírodní vědy, matematiku a fyziku ve Štýrském Hradci a jeden semestr v Záhřebu.  Po promoci v roce 1902 působil jako učitelský praktikant ve Splitu, jako učitel v letech 1901–1903 v Zadaru, mezi lety 1903–1906 v Pazinu, poté v období 1906–1908 v Koparu, následně v letech 1908–1918 ve městě Kastav a poté v období 1918-1920 v Záhřebu. Poté byl ředitelem dětského domova (sirotčince) v Crikvenici, nakrátko v roce 1926 působil v Sušaku. Poslední aktivní léta před odchodem do penze strávil v Záhřebu (1931-1933). Vladimir Nazor žil, s výjimkou krátkého pobytu na domovském ostrově Brač, trvale v Záhřebu. Od 30. prosince roku 1940 byl na základě vládního dekretu členem Chorvatské akademie věd a umění (HAZU, členem-korespondentem byl už od roku 1919, potvrzen byl v roce 1947). Od 22. března 1948 byl členem Srbské akademie věd a umění (SANU) v sekci literatury a jazyka.  V parlamentních volbách v roce 1938 podporoval opozici vedenou Vladko Mačekem. Přestože už byl ve vyšším věku, koncem roku 1942 uprchl společně s Ivanem Kovačićem ze Záhřebu na lodi přes řeku Kupa k Titovým partyzánům, kde působil ve vedoucí funkci. Útěk později ztvárnil v díle "Čamac na Kupi". V letech 1943 až 1945 byl předsedou Zemského protifašistického výboru národního osvobození Chorvatska a po druhé světové válce byl až do své smrti předsedou předsednictva Saboru (parlamentu) Lidové republiky Chorvatsko. Vladimir Nazor je pohřben na záhřebském hřbitově Mirogoj.

Dílo.

Nazor byl velmi plodný chorvatský autor. Jeho dílo obsahuje básně, balady, povídky, romány i eseje. Mnoho jeho děl se zabývá národní historií a mytologií, legendami a ságami. Za hlavní dílo je považován román "Pastir Loda" ("Pastýř Loda"'), dílo oslavující jeho rodný ostrov Brač, vyprávěné nesmrtelným starořeckým faunem, pastýřem Lodou. Dalším známým příběhem je "Veli Jože" ("Velikán Jože"); který se odehrává v oblasti kolem istrijského městečka Motovun a kde vystupuje dobromyslný obr-nevolník.  Nazor hovořil několika jazyky a přeložil do chorvatštiny četná díla světové literatury, z italštiny (Dante Alighieri – Božská komedie, Giosuè Carducci, Giovanni Pascoli, Gabriele d'Annunzio), z němčiny (Johann Wolfgang von Goethe, Heinrich Heine), z francouzštiny (Victor Hugo, Alfred de Musset) a angličtiny (William Shakespeare).

Ocenění.

Od roku 1959 uděluje chorvatské Ministerstvo kultury Cenu Vladimira Nazora (), jako nejvyšší ocenění za nejlepší umělecké výkony v literatuře, hudbě, filmu, vizuálním a užitém umění, divadle a architektuře a urbanismu.  V roce 2008, neslo Nazorovo jméno v Chorvatsku celkem 306 ulic. Vladimir Nazor je tak v pořadí druhou osobou, po níž jsou v Chorvatsku pojmenovány ulice. Oblíbený chorvatský spisovatel Vladimir Nazor se v anketě Největší Chorvat (), kterou podle vzoru britské soutěže Great Britons vyhlásil v roce 2003 chorvatský týdeník "Nacional", umístil na 44. místě. Jugoslávská pošta vydala v roce 1976 poštovní známku s podobiznou Vladimira Nazora. Chorvatská pošta v roce 1997 vydala poštovní známku v roce 1997 s motivem knihy Veli Jože a v roce 1999 razítko u příležitosti 50. výročí úmrtí Vladimíra Nazora. Chorvatská společnost Jadrolinija provozuje trajekt s názvem „Vladimir Nazor“.

Vladimir Nazor (30. května 1876 Postira, ostrov Brač – 19. června 1949 Záhřeb) byl chorvatský spisovatel, lyrik a překladatel. Během druhé světové války byl v partyzánském hnutí a po ní působil v politice.

Vladimir Nazor, né le à Postira et mort le à Zagreb, est un poète et homme politique croate. Il est également le premier président de la République populaire de Croatie (1945–1949).


Pozorování.

Hvězdokupu NGC 2516 je možné snadno najít pouhým okem zhruba 3 stupně západně od jasné hvězdy ε Carinae s magnitudou 1,86. Vypadá jako mlhavá skvrnka trojúhelníkového tvaru s jedním vrcholem mířícím ke hvězdě ε Carinae. Chvílemi jsou patrné dvě slabé hvězdy na jejím východním okraji. Triedr 10x50 ji částečně rozloží na jednotlivé hvězdy, ale hvězdy jsou tak zhuštěné, že i při velké snaze ji úplně rozložit zůstává její pozadí mlhavé. Malý dalekohled o průměru 100 mm ji zcela rozloží na desítky jednotlivých hvězd. Na severovýchodním okraji hvězdokupy je výrazná červená hvězda 5. magnitudy.  Kvůli její velké jižní deklinaci není hvězdokupa vůbec pozorovatelná v mnoha obydlených oblastech severní polokoule, jako je Evropa a téměř celá severní Amerika; v obydlených oblastech jižní polokoule je naopak cirkumpolární. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze jižní polokoule je od prosince do května.

Historie pozorování.

Polohu této hvězdokupy na obloze jako první zaznamenal Nicolas-Louis de Lacaille 4. ledna 1752 během svého pobytu v Kapském Městě a zařadil ji do svého katalogu vydaného v roce 1755. Zařadil ji jako mlhovinný objekt a popsal ji jako těsnou skupinu 10 až 12 hvězd. Ve skutečnosti byla její mlhovinnost způsobena částečným rozložením na jednotlivé hvězdy, což v následujícím století potvrdil John Herschel, který ji popsal jako hustý objekt tvořený 200 až 250 hvězdami, bez zjasnění, uprostřed s jednou oranžovou hvězdou 8. magnitudy.

Vlastnosti.

NGC 2516 je velmi jasná hvězdokupa. Její vzdálenost se odhaduje kolem 400 parseků (1 300 světelných let) a nachází se tedy uvnitř ramena Orionu, nedaleko od velké Gumovy mlhoviny.  Hlavní část hvězdokupy se nachází v průměru 20 až 30', ale nejvzdálenější větev sahá až do vzdálenosti 1 stupně. Ovšem z dat získaných satelitem Hipparcos bylo zjištěno, že nejjasnější hvězdy viditelné na severním okraji hvězdokupy, které z ní zjevně vybočují tímto směrem, nejsou jejími členy, ale nachází se od nás ve vzdálenosti kolem 53 světelných let, tedy mnohem blíže než samotná hvězdokupa.  Hvězdokupa má zhruba stovku ověřených členů, z nichž někteří jsou hvězdní obři, několik oranžových obrů a jeden nepravidelně proměnný červený obr. Podobně jako centrum hvězdokupy Jesličky vykazuje NGC 2516 typické znaky jevu hmotové segregace, zatímco rozložení jejích složek je značně nepravidelné s několika tmavšími pásy o menší hustotě. Některé její hvězdy vykazují z chemického pohledu zvláštní vlastnosti.  Stáří hvězdokupy se odhaduje na 60 milionů let a je jednou ze sedmi hvězdokup na obloze, které společně vykazují stejné stáří a pohyb prostorem, jako například Plejády, IC 2602 (Jižní Plejády) a Melotte 20 (hvězdokupa Alfa Persei). Celková hmotnost hvězdokupy je 800 až 1 500 hmotností Slunce a její nejhustější středová oblast má skutečný rozměr přibližně 9 světelných let. Hvězdokupa se nachází 52 světelných let jižně od roviny galaktického disku, zhruba ve stejné vzdálenosti jako rozsáhlá Gumova mlhovina, starý pozůstatek supernovy, která je ovšem mnohem mladší než hvězdokupa. NGC 2516 údajně několikrát prošla oblastí molekulárního mračna v oblasti souhvězdí Plachet.

NGC 2516 (také známá jako Caldwell 96) je jasná otevřená hvězdokupa v souhvězdí Lodního kýlu vzdálená přibližně 1 300 světelných let. Objevil ji francouzský astronom abbé Nicolas-Louis de Lacaille v roce 1751.

NGC 2516 (Caldwell 96) est un amas ouvert connu sous le nom d'Amas du Sprinter, situé dans la constellation de la Carène. Il a été découvert par l'astronome français Nicolas-Louis de Lacaille en 1751.


Vznik a historie.

Společnost Mettler-Toledo vznikla v roce 1989 fúzí dvou firem: Mettler se sídlem ve Švýcarsku a Toledo Scale se sídlem v Columbusu ve státě Ohio v USA.Vzniklá firma má v současnosti sídlo ve Švýcarsku a pobočky svých mnoha značek po celém světě.  Dr. Erhard Mettler, švýcarský inženýr, založil v roce 1945 v Küsnachtu ve Švýcarsku firmu zaměřenou na přesnou mechaniku. Vynalezl substituční princip u jednomiskových vah, které bylo možné vyrábět sériově. Analytické váhy s jednou vážicí miskou v laboratořích postupně nahradily dříve běžně používané dvoumiskové váhy.  V roce 1980 Mettler firmu prodal společnosti Ciba-Geigy AG. Laboratorní a průmyslový pilíř firmy tak byly doplněny o třetí – maloobchodní. Technologický pokrok umožnil proměnu vah používaných v obchodech na přístroje pro správu rychle se kazícího zboží.  V roce 1989 získal METTLER prostřednictvím akvizice největšího amerického výrobce průmyslových a maloobchodních vah, TOLEDO Scale Corporation se sídlem v Columbusu v Ohiu. Zakladatel této společnosti Henry Theobald uvedl v roce 1901 na trh inovativní prodejní váhy s automatickým zobrazením ceny a hmotnosti.  Na přelomu let 1996 a 1997 prodala společnost Ciba-Geigy AG firmu Mettler-Toledo newyorské investiční společnosti AEA Investors Inc. v rámci přípravy primární emise akcií. Po dokončení primární emise akcií začala být firma obchodována na newyorské burze pod značkou MTD. Díky přirozenému růstu i akvizicím několika dalších firem dosáhla firma současného počtu 10 000 zaměstnanců a tržeb v hodnotě 2 miliardy amerických dolarů (údaje z roku 2008).

Provozní struktura.

Společnost Mettler-Toledo disponuje velkými prodejními a servisními organizacemi zaměstnávajícími přibližně 6000 (tj. přibližně polovinu) zaměstnanců, kteří se zabývají prodejem a servisem v 36 zemích. Společnost má výrobní závody v Evropě, Spojených státech amerických a Číně.

Laboratoř.

Díky laboratorním vahám bylo od roku 1952 možné stanovit hmotnost s přesností na jednu desetinu miliontiny gramu. V laboratořích rychle zdomácnělo sousloví „váhy Mettler“. Pokroky v oblasti technologie mikroprocesorů během let postupně vedly k vynálezu široké škály produktů pro laboratoře, např. automatických titrátorů a termických analyzátorů. Laboratorní produkty a technologie společnosti Mettler-Toledo zlepšily procesy ve výzkumu a vývoji, farmacii a kontrole kvality. Váhový software přizpůsobený danému využití poskytuje možnost analýzy dat za účelem lepší přesnosti, produktivity a dodržení všech standardů.

Přístroje RAININ.

V roce 2001 koupil Mettler-Toledo firmu Rainin Instrument, LLC, kterou nyní plně vlastní jako dceřinou společnost. Rainin dodává kvalitní pipety a špičky určené pro manipulaci s kapalinami. Dále dodává automatizované systémy pro chemický průmysl, které se využívají při objevování a vývoji léků a chemických sloučenin.

Průmyslové váhy a systémy.

Firma rovněž vyrábí a prodává systémy detekce kovů a další kontrolní systémy instalované na koncích výrobních a balicích linek.  Mezi další produkty této společnosti patří nejrůznější průmyslové vážicí přístroje a související terminály a rovněž software pro farmaceutický, chemický, potravinářský a jiný průmysl. Dále firma nabízí systémy detekce kovů a další kontrolní systémy instalované na koncích výrobních a balicích linek. Společnost dodává řešení využívající automatickou identifikaci a sběr dat se zabudovanými technologiemi pro vážení za pohybu, stanovování rozměrů a identifikaci v dopravě, přepravě zboží a logistice. V jejím portfoliu se nachází i robustní průmyslové váhy a související software.  Řešení "Cargoscan Dimensioning" společnosti Mettler-Toledo používají mezinárodní dopravní firmy, malí přepravci, sklady a distribuční centra všude ve světě. Všechny systémy odpovídají mezinárodním standardům pro míry a váhy, čímž je zajištěna vysoká výkonnost přístrojů. Technologie laserového dálkoměru prokazatelně zvyšuje přesnost procesů v tomto odvětví, což má pozitivní vliv na tržby.  Řešení Safeline vyvinula v roce 1989 sama společnost METTLER TOLEDO. Produkt Safeline představoval pokrokový detektor kovu vybavený digitální technologií pro větší citlivost a přesnost.  V roce 1997 proběhla akvizice firmy Raytech za účelem rozšíření nabídky řešení v oblasti detekce. Raytech vyráběl vybavení pro rentgenovou kontrolu. Vybavení pro rentgenovou kontrolu v kombinaci s detekčními přístroji poskytlo firmám možnost identifikovat několik kontaminantů najednou a zároveň ověřit integritu produktu a mít pod kontrolou velikost porcí.Mettler-Toledo CI-Vision je dceřiná společnost, kterou plně vlastní Mettler-Toledo Inc. Mettler-Toledo Product Inspection Group, sestávající z CI-Vision, Hi-Speed a Safeline, je dodavatelem in-line kontrolních vah, detektorů kovu, strojových optických systémů a systémů pro rentgenovou kontrolu.

Průmyslové systémy měření - procesní analytika.

Divize procesní analytiky Thornton, Inc. založená v roce 1964 vyvíjí, vyrábí, prodává a dodává přístroje a snímače používané pro měření a řízení procesů úpravy kapalin. Pomocí těchto přístrojů lze měřit a řídit úpravu čisté vody ve farmaceutickém průmyslu, a také měřit parametry konduktivity/rezistivity, celkového obsahu organického uhlíku (TOC), pH, rozpuštěného kyslíku (DO), rozpuštěného ozónu a toku v polovodičovém a elektrickém průmyslu.  INGOLD byl založen v r. 1948 a specializuje se na řešení pro měření pH, rozpuštěného kyslíku (DO), konduktivity, zákalu a obsahu CO v rámci procesní analytiky v chemickém, farmaceutickém a potravinářsko-nápojovém průmyslu.

Maloobchod - obchodní váhy.

Pro prodejny potravin nabízí společnost METTLER TOLEDO široký sortiment přístrojů a výrobků pro zajištění zásobování čerstvými potravinami, od přijetí, přes předbalování, samoobslužné úseky, pulty s lahůdkami až po pokladní terminály. Přístroje společnosti METTLER TOLEDO jsou schopny pracovat v propojené síti a shromažďovat údaje o jednotlivých položkách. Software pomáhá zákazníků, s oceňováním, etiketováním a řízením zásob, a také poskytuje cenné informace pro důležité obchodní rozhodování spojené se zbožím.

Upravit|externí odkazy z textu Mettler-Toledo (NYSE: MTD) je nadnárodní výrobce vah a analytických přístrojů. Společnost Mettler-Toledo se specializuje na výrobu přesných přístrojů určených k profesionálnímu použití. Jedná se o největšího výrobce a dodavatele váhových systémů pro laboratoře, průmysl a prodejny potravin na světě. Laboratorní přístroje Mettler Toledo se používají ve výzkumných, vědeckých, farmaceutických a kontrolních laboratořích v chemickém, farmaceutickém, potravinářském a kosmetickém průmyslu, jakož i v celé řadě dalších průmyslových odvětvích. Společnost působí po celém světě, 35 % čistých tržeb pochází z Evropy a Ameriky, 30 % z Asie a dalších zemí.

Mettler Toledo est un des principaux fabricants mondial de balances de précision, d'instruments de mesure et d'analyse. Mettler Toledo est une société Suisse, à capitaux Américains, fondée en 1945 par Erhard Mettler, et dont le siège social se situe aujourd'hui à Greifensee. Mettler Toledo est le nom de marque alors que Mettler Toledo (avec trait d'union) est le nom de la société. Elle emploie environ seize mille employés aujourd'hui pour un chiffre d'affaires de de dollars US pour l'exercice 2018.


Popis.

Dvouleté byliny se statnými, rozvětvenými lodyhami a hlubokými kořeny. Bazální listy s dlouhými řapíky jsou celokrajné nebo laločnatě zpeřené a po obvodě zubaté či lalokovité. Lodyžní listy jsou přisedlé nebo krátce řapíkaté, vyrůstají vstřícně, u báze jsou párovitě srostlé a jejich tvary jsou obdobné listům bazálním. Lícní i rubové strany mohou mít lysé nebo chlupaté.  Na koncích lodyh vyrůstají terminální květenství, strbouly kulovitého, vejčitého či válcovitého tvaru tvořené oboupohlavnými květy. Vztyčené nebo široce rozložené zákrovní listeny vyrůstají v jedné nebo dvou řadách a jsou tuhé a pichlavé. V květenství je plevnaté lůžko s tuhými plevami. Každý květ je až po kalich ponořen v pohárku tvořeném dvěma srostlými listenci (někdy považovaném za druhý kalich). Květy mají čtyřcípou trubkovitou nebo nálevkovitou korunu, ze které ční čtyři volné tyčinky s prašníky. V květu je dále spodní, ze dvou plodolistů vytvořený jednopouzdrý semeník s jediným vajíčkem a jednou nitkovitou čnělkou s boční bliznou. Protandrické květy jsou opylovány hmyzem.  Plod jest nažka, věnčená vytrvalým kalichem a ponořená v zákrovečku. Rostliny se obvykle rozmnožují nepravidelně klíčícími nažkami, na jaře nebo na konci léta, klíčivost si zachovávají po několik let. Ploidie rodu je 2n = 18.

Význam.

V minulosti byly suché strbouly některých druhů, např. štětky soukenické nebo štětky laločnaté používány k ručnímu česání vlasu vyrobeného sukna. Za tímto účelem byly oba druhy okolo roku 1700 dovezeny do Spojených států kde zplaněly a na tamních pastvinách se staly nevítaným, intenzívně se šířícím plevelem.  Nyní bývají lodyhy se suchými strbouly barveny a používají se v dekorativních suchých vazbách. V lidovém léčitelství se z jejich kořenů vyrábějí léčivé tinktury pro léčbu revmatismu, tuberkulózy a nemoci trávicího traktu.

Nejznámější druhy.

V evropské přírodě vyrůstá těchto osm druhů:

Štětka ("Dipsacus") je rod dvouletých rostlin tvořený 15 až 20 druhy. Rod byl v minulosti součásti čeledě rostlin štětkovitých, která se s nástupem taxonomického systému APG II stala v roce 2003 součásti čeledě zimolezovitých. Do rodu štětka byl zároveň včleněn rod štětička ("Virga").

Dipsacus est un genre de plantes herbacées de la famille des "Dipsacaceae", famille dont font aussi partie les scabieuses du genre "Scabiosa". La classification APG II propose d'inclure optionnellement la famille des "Dipsacaceae" dans celle des "Caprifoliaceae", mais c'est encore discuté.


Historie vzniku.

Počátek vývoje vozu ZIL-131 spadá do poloviny padesátých let dvacátého století. Jeho předchůdce ZIL-157 byl jen modernizací vozu ZIS-151. ZIL-131 byl od počátku koncipován jako zcela nový třínápravový vůz pro vojenské využití. Vývoj začal pod označením ZIS-131 a první prototyp byl prezentován v roce 1956. Tehdy měl ještě hodně shodných rysů s dvounápravovým ZIL-130.  O tři roky později, v roce 1959 bylo testování prototypů úspěšně dokončeno a v rámci destalinizace byl vůz přejmenován na ZIL-131. Výrobní závod byl totiž přejmenován z původního názvu "Zavod imeni Stalina" na "Zavod imeni Lichačova". Počátek výroby byl plánován na rok 1961 nebo 1962, ale výrobu se nepodařilo začít. Teprve v roce 1964 začala sériová produkce dvounápravových vozů ZIL-130 a v roce 1967 začala výroba komplikovanějších vozů ZIL-131. Některé konstrukční skupiny, jako například nápravy nebo navijáky byly vyráběny v pobočném závodě v Brjansku (Brjanský automobilový závod).  V roce 1986 byl ZIL-131 přepracován a dále označován jako ZIL-131N. O rok později začala výroba identických vozů v Uralském automotorovém závodě (UAmZ) ve městě Novouralsk Sverdlovské oblasti.  V moskevském závodě ZIL skončila produkce v roce 1990. Do té doby bylo vyrobeno dohromady 998 429 kusů různých provedení. V UAmZ pokračovala produkce beze změny do roku 2002. V tomto roce závod změnil název na AMUR a vůz byl přejmenován na AMUR-531340. Vůz zůstal v nabídce až do roku 2010, kdy výrobce upadl do insolvence. Byl tedy vyráběn 43 let. Moskevský ZIL vyráběl od roku 1994 typ ZIL-4334 jako nástupce typu ZIL-131.  Armády některých zemí Varšavského paktu používaly ZIL-131 například jako nosič raketometu BM-51 (obměna raketometu BM-21 Grad).

Konstrukční modifikace.

Za 43 let, po které byl ZIL-131 vyráběn, vzniklo mnoho modifikací.

ZIL-131 (rusky "ЗИЛ-131") je vojenský nákladní automobil se zvýšenou průchodivostí, vyráběný od roku 1967 sovětským výrobcem ZIL (Zavod imeni Lichačova, rusky "Завод имени Лихачёва"). Díky dobrým jízdním vlastnostem v terénu byl určen především pro vojenské účely. V civilním sektoru byl využíván pro různé speciální nástavby. V některých armádách bývalého východního bloku byl společně s vozem Ural-375D standardním vozidlem. Souběžně existovala také civilní verze ZIL-133 bez pohonu všech kol a nízkotlakých pneumatik.

Le ZIL 131 est un camion militaire conçu en Union soviétique, de 3,5 tonnes, en 6x6. Le modèle de base est un camion de marchandises diverses. Les variantes sont : tracteur de semi-remorques, camion-benne, camion-citerne, et un 6x6 pour tracter une remorque 2 essieux. Version camion de pompier (timbre du Kampuchéa de 1987)


Život.

Roku 1870 získal titul doktora medicíny na Vratislavské univerzitě. Později studoval neuropatologii ve Vídni a následně působil na klinice psychiatrie a nervových onemocnění v Berlin Charité. Poté se rozhodl založit si vlastní neuropsychiatrickou kliniku v Berlíně. Od roku 1885 pak působil jako profesor neurologie a psychiatrie v Vratislavi a později také působil na univerzitě Halle-Wittenberg v Německu. Wernicke zemřel v roce 1905 na následky zranění po pádu z kola.

Wernickeova oblast.

Wernicke se po nálezu tzv. Brocovy oblasti zprostředkovávající "jazykovou produkci", který je přičítán Paulu Brocovi, proslavil svým objevem dalšího centra podílejícího se na "porozumění řeči". Toto centrum Wernicke na základě svých poznatků z posmrtného zkoumání mozku pacientů trpících selektivní poruchou porozumění lokalizoval v oblasti "gyrus supramarginalis" parietálního laloku a horní části laloku temporálního, kterou dnes nazývané jako "Wernickeova oblast". Přestože hlubší poznatky z oblasti neurologie a detailní analýza jazykových poruch později vedly k přehodnocení tohoto zjednodušujícího rozdělení na centrum produkce a porozumění, Broca a Wernicke se díky svým objevům stali průkopníky moderní afaziologie.

Lokalizace dalších typů afázie.

Wernicke definoval podle lokalizace poruchy další tři typy afázií: senzorickou, motorickou a kondukční. Dále zastával názor, že různé typy afázií lze vypočítat na základě kombinačních pravidel. Všem afáziím je podle Wernicka společné porušení spojení používaných při normálních řečových procesech.  Wernicke ve svém modelu předpokládá, že afázie je důsledkem lézí v oblasti řečových center a/nebo ve spojení mezi nimi. Dále předpokládá, že různé symptomy afázie jsou závislé na lokalizaci léze. Z toho pak vychází jeho dělení, které rozlišuje tři typy afázie (senzorickou, motorickou a kondukční) právě na základě odlišných symptomů a asociace těchto symptomů s různě lokalizovanými lézemi.

Carl Wernicke (1848 – 1905) byl německý lékař a psychiatr. Za jeho nejvýznamnější přínos lze považovat objevení tzv. "Wernickeovy oblasti", čímž Wernicke poukázal na fakt, že tzv. "Brocova oblast" není jediným mozkovým centrem řeči. Jeho dalším významným přínosem je lokalizační model vybraných typů afázie.

Carl Wernicke, né le à Tarnowitz, province de Silésie, actuelle Pologne et mort le à Gräfenroda, Allemagne est un neurologue et psychiatre allemand. Il est, avec Paul Broca, un précurseur de la recherche sur les localisations cérébrales par l"'aphasiologie", une figure de la neurologie en général, et de la neuropsychologie en particulier. Ses travaux en psychiatrie, longtemps délaissés, fondent la classification la plus valide des psychoses endogènes.


Život.

Hachuel se narodila v roce 1817 v Maroku Chaimovi a Simche Hachuelovým. Měla staršího bratra. Její otec byl obchodník a talmudista. Ve svém domě řídil studijní skupinu, která pomohla Sol zformovat si vlastní pohled na judaismus. Matka Sol byla hospodyně.

Nařčení z konverze k islámu.

Podle záznamů Josepha Benjamina, židovského badatele, který navštívil Maroko v polovině 19. století: "slunce Afriky nikdy nesvítilo na dokonalejší krásu", než byla Hachuel. Benjamin napsal, že její muslimští sousedé říkali, že "je hřích, aby taková perla byla v držení Židů a bylo by zločinem jim zanechat takový šperk."  Podle Eugenia Marii Romera Tahra de Mesoodi, oddaná muslimka, sousedka a přítelkyně Hachuel, falešně prohlásila, že přivedla Hachuel k islámu; získání konvertity je považováno v málikovském mazhabu za obzvláště zbožný čin.

Zatčení a poprava.

Na základě jednoho a s největší pravděpodobností falešného tvrzení o její konverzi na islám byla Hachuel předvedena před soud a vyzvána k pokleku před guvernéra. Pokud by přiznala konverzi, byla ji slíbena ochrana od rodičů, hedvábí, zlato a manželství s pohledným mladým mužem. Pokud se by neobrátila na víru, pohrozil ji Paša takto:  Dívka odpověděla:  Paša nechal dívku uvěznit v cele bez oken a spoutanou řetězy. Její rodiče se za pomoci španělského konzula pokusili vymoci dívčino propuštění, ale úřady naopak otci nařídily zaplatit vysoké výdaje za její věznění, převoz a zamýšlenou popravu. Ačkoli na ní bylo znovu naléháno, aby přestoupila na islám, odmítla. Nakonec byla Sol Hachuel veřejně popravena stětím na náměstí ve městě Fes.

Sol Hachuel (:, "Sulika „Sul“ Chagu'el", 1817, Tanger - 1834, Fes) byla židovská hrdinka, která byla veřejně popravena, když jí bylo 17 let. Popravena byla za údajné odpadnutí od islámu, aniž by kdy k islámu konvertovala. Některými Židy je považována za cadik (svatou).

Sol Hachuel, née à Tanger en 1817 et morte à Fès en 1834, dite Lalla Soulika, est une héroïne juive, qui a été décapitée en place publique à l'âge de 17 ans. Elle est exécutée pour une prétendue apostasie de l'islam, bien que vraisemblablement elle ne se soit jamais convertie à l'islam. Elle aurait dit: Juive, je suis née, juive je veux mourir. Le sacrifice d'Hachuel a servi d'inspiration à des peintres et des écrivains. Un des récits les plus détaillés, basé sur des interviews de témoins oculaires a été écrit par Eugenio Maria Romero. Son livre: "El Martirio de la Jóven Hachuel, ó, La Heroina Hebrea" (Le martyre de la jeune Hachuel, ou, l'héroïne juive) est publié en 1837, puis republié en 1838. Un opéra a été tiré de son histoire par Bernard De Lisle: "Sol Hatchuel the Maid of Tangier A Moorish Opera in Three Acts". L'histoire d'Hachuel est aussi le sujet d'une chanson de Françoise Atlan sur le CD "Romances Séfardies", ainsi que de Sandra Bessis et John McLean dans l'album "Chants judéo-espagnols".