Asie.

Nejobávanějšími asijskými lovci lebek byli patrně Nágové ze severovýchodní Indie, u nichž tato praktika zanikla až kolem roku 1960. Kočovníci ve stepích Střední Asie a východní Evropy, např. Hunové, Pečeněhové, Seldžukové či Mongolové vyráběli z horní části lebek poražených nepřátel (zvláště jejich vůdců) poháry na pití, mnohdy zdobené drahými kovy. Nádoby z lebek se vyskytovaly také v Indii, Tibetu a islámském světě. Ze známých osobností tímto způsobem skončila např. lebka kyjevského knížete Svjatoslava Igoreviče nebo uzbeckého chána Šejbániho. Hlavy poražených nepřátel stínali a sbírali také japonští samurajové, k jejich válečnické výbavě patřila dokonce zvláštní síťová taška na nepřátelské hlavy. Stejná praxe se vyskytovala i ve starověké Číně v období vlády dynastií Šang a Čou, zde však záhy zanikla. V Japonsku naproti tomu přežila až do 19. století. Po celé Asii bylo v minulosti rozšířeno vystavování hlav popravených zločinců či odpůrců jako výstraha. V nejextrémnější formě se jednalo o celé věže z lebek, které nechal stavět například mongolský dobyvatel Timur Lenk. Podobné metody používali za svého teroru v Kambodži 70. letech 20. století také Rudí Khmerové.

Evropa.

Ve starověku byl lov lebek znám také na území Evropy. Podle antických autorů jej praktikovali hlavně Skythové, kteří prováděli také skalpování. Keltové a v menší míře zřejmě také Germáni přinášeli hlavy zabitých nepřítel jako oběti bohům a zdobili jimi kultovní místa. Lov lebek byl snad původně znám i v antickém Řecku. Svědčí o tom báje o Pelopovi, jehož tchán Oinomaios zabíjel nápadníky své dcery Hippodamie a jejich lebky vystavoval na kůlech před svým palácem. Jako pozůstatek lovu lebek lze chápat i vystavování hlav poražených nepřátel a později také popravených zločinců ve středověké a raně novověké Evropě a Asii. Zde však už převládla funkce výstrahy či zastrašování nad významem trofeje nebo posvátného předmětu. Určitou spojitost s lovem lebek snad mají i barokní kostnice, u nás např. v Sedlci u Kutné Hory, vyzdobené ornamenty nebo dlážděním z lebek.

Indonésie, Austrálie a Oceánie.

V této oblasti byl lov lebek široce rozšířen a na některých ostrovech především v Melanésie a Indonésie přežil takřka do současnosti. Na Papui Nové Guineji a přilehlých ostrovech Melanésie (Fidži, Šalamounovy ostrovy, Nové Hebridy) byl rituální lov lebek často spojen i s kanibalismem. Lebky zabitých nepřátel zde často sloužily jako fetiše plodnosti, které měly přinést úrodu polím a plodnost ženám vítězných bojovníků. V oblasti Polynésie byli obávanými lovci lebek zvláště novozélandští Maorové, kteří lebkami zdobili své domy a posvátná místa. Široce byl lov lebek donedávna rozšířen také na ostrovech Indonésie. Prosluli jím zejména Dajákové z Kalimantanu (především Ibanové v Sarawaku), Toradžové z ostrova Sulawesi a Batakové ze Sumatry. Lebky zabitých nepřátel ukládali indonéští domorodci v podstřeší společných domů, nebo jimi zdobili jejich průčelí. Dajakové kromě lidských lebek "sbírali" také lebky ulovených orangutanů. Lov lebek praktikovali až do počáku 20. století také domorodci na Tchaj-wanu nebo Igoroti na Filipínách.

Amerika.

V minulosti byl lov lebek (nebo jeho alternativy) rozšířen u většiny indiánských etnik. Praktikovali ho i příslušníci těch nejvyspělejších předkolumbovských civilizací v Peru: Chavín, Nazca a Močikové i v Mezoamerice: Mayové, Toltékové, ale zejména Aztékové, kteří měli ve svých městech "tzompanli" - dřevěné „věšáky“, pokryté hlavami zabitých nepřátel a obětovaných zajatců. V Severní Americe byl lov lebek záhy vytlačen „úspornějším“ skalpováním, udržel se zde jen u usedle žijících kmenů Severozápadního pobřeží, především Kwakiutlů, Haidů a Tlingitů. V Amazonii indiáni ze skupin Chívarů a Mundurukúů dodnes praktikují lov hlav, i když v jejich případě je trofejí "tsantsa".

Lovci lebek jsou lidé, kteří zabitým nepřátelům usekávají hlavy a odnášejí je jako vítězné trofeje nebo předmět kultu. V určitém období byl lov lebek rozšířen ve většině světových kultur. Trofejí může být vybělená lebka nebo naopak stažená, vyčiněná a zmenšená kůže z hlavy - "tsantsa". Alternativou k lovu lebek je skalpování.

En anthropologie, on parle de chasseurs de têtes pour évoquer des groupes humains ayant pour coutume de conserver les têtes des personnes qu'elles ont tuées dans ce but exclusif et pour lesquels cette pratique revêt un rôle culturel et social central. La chasse aux têtes a été décrite à l'époque historique dans certaines parties de l'Océanie, en Asie du sud, du sud-est, de l'ouest ainsi qu'en Afrique centrale et en Amérique centrale. Elle a également été rapportée, dans l'Antiquité, en Europe, chez certaines tribus Celtes, chez les peuples germaniques de l'ouest, et chez les Scythes. Elle a été pratiquée en Europe jusqu'à la fin du Moyen Âge, en Irlande ainsi qu'à la frontière entre l'Angleterre et l'Écosse, et, jusqu'au, au Monténégro, en Croatie et dans l'ouest de l'Herzégovine.


Definice.

Nechť formula_1 je topologický prostor, formula_2 otevřené pokrytí formula_1, formula_4 je svazek abelovských grup nad formula_1 a formula_6 je libovolné nezáporné celé číslo.  Definujme formula_7 Sčítání definujeme po složkách, tj. formula_8 S touto operací je formula_9 abelovská grupa. Pokud "a" je element formula_10 pro nějaké formula_11, označíme tento fakt na symbolické úrovni pomocí formula_12 (Nejedná se o definici konkrétního prvku.)  Definujme homomorfismus formula_13 předpisem formula_14 Lze ověřit, že formula_15, tj. že formula_16 je tzv. kořetězcové zobrazení (komplexů abelovských grup) popřípadě tzv. gradovaný diferenciál.  Pak formula_6-tá Čechova kohomologická grupa formula_18 pro formula_1, formula_20 a formula_4 je faktorgrupa formula_22  Definice má smysl, neboť formula_23 jak plyne z formula_24  Navíc, jelikož je formula_9 abelovská, je její každá podgrupa normální, a proto je i podíl grupou, a to grupou abelovskou.

Terminologie.

Předpona „ko“ se dodává zejména z toho důvodu, že diferenciál zobrazuje formula_30. (V případě „opačného směru“ by se předpona „ko“ vynechávala.)  Čechovy kohomologické grupy definoval český matematik Eduard Čech. Na jeho počest se v jejich označení objevuje diakriticismus: háček nad písmenem "H".

Vlastnosti.

Pokud "X" je parakompaktní, lze ukázat, že Čechova kohomologická grupa nezávisí na výběru pokrytí formula_31 O tom, jak Čechovu kohomologii v některých případech počítat, nás informuje tzv. Lerayova věta o dobrém pokrytí pro Čechovu kohomologii.  Tzv. deRhamova věta dává do souvislosti Čechovu kohomologickou grupu a deRhamovu grupu kompaktní diferencovatelné variety. Tato věta zní.  Zatímco deRhamova kohomologická grupa dle definice zachycuje informaci o uzavřených diferencovatelných formách, které nejsou exaktní, a tak se do jisté míry vyjadřuje k řešení lineárních parciálních diferenciálních rovnic na hladkých varietách, Čechova kohomologie se na základě své definice zdá spíše objektem kombinatorického rázu, a proto je deRhamova věta pokládána za překvapivé tvrzení.

Čechova kohomologie je pojem z matematiky, přesněji z algebraické topologie. Používá se však také v matematické teoretické fyzice, globální analýze a diferenciální topologii a geometrii.

La cohomologie de Čech est une théorie cohomologique, développée à l'origine par le mathématicien Eduard Čech en faisant jouer au nerf d'un recouvrement sur un espace topologique le rôle des simplexes en homologie simpliciale. On peut définir une cohomologie de Čech pour les faisceaux, ou plus généralement pour les objets d'un site, en particulier une catégorie de schémas munie de la topologie de Zariski.


Historie.

První úspěšný tunelovací štít byl vyvinut na stavbu temžského tunelu roku 1825, jednalo se ovšem pouze o vynález koncepce štítu, který nezahrnoval výrobu celého TBM stroje.  První TBM byl vyroben v roce 1846 z pověření Sardinského království ke stavbě Fréjuského železničního tunelu ve zbrojovce nedaleko Turína. Skládal se z více než 100 příklepových vrtaček namontovaných v přední části stroje a poháněných od vstupu do tunelu. Revoluce v roce 1848 ovlivnily financování a tunel byl dokončen až 10 let poté za použití levnějších metod, například pneumatických kladiv.  V USA byl razicí štít poprvé použit roku 1853 při stavbě tunelu Hoosac Tento stroj byl vyroben z litiny. a razil 3 metry skrz horninu, než se poškodil. Tunel byl nakonec dokončen za více než 20 let.

Popis.

Moderní TBM se obvykle skládají z rotující řezné hlavy, která pomocí řezných nástrojů rozpojuje horninu/zeminu, odkud se pak postupně odvádí ven ze stroje.

TBM do tvrdých hornin.

V tvrdých horninách se používá buď chráněný, nebo otevřený typ TBM. Všechny tyto typy vykopávají horninu za použití diskovitých řezných nástrojů umístěných na řezné hlavě. Řezné nástroje vytvářejí tlak v hornině způsobující ulamování horniny u přední části štítu. Odtěžená hornina je přepravována pásovým dopravníkem ven z tunelu.

Stíněný typ.

V rozpukaných horninách se používá stíněný typ, který postaví betonové díly, které zpevní nestabilní stěny tunelu. TBM s dvojitým štítem mají dva módy; ve stabilní zemině/hornině se může posunovat vpřed tlakem na stěny, zatímco v nestabilním, rozpukaném prostředí se tah posouvá na tah válců, které se odstrkávají proti dílům tunelu za strojem. Tyto udržují přítlačné síly ovlivňující tunelové stěny. TBM s jednoduchým štítem pracují stejně, používají se však pouze v rozpukaných horninách.

TBM do měkkého prostředí.

V měkkém prostředí se používají tyto druhy TBM: EPB(S) ( Earth Pressure Balance (Shield)) (doslova štít vyrovnávající tlak horniny), TBM-SS (Slurry Shield) a otevřený typ. Oba uzavřené typy pracují jako jednoštítové TBM za použití přítlačných válců k posunu vpřed tlakem proti betonovým dílům.

TBM-EPB.

EPB se používají v měkkém prostředí s tlakem do 7 barů. Na řezné hlavě nejsou jen diskovité řezné nástroje, ale místo toho se používá kombinace řezacích bitů z karbidu wolframu, karbidových diskovitých řezných nástrojů a/nebo diskovitých řezných nástrojů pro tvrdé prostředí.  Technik a automatické systémy udržují rychlost odklízení rubaniny na hodnotě odpovídající postupu stroje a je tedy udržováno stabilní prostředí. Do horniny se za účelem další stabilizace také přidávají přísady, jako jsou bentonit, různé polymery a pěny.

TBM-SS.

V měkkých horninách s velmi vysokým tlakem podzemní vody, jsou potřeba TBM-SS (Slurry Shield). Tyto stroje nabízejí zcela uzavřené pracovní prostředí. Odtěžená zemina se v řezné hlavě míchá s bentonitovým výplachem, který je potrubím odváděn z tunelu. Na povrchu jsou pro tento proces potřebná velká separační zařízení, která oddělují vytěženou horninu od výplachu. Ten se poté vrací zpět do razicího stroje.

Otevřené TBM.

Otevřená TBM v měkkém prostředí spoléhají na to, že povrch zeminy, ve které se razí tunel, se postaví bez podpory v krátkém časovém úseku, díky čemuž jsou vhodné k použití v typech hornin, s tlakem do 10 MPa a s nízkým množstvím vody. K ražbě tímto druhem TBM se používají řezné hlavy v rozmezí 150 mm od okraje štítu. Řezné nástroje v přední části štítu uřezávají zbylou zeminu do stejného kruhového tvaru.

Tunelování ve městech a v blízkosti povrchu.

Při výstavbě tunelů ve městech je potřeba, aby byl povrch nad tunelem v klidu (aby se omezily poklesy). Toho se v měkké půdě dosahuje udržením jejího tlaku během a po stavbě tunelu. Je to poněkud obtížné, zejména v různých vrstvách (například ražba tunelu územím, kde horní část tunelu tvoří vlhký písek a spodní část tvoří tvrdá hornina).  V některých případech se používají TBM s kontrolou stěny, jako například EPB a TBM-SS. Oba typy (TBM a SS) jsou schopny omezit poklesy povrchu a pracují správně, pokud jsou dobře zdokumentovány podmínky na povrchu.

Výhody a nevýhody.

Používá se jako alternativa místo jiných vrtacích a trhacích metod, jako je například nová rakouská tunelovací metoda (NRTM). Výhoda TBM spočívá v omezení propadů povrchu a ve vytváření hladké stěny tunelu. Tímto se výrazně snižují náklady na vybudování tunelu a technologie je dobře použitelná i pod hustě zastavěným územím.  Štíty TBM jsou nákladné na výrobu a jejich přeprava může být obtížná. Nicméně, jak se dnešní tunely stávají delšími, cena těchto strojů oproti ostatním tunelovacím metodám klesá, což způsobuje, že jsou TBM mnohem efektivnější a ražba tunelu je rychlejší.

Největší TBM.

Největší TBM štít o průměru 19,25 m vyrobila německá firma Herrenknecht pro nedávný ("2012") projekt Orlovského tunelu v ruském Petrohradě. Stroj byl vyroben pro ražbu měkkým prostředím (pískem a hlínou). Největší průměr TBM pro ražbu v tvrdých horninách činil 14,4 m a tento stroj byl vyroben pro kanadský Niagarský tunel. Byl použit k ražbě hydroelektrického tunelu pod Niagarskými vodopády.

Příklady použití TBM.

Ražby železničních tunelů Ejpovice.

Tunel Ejpovice se razí strojem S 799 typu TBM-EPB, pojmenovaným Viktorie. Jedná se o ražbu dvou jednokolejných traťových tunelů, z nichž každý bude dlouhý 4 150 m. Viktorie má ražený průměr 9,89 m, výkon 3 600 kW, délku přibližně 110 m a váží 1800 tun. Stroj do čerstvě vyraženého tunelu rovnou instaluje prefabrikované prstence, které zhotovitel stavby, Metrostav vyrábí v Dýšině, poblíž východního portálu tunelu. Prstence jsou tvořeny 7+1 segmenty, celková hmotnost jednoho prstence je více než 60 tun.  Jedná se o technicky náročnou ražbu, probíhající přibližně ze dvou třetin v měkkých horninách (pod vrchem Homolka), kde ražbu komplikovala převážně podzemní voda, křemenové žíly v břidlici, které tupily řezné nástroje, nízké nadloží a problémy se stabilitou čelby. Třetina ražeb je naproti tomu ve tvrdých horninách, které představují spility pod vrchem Chlum, pro které je třeba použít jiné řezné nástroje.  Stavba byla zahájena v roce 2013, ražbu tunelů provádí sdružení firem Metrostav a.s. a Subterra a.s. pro Správu železniční dopravní cesty.

Ražba tunelů pražského metra V.A.

Při ražbě tunelů pražského metra V.A v úseku "Vypich"-Petřiny-Nádraží Veleslavín-Bořislavka-Dejvická se pomocí TBM razily dva jednokolejné traťové tunely. Používaly se stroje TBM-EPB o průměru řezné hlavy 6 080 mm, dlouhé přes 100 m, s hmotností téměř 900 tun. Řezná hlava je rozdělena do tří částí pro usnadnění její demontáže po ukončení ražeb. Je osazena 17 dvojitými valivými dláty a 4 jednoduchými obrysovými dláty, která je možné vysunout a zvětšit tak ražený průměr na 6 100 mm. Pro ražbu v zeminách lze kompletně vyměnit valivá dláta za řezné nože, které v měkkém prostředí pracují lépe. Pohon řezné hlavy zajišťuje 6 hydraulických motorů o příkonu 1 200 kW. 16 dvojic hydraulických pístů vytváří maximální přítlak na čelbu o velikosti 39 MN. Stroje jsou pracovně pojmenovány Tonda (firma Herrenknecht, která oba štíty vyrobila, jej označuje S–609) a Adéla (S–610).  26. listopadu 2012 oba štíty prorazily do stanice Dejvická. Prorážku dokumentují snímky na Youtube 1 2 3 4  Stanice, část tunelu pro obratové koleje a úsek Nemocnice Motol-Vypich se razil NRTM, kdežto tunel pro obratové koleje je částečně hloubený a hloubená je též stanice Nemocnice Motol.

TBM (z anglického Tunnel Boring Machine, doslova "tunel vrtající stroj"), je tunelovací metoda, k níž se používají razicí štíty (ty se rovněž nazývají TBM, též také "krtek"). Tyto štíty slouží k ražení tunelů kruhového průřezu v nejrůznějších druzích zeminy a horniny od písku až po tvrdou skálu. Tunely mohou mít průměr průřezu od 1 metru (ty se razí s tzv. mikro-TBM) až 19,25 m (v dnešní době ("2012") největší), tunely s menším průměrem se obvykle budují bezvýkopovými metodami nebo vodorovným vrtáním spíše než TBM.

Un tunnelier est une machine permettant d'excaver des tunnels dans des sols et des roches variées allant du sable au granite. Le diamètre des tunnels circulaires percés est compris actuellement entre un et. Pour les percements d’un diamètre inférieur à ces machines sont appelées microtunneliers.


Historie dvorce.

Při svém otevření v roce 1997 nahradil na pozici centrálního dvorce Louis Armstrong Stadium. Celková cena stavby činila 254 milionů amerických dolarů. Pro diváky bylo původně k dispozici 22 547 sedadel, 90 luxusních apartmánů, 5 restaurací a dvou podlažní lounge prostor pro hráče. V rámci přestavby byla kapacita navýšena na 23 771 sedících diváků.  Stadion má jako dalších 32 dvorců v areálů akrylátový povrch DecoTurf. V blízkosti areálu se nachází stadion Citi Field, domácí stánek klubu New York Mets. Dopravní dostupnost zajišťuje stanice newyorského metra Mets–Willets Point.  Ke slavnostnímu otevření došlo 25. srpna 1997 při zahájení US Open 1997. Zpěvačka Whitney Houston přednesla píseň „One Moment in Time“.  První profesionální basketbalový zápas hraný venku stadion hostil 19. července 2008. V utkání se střetly ženské celky WNBA. Indiana Fever porazili domácí New York Liberty výsledkem 71–55. Výtěžek ze vstupného byl použit na financování výzkumu pro rakovinu prsu.  Stadium Arthura Ashe je vybaven tzv. jestřábím okem, elektronickým systémem umožňující hráčům změnit rozhodnutí při kontrole dopadu míče. V roce 2005 byla barva povrchu všech dvorců změněna. Ve vnitřní prostoru ze zelené na světle modrou ("electric blue") a ve vnějších pak ze zelené na světle zelenou. Všechny turnaje US Open Series využívají toto barevné schéma s výsledným lepším kontrastem tenisového míče pro televizního diváka.

Zatahovací střecha.

Projekt na vybudování zatahovací střechy kvůli nepříznivému počasí se stal předmětem kritiky. Ačkoliv v původním návrhu nefigurovala možnost doplnění o tuto konstrukci, diskuse průběžně probíhaly v důsledku větrného prostředí na dvorci i pro přerušování zápasů při dešti, což znamenalo i prodlevy televizního přenosu.  Střecha byla navržena společností Rossetti Architects a její konstrukce pak WSP Global. Mechanickou část vypracovala firma Geiger Engineers. Střecha je tvořena dvěma 800tunovými díly nahoře tvořícími odlehčený povrch z polymerní PETA membrány o ploše 20 000 m, které se mohou bezhlučně pohybovat rychlostí až 25 stop za sekundu. Vytváří tak škálu nastavení od zcela zatažené střechy až po maximální otevření, s otvorem o přibližné ploše 17 olympijských bazénů. Ventilační chladicí systém kontroluje vlhkost při zavřeném dvorci. Náklady na zřízení střechy dosáhly výše 100 milionů v rámci celkové přestavby národního tenisového centra v částce 550 milionů dolarů. Střecha byla poprvé použita v ročníku US Open 2016.

Arthur Ashe Stadium (česky: "Stadion Arthura Ashe") je tenisový stadion, hlavní dvorec Národního tenisového centra Billie Jean Kingové v parku Flushing Meadows a největší otevřený tenisový kurt na světě, který leží v newyorském obvodu Queens. Odehrává se na něm poslední ze čtyř grandslamových turnajů US Open, včetně finálových utkání.

Le stade Arthur-Ashe est le principal court de tennis de l'USTA Billie Jean King National Tennis Center situé au sein du parc Flushing Meadows dans le borough du Queens à New York. Ce complexe de tennis est connu pour accueillir l'US Open de tennis, le dernier grand chelem de l'année (dernière semaine d'août et première semaine de septembre). Le stade est nommé en référence au joueur de tennis Arthur Ashe qui remporte le premier US Open de l'ère Open en 1968.


Kariéra.

Victor Ponta vystudoval na bukurešťské univerzitě. Od roku 1995 pracoval jako státní zástupce (prokurátor), od r. 1998 působil u rumunského Nejvyššího soudu v protikorupčním odboru. V r. 2001 vstoupil do vysoké politiky, a to po jmenování do čela antikorupčního výboru vlády premiéra Adriana Năstase. Od r. 2004 vystřídal několik vládních funkcí.  V roce 2010 se Ponta stal předsedou PSD.  Na přelomu roku 2011 a 2012 padla vláda premiéra Emila Boka a 7. května parlament schválil vládu Victora Ponty sestavené ze zástupců tzv. Sociálně liberální unie, koalice vzniklé spojenectvím PSD, středopravé Národně liberální strany a Konzervativní strany.

Pontova politika ve funkci premiéra.

Ponta se soustředil na omezení restriktivních opatření, která Rumunsku doporučoval kvůli omezení rozpočtového schodku Mezinárodní měnový fond. Například pro rozpočet na rok 2014 dohodl s MMF podmínky, které nezahrnovaly žádné škrty, ale způsobily velký odpor pravicového prezidenta Traiana Băsesca kvůli zavedení nové spotřební daně na pohonné hmoty. Pontova politika celkově mířila ke zvyšování mezd a snižování některých daní. I tímto způsobem ale ozdravil rozpočet, zejména díky vysokému výběru daní. Díky stabilizaci ekonomických ukazatelů Rumunsko již v březnu 2014 ohlásilo splnění podmínek pro přijetí eura a Ponta odhadl jako jeho datum rok 2019.  V dubnu 2015 Ponta ohlásil plán zásadního snižování daně z přidané hodnoty na potraviny. K 1. červnu 2015 byla skokově snížena DPH z potravin z 24 procent na devět. Vláda tím navázala na snížení základní sazby DPH z 24 na 20 procent, jehož platnost byla stanovena na 1. ledna 2016.  V srpnu 2015, již v době, kdy byl vyšetřován kvůli korupční aféře, Pontova vláda rozhodla o zvýšení mezd lékařů a zdravotních sester o čtvrtinu.  V zahraničně-politické oblasti se Ponta angažoval např. ve vyjednání repatriační dohody o návratu francouzských Romů do Rumunska a naznačil možnost uznání nezávislosti Kosova. Po vypuknutí války na východní Ukrajině se vymezil vůči Rusku a prohlásil, že Rumunsko kvůli nebezpečí směřujícímu z Ruska posílí své vojenské síly. V souvislosti s imigrační krizí v roce 2015 Ponta souhlasil s případnými kvótami na přemístění uprchlíků výměnou za zařazení Rumunska do schengenského prostoru.  Politika jeho vlády měla autoritářské rysy, zahrnovala zavedení praxe premiérských dekretů a čistky ve státní správě a justici a stala se terčem kritiky orgánů Evropské unie. Projevilo se to zejména v mocenské krizi související s jeho sporem s prezidentem Traianem Băsescem.

Mocenská krize v roce 2012.

Pontova levicová vláda se dostávala do sporů s pravicovým prezidentem Traianem Băsescem. Ponta ho označoval za hlavního viníka tehdejší hospodářské krize. V červnu 2012 došlo ke kompetenčnímu sporu, kdo se má zúčastnit summitu Evropské unie. Spor, který řešil i ústavní soud svým rozhodnutím podporujícím právo na účast Băsesca, skončil přesto tak, že se akce zúčastnili oba politici.  Následně začal usilovat o jeho odchod z prezidentské funkce. Navrhl a v parlamentu prosadil změnu ustanovení zákona o odvolání prezidenta. Do té doby byl k odvolání prezidenta nutný souhlas většiny všech voličů, podle nové verze už jen souhlas prosté většiny. Zákon ale napadla Băsescova opozice u ústavního soudu, Ponta se projednávání před soudci vyhnul tím, že změnu provedl premiérským dekretem. Ústavní soudci se ve stejné době vůči Pontovi ohradili, že se pokouší jejich orgán rozložit, a stěžovali si oficiálně i u orgánů Evropské unie. Ponta napadal ústavní soud, že není nezávislý a že je v područí prezidenta.  Následně začal Ponta prosazovat vyvolání takového referenda. K tomu účelu vyměnil i předsedy obou parlamentních komor a ombudsmana. Poslanci vyvolání referenda schválili 6. července 2012. Referendum se uskutečnilo 29. července a pro Băsescův odchod v něm hlasovaly čtyři pětiny zúčastněných voličů. Volební komise ale oznámila, že k urnám přišlo jen 46 procent voličů, a tak nebylo referendum platné. Ponta napadl výsledek u ústavního soudu, odvolával se na to, že ve volebních seznamech bylo až půl milionu Rumunů, kteří tam již nepatřili, např. kvůli propadlým dokladům, nebo dokonce i zemřelých osob. Ústavní soud ale jeho argumenty odmítl a Băsescu tak zůstal prezidentem.  Situaci bedlivě sledovala Evropská komise i jednotliví evropští politici. Po vyhlášení referenda vyjádřil mluvčí komise znepokojení nad „sledem událostí a rychlostí, jakou byly přijaté“. Eurokomisařka pro spravedlnost ostře kritizovala jeho zákroky vůči ústavnímu soudu, ústavností událostí v Rumunsku se zabývala Rada Evropy. Naopak evropská frakce socialistů Pontu převážně hájila a její předseda Hannes Swoboda konstatoval, že situace v Rumunsku dosud neporušila zákony a hodnoty Evropské unie.  Nevraživost Ponty k Băsescovi se tím ale nijak nezměnila. V dubnu 2014 vyhlásil, že hned po skončení prezidentova mandátu a vypršení jeho imunity bude zahájeno stíhání pro „velké množství kauz“. O dva měsíce později vyzval Ponta Băsesca opět k rezignaci, kvůli korupční aféře prezidentova bratra. Ten byl zachycen na videozáznamu, jak si říká o úplatek za pomoc vězněnému mafiánskému bossovi Sandovi Anghelovi. Prezident popřel, že by byl do věci jakkoli zapojen a rezignovat odmítl. Băsescu v úřadu skončil 21. prosince 2014, když jeho mandát vypršel.

Plagiátorská aféra.

V červnu 2012 vydal časopis "Nature" zprávu, že Ponta zkopíroval většinu své dizertace obhájené v roce 2003 na bukurešťské právnické fakultě. Více než třetina jeho práce měla být podle šetření Národní komise pro ověřování pravosti akademických titulů, diplomů a certifikátů plagiátem. Pontu ale obhájil orgán podřízený ministerstvu školství a premiér pak nechal komisi rozpustit. Označení plagiátor ho ale doprovázelo dále.  V prosinci 2014 se Ponta doktorského titulu dobrovolně vzdal. Odmítl přitom sice opět, že by se dopustil plagiátorství, ale připustil, že se měl titulu vzdát už dřív, hned jak aféra vypukla.

Parlamentní volby 2012.

Na konci roku 2012 se konaly v Rumunsku parlamentní volby. Prezident Băsescu už před nimi naznačil, že Ponta nebude jeho kandidát na post předsedy vlády, byť by volby vyhrál. Jenže socialisté volby ovládli s takovým náskokem, že Băsescu musel znovu pověřit sestavením vlády Pontu. Ve volbách do obou komor parlamentu získali zhruba tři pětiny hlasů.

Prezidentské volby 2014.

Po vypršení Băsescova mandátu se Ponta sám ucházel o prezidentský úřad. Hlavní body jeho programu odpovídaly jeho dosavadní politice ve funkci předsedy vlády a zahrnovaly posílení státní podpory pro školství a zdravotnictví, lepší uplatnění evropských dotací nebo rozvoj kapitálového trhu. Ponta byl favoritem voleb, v průzkumech si neustále udržoval podporu kolem 40 procent, což se potvrdilo i v prvním kole 2. listopadu, kde získal 40,44 procenta hlasů a jasně ho vyhrál. Protože ale nezískal nadpoloviční většinu, muselo se 16. listopadu konat druhé kolo, ve kterém byl jeho soupeřem kandidát liberálů, starosta města Sibiu s německým původem a zastánce orientace na Evropskou unii Klaus Iohannis. Ten v kampani kritizoval Pontu, že přivedl zemi do ekonomické krize.  Mezitím ale proběhly také demonstrace, které vyvolaly problémy s nedostatečnou kapacitou volebních místností v zahraničí, kvůli nimž větší množství Rumunů žijících v cizině, zpravidla Pontových odpůrců, nestačilo odevzdat svůj hlas. Důsledkem těchto protestů byla i rezignace ministra zahraničí Tita Corlățeana.  Vůči Ioannisovi se Ponta začal vymezovat způsobem, že „on je pravý Rumun“, která doplnil ostrými obviněními, že je Iohannis zapojen do obchodu s dětmi nebo agentem zahraničních tajných služeb.  I když Ioannis v prvním kole ztratil na Pontu zhruba 10 procent hlasů, ve druhém kole sjednotil Pontovy odpůrce a zvítězil. Ponta jeho vítězství uznal ještě dřív, než volební komise vyhlásila byť jen předběžné výsledky. K volbám přišlo víc voličů než v prvním kole, Ponta získal jen 45,56 % hlasů.  Kvůli porážce ve volbách i kvůli opakovaným problémům s volbami v zahraničí byl Ponta opakovaně vyzván k rezignaci i na premiérský úřad, což ale odmítl.

Korupční aféra.

Rumunsko bylo dlouhodobě kritizováno Evropskou unií kvůli vysoké míře korupce. Vznikla proto speciální protikorupční prokuratura (DNA), mezi jejíž největší úspěchy bylo odsouzení bývalého premiéra Adriana Năstaseho, obvinění exministra financí Dariuse Vâlcova nebo odsouzení podnikatele v zemědělství a nejbohatšího Rumuna Ioana Niculaeho.  V červnu 2015 začala policie vyšetřovat kvůli podezření z korupce i samotného Pontu. Podezřívala ho z praní špinavých peněz, konfliktu zájmů, podvrhu a daňových úniků. Prezident Iohannis ho obratem vyzval k rezignaci na funkci, Ponta to ale odmítl. 9. června parlament odmítl zbavit Pontu imunity, vyšetřování tak pokračovalo pouze ve věcech z doby, kdy ještě nebyl premiérem. O tři dny později Pontova vláda uhájila svůj mandát při hlasování parlamentu o důvěře, o které se opozice pokusila jen manifestačně – v hlasování jí chybělo 278 hlasů.  Ponta se vymezil vůči DNA, když na svém facebookovém účtu napsal: „Nemohu se smířit s tím, že by protikorupční prokurátor stál výše než parlament, vláda a občané této země!“ Pokusil se též prosadit úpravy trestního zákoníku, které by pravomoci DNA a vůbec možnosti stíhání korupce omezily.  Podezření vyšetřovatelů se týkala advokátské praxe Ponty a období let 2007 a 2008. Tehdy měl od svého přítele Dana Sovy dostat sumu odpovídající 1,5 milionu korun, které pak vyúčtoval podvrženými fakturami. Tím měl způsobit škodu na neodvedených daních ve výši 51 tisíc lei, tj. zhruba 300 tisíc korun. Premiérského úřadu se pak dotýkalo jmenování Sovy do funkce ministra dopravy, kdy byl podle vyšetřovatelů Ponta v konfliktu zájmů, toto vyšetřování přerušilo rozhodnutí parlamentu, které odmítlo Pontovi odejmout imunitu.  12. července 2015 Ponta odstoupil z postu předsedy PSD, podle svých slov proto, aby se mohl lépe hájit. Absolvoval několik dlouhých výslechů na policii. 17. září byl Ponta obžalován z trestných činů padělání listin, daňových úniků a praní špinavých peněz. Následně se ho opozice znovu pokusila sesadit, ale ani 29. září nezískala v hlasování o nedůvěře v parlamentu většinu.  Podnětem k Pontově rezignaci se tak stal až požár v nočním klubu v Bukurešti, při kterém 30. října 2015 zemřelo 32 lidí. Při následujících protestech tisíce lidí vinily z tragédie i Pontovu vládu, a to kvůli korupci a neschopnosti dohlížet na dodržování bezpečnostních předpisů. Ponta odstoupil 4. listopadu.

Soukromý život.

Ponta je podruhé ženatý, tentokrát s dcerou senátora Ilie Sârbua, europoslankyni Dacianu Sârbuovou. Z prvního manželství má syna, z druhého dceru.

Victor Viorel Ponta (* 20. září 1972 v Bukurešti) je rumunský politik, v letech 2010 až 2015 předseda Sociálně-demokratické strany (PSD) a v letech 2012 až 2015 rumunský premiér. V roce 2014 neúspěšně kandidoval na úřad prezidenta, když prohrál ve druhém kole s Klausem Iohannisem.

Victor Ponta, né le à Bucarest, est un homme d'État roumain. Il est président du Parti social-démocrate (PSD) de 2010 à 2015 et Premier ministre de 2012 à 2015, date de sa démission à la suite de manifestations dénonçant son implication dans des affaires de corruption.


Brzký život.

Plante se narodil na farmě nedaleko Notre-Dame-du-Mont-Karmel u města Québec v Kanadě jako první z 11 děti. Jeho rodina byla časem nucena se přestěhovat do Shawinigan Falls, kde jeho otec pracoval jako továrník v místní továrně. V roce 1932 začal Plante hrát hokej s tenisovým míčkem. Když mu bylo pět, spadl ze žebříku a zlomil si ruku. Zlomenina se nikdy nepodařila doléčit. To hodně ovlivnilo jeho styl chytání. Plante trpěl v dětství astmatem, to mu zabránilo v delším pobytu na bruslích a proto se přiklonil ke hře na brankářském postu.  Plante vstoupil do organizovaného hokeje ve 12 letech. Dostal se do školního týmu, ale vlastně hrál jen proto, že nebyl dostupný žádný jiný brankář.  V roce 1947 dokončil střední školu. Po dokončení studia vzal práci jako úředník v továrně Shawinigan. O několik týdnů později mu nabídl tým Quebec Citadelles $ 85 za týden aby hrál pro ně, to byl začátek jeho profesionální kariéry. Jeho přezdívka byla Snake (had).

Kariéra.

Menší ligy.

Plante se připojil ke Quebec Citadelles v roce 1947. Od začátku sezóny chytal svým stylem, který byl účinný a navíc uchvátil fanoušky. Právě díky němu ještě téhož roku prorazily Citadelles do finále Montreal Junior Canadiens ligy. Po sezóně byl Plante vyhlášen nejužitečnějším hráčem svého týmu.  Generální manažér Frank J. Selke si nadaného brankáře všimnul a 17. srpna mu nabídl smlouvu s organizací Canadiens. Plante samozřejmě přijal. Vydělal si 4500 dolarů za sezónu a 500 dolarů za cvičení s Canadiens.  V roce 1949 se oženil s Jacqueline Gagne, měli dva syny, Michela a Richarda.

Montreal Canadiens.

V lednu 1953 byl Plante povolán hrál za Montreal Canadiens, protože Gerry McNeil, tehdejší brankář, odešel kvůli zlomené čelisti.  Později v průběhu sezóny 1952-1953 hrál Plante v play-off proti Chicago Black Hawks. Vyhrál svoje první playoff, Montreal získal tuto sérii a nakonec i Stanley Cup. Planteho jméno bylo tedy vyryto na poháru poprvé. Na začátku roku 1953 se vrátil Gerry McNeil, ale byl předělen do Buffala. Na jaře roku 1954 se Plante podrobil operaci levé ruky. Operace byla úspěšná.  Plante hrál v Montrealu až do roku 1963 během tohoto období vyhrál Stanley Cup ještě pětkrát.

Opravdový odchod z hokeje.

Plante odešel poprvé z profesionálního hokeje v roce 1965 a podruhé se k hokeji vrátil v roce 1968. Doopravdy z hokeje odešel během sezóny 1974-75. Během let 1968 a 1975 vystřídal kluby: New York Rangers, St. Louis Blues, Toronto Maple Leafs, Boston Bruins, Edmonton Oilers a kluby z nižších lig. Plante odešel kvůli smrti svého mladšího syna a zdravotním problémům.

Odchod do důchodu a smrt.

Plante po ukončení aktivní hokejové kariéry trénoval brankáře a konzultanty v několika týmů NHL, včetně týmů Oakland Seals, Philadelphia Flyers, Montreal Canadiens a St. Louis Blues. Poté, co přestal trénovat, odstěhoval se Plante do Švýcarska se svou druhou manželkou Raymonde Udrisardovou. Roku 1978 byl Jacques Plante slavnostně uveden do hokejové síně slávy. Na podzim roku 1985 mu byla diagnostikována rakovinou žaludku, na kterou v Ženevě v nemocnici 29. února 1986 zemřel.  Po jeho smrti byla založena Jacques Plante Memorial Trophy v Americe a Jacques Plante Trophy ve Švýcarsku, také hlavní hokejová aréna ve Shawiniganu (městě kde vyrůstal) byla pojmenována po něm – Aréna Jacques Plante. Plante se hlavně zasloužil o rozvoj hokejové masky, kterou vlastně vymyslel.

Joseph Jacques Plante (17. ledna 1929, Notre-Dame-du-Mont-Karmel, Kanada – 27. února 1986, Ženeva, Švýcarsko) byl kanadský profesionální hokejový brankář. Během své kariéry, trvající od roku 1947 do roku 1975 byl považován za jednoho z největších hokejových inovátorů. V letech 1953 až 1963 hrál Plante za Montreal Canadiens, během tohoto období vyhrál Stanleyův pohár šestkrát, včetně pěti po sobě jdoucích vítězství.

<dfn>Joseph Jacques Omer Plante</dfn> (né le au Canada, à Notre-Dame-du-Mont-Carmel ou à Shawinigan Falls, suivant les sources, et mort le à Genève en Suisse) est un joueur canadien de hockey sur glace.


Pravidla pro cestování trasou.

Během letní sezóny, od konce října do konce dubna, je přístup na trasu regulován. Turisté musí projít trasu za čtyři dny, a to pouze v severním směru. Kempování je zakázáno. Turisté mohou jít nezávisle nebo s placeným průvodcem. Maximálně 90 chodců může začít tuto trasu každý den v letní sezóně; 40 nezávislých turistů a 50 s průvodcem. Turisté bez průvodce musí strávit každou noc v chatách vlastněných a spravovaných Department of Conservation, platí se počet nocí předem. Chaty jsou vybaveny suchými toaletami, kuchyňským zařízením, postelemi s matracemi a rezervoárem dešťové vody. Cestovatelé si musí nést vlastní vybavení a jídlo. Turisté s průvodcem přespávají v luxusnějších chatách s restauracemi, které jsou umístěny jinde než chaty pro nezávislé turisty. Cestovatelé by se měli zapsat do knihy, která je vystavena na začátku trasy. Je jim také doporučeno říci někomu o svých plánech a sdělit datum, kdy mají být zpátky, aby daná osoba mohla případně vyhlásit pátrání po nich.  Mimo sezónu není počet turistů omezen, je možno jít oběma směry libovolně dlouho, avšak trasa je nebezpečnější, např. kvůli možným lavinám. Pro cestu mimo sezónu je nutné mít důvěru, že daná skupina má nutné navigační a vysokohorské dovednosti, je v dobré kondici a má kompletní zimní výbavu. Department of Conservation doporučuje mít na cestu jídlo na dva dny navíc, teplé a nepromokavé oblečení, teplý spací pytel, izotermickou fólii, přenosný vařič, zapalovač nebo zápalky, cepín, mačky, toaletní papír, baterku na svícení, sluneční brýle, opalovací krém, lékárničku, topografickou mapu, osobní lokátor (tzv. "personal locator beacon", zmáčknutím tlačítka se přivolá záchranný vrtulník), a zařízení pro záchranu v lavině, jako je např. lokátor pro vyhledávání osoby v lavině ("avalanche beacon") a lopatku.

Milford Track je turistická trasa na Novém Zélandu, která vede uprostřed hor a mírného deštného pralesu v národním parku Fiordland na Jižním ostrově. Jedná se o jeden z devíti tzv. Great Walks na Novém Zélandu. Trasa je dlouhá 53,5 km a začíná u jezera Te Anau a končí u fjordu Milford Sound na místě zvaném Sandfly Point. Doprava na začátek a z konce trasy je možná loděmi. Trasa vede deštným pralesem, mokřady a horským průsmykem. Podél trasy leží také vodopád Sutherland Falls. Maorové v minulosti používali trasu pro sbírání ceněného minerálu Pounamu.

La 'Milford Track' est une voie de tramping (randonnée) largement connue en Nouvelle-Zélande, située au milieu de montagnes et de zones tempérées dans le parc national de Fiordland au sud-ouest de l'île du Sud. La randonnée de commence à Glade Wharf à la tête du lac Te Anau et se termine à Milford Sound à Sandfly Point, traverse des forêts tropicales humides, des zones humides et une passe alpine.


Život.

První, kdo popsal způsob života kmene Huaorani byla žena jménem Dayuma. Jako malá utekla z území kmene Huaorani při přepadu její vesnice do civilizace. Vypověděla, že příslušníci kmene chodí zcela nazí, odmyslíme-li si vrbové haluze omotané pevně kolem kotníků, zápěstí a pasu. Nemají pevnou dobu jídla a neznají sůl. Žili v podlouhlé chýši s podlahou z udusané hlíny a spali v závěsných rohožích. Ženy pracovaly na malých maniokových polích, zatímco muži se zabývali výhradně lovem a údržbou svých zbraní. Každý muž měl devět až deset oštěpů a všechny si je bral s sebou, šel-li na válečnou výpravu.

Zbraně.

Hlavní zbraní Huaoraniů byly oštěpy dlouhé okolo dvou metrů se zahnutými zpětnými háčky. K lovu používali foukačky dlouhé tři až čtyři metry. Šipky, které používaly, byly namočené v jedu kurare, který paralyzuje svaly a způsobuje zástavu dechu. K boji používali výhradně oštěpy, zatímco foukačky jen k lovu. Luk neznali.

Životní styl.

Huaoraniové žili většinou v rodilých společenstvích o 20 až 50 osob. Všichni, kdo byli mimo toto společenství, byli nepřátelé. Život Huaoraniů byl neustále provázen kmenovými válkami a vraždami.

Manželství.

Huaoraniové praktikují endogamii. To je způsobeno zvláště jejich pohledem na svět a způsobem života. Muži mohou mít více manželek, které jsou muži zcela podřízeny. Ke kmenovým válkám dochází mimo jiné kvůli získávání žen.

Historie.

První zprávy o kmeni Huaoraniů pocházejí již z dob starých Kečuů, kteří tento bojovný kmen nazývali Auca, což v jejich řeči znamená divoký. Další zprávy pocházejí až ze začátku 20.století v éře rozkvětu těžby kaučuku, kdy docházelo k masovému vyvražďování domorodců. Zhruba v této době se začali Huaoraniové bránit proti pronikání sběračů kaučuku na jejich území. Ve 30. a 40. letech 20.století dochází ke krvavým kmenovým válkám mezi Huaoranii. Ve 40. letech hledala na území Huaoraniů naftu společnost Shell Oil Company. V roce 1942 zabili Huaoraniové jedenáct těžařů této firmy. V roce 1949 napadli Huaoraniové výpravu slavného švédského cestovatele Rolfa Blomberga. V roce 1955 se pokoušela skupina pěti amerických misionářů obrátit Huaoranie na křesťanskou víru. Misionáři pořídili první fotografii divokého muže z kmene Huaorani a pojmenovali ho George. Pár dní nato byli kmenem Huaorani povražděni. Od 60. let jsou Huaoraniové postupně převáděni na křesťanskou víru a „civilizováni“. S postupem civilizace ztráceli Huaoraniové i svou půdu, na které se nacházelo velké nerostné bohatství. Huaoraniové se opět začali bránit a opět docházelo ke krvavým střetům. V roce 1987 jimi byl zabit katolický biskup Alejandro Labaca Ugarte OFMCap, který přijel na misii.  V dnešní době žijí Huaoraniové asi na jedné čtvrtině svého původního území. Spousta Huaoraniů se živí turistickým ruchem. Většina dětí má přístup ke vzdělání a navštěvují školy, ale spousta jich ještě žije tradičním způsobem života bez vzdělání.

Nekontaktovaní Huaorani.

Podle Brazilské organizace FUNAI je několik skupin Huaoraniů stále bez kontaktu s okolním světem. V roce 1990 došlo ke kontaktu s osamoceným Huaoranim, který byl členem kmene Tagaeri. Vypověděl, že kmen Tagaeri má jen hrstku členů a je v kmenové válce s kmenem Taromenane. Dále se zmínil o dalších dvou skupinách, rovněž nekontaktovaných Huaoraniů Oňamenane, která má jen šest členů a o skupině Huiňatare. V roce 2003 bylo zabito 30 Taromenaneů, příslušníky jiného kmene Huaoraniů, jako odplatu za zabití jednoho muže z jejich kmene. Ve stejném roce zabili těžaři 14 Tagaeriů. V roce 2005 se našlo tělo jednoho těžaře probodáno 30 oštěpy a se znetvořeným obličejem. V roce 2006 našli probodané tělo dalšího těžaře. Ve stejném roce bylo zabito 10 těžařů kmenem Taromenane a 30 Taromenaneů. V roce 2007 prohlásil prezident Ekvádoru jižní část národního parku Yasuni, kde tyto kmeny žijí za „uzavřenou zónu“

Skupiny.

Tagaeri.

Je skupina Huaoraniů, kteří se odtrhli od civilizovanějších Huaoraniů v roce 1968 pod vedením náčelníka Tagaeriho, a od té doby žijí v izolaci od okolního světa. Populace tohoto kmene je okolo dvaceti až třiceti lidí. Kmen je tvořen ze starých bojovníků a několika žen a dětí. Žijí na jihu národního parku Yasuni v lokalitě, která je domovem dalších tři nekontaktovaných kmenů: Taromenane,Oňamenane a Huiňatare.

Taromenane.

Je nekontaktovaná skupina lidí žijící v národním parku Yasuni. Tento klan je vzdálený příbuzný Huaoraniů. Počet těchto lidí je okolo 150 po 300 lidí. Tato skupina žije dále svým tradičním kočovným způsobem života a brání se veškerému kontaktu s vnějším světem.

Huaorani (známí také pod názvem Waorani, Waodani nebo také Auca) je domorodý kmen žijící v amazonské části východního Ekvádoru mezi řekami Napo a Curaray. Jejich počet se odhaduje na zhruba 4000 lidí, mluví jazykem huaorani, který je zcela ojedinělý a nemá nic společného s žádným jiným indiánským jazykem ani dialektem.

Les Huaorani (ou Waorani) sont l’une des treize nationalités indigènes reconnues de l’Équateur. Les Huaorani ont leur territoire situé dans la partie amazonienne de l’Équateur, dans les provinces de Napo, Orellana et Pastaza. Ils sont encore souvent désignés par les populations d’autres régions par le terme péjoratif "Aucas", nom d’origine quechua dont le sens est : « gens de la forêt, sauvages ».


Život.

Celeste Buckingham se narodila ve Švýcarsku, ale celý život žije na Slovensku. Její matka je švýcarského původu a otec je americký lékař, její předci byli také íránského, irského, anglického a ruského původu. Má sestru Carmel Buckingham, která s ní zpívá duet "Gone".

Hudební kariéra.

Celeste Buckingham byla odmalička vedená matkou k tanci a hudbě, navštěvovala hodiny baletu a latinskoamerických tanců, později začala hrát na kytaru. Když jí bylo 15 let, matka ji přihlásila do druhé série soutěže Česko Slovenská Superstar, kde se dostala do finále. Po soutěži pokračovala v roce 2011 vydáním prvního sólového singlu "Blue Guitar", který se hrál v rádiích a obsadil 38. místo v žebříčku TOP 100 a 7. místo v žebříčku slovenských skladeb. Další skladba "Nobody Knows" byla součástí projektu F84, který vznikl s cílem podpory slovenských autistů. Ke skladbě byl natočen videoklip.  V roce 2011 hostovala na albu "Nový človek" slovenského rappera Majka Spirita ve skladbě "Ja a ty", ke které byl 14. února 2012 vydán videoklip. Celeste v klipu vystupovala v roli anděla. Ve stejnou dobu se dostaly do médii informace o jejím připravovaném albu "Don't Look Back", které vyšlo 20. května 2012 u vydavatele EMI. Na albu se nacházejí i singly "Blue Guitar" a "Nobody Knows" a jako hosté se na něm představili Martin Harich a Noah Ellenwood. Celeste Buckingham hostovala v singlové verzi skladby "Swing" od AMO. Skladba se umístila na 49. místě v žebříčku najhranějších skladeb ve slovenských rádiích a na 5. místě v žebříčku domácí tvorby. Ke skladbě byl natočen videoklip, který měl premiéru 16. července 2012.  Se singlem "Crushin' My Fairytale" se zpěvačce podařilo umístit se v nejprestižnější americké hitparádě Billboard.

Celeste Rizvana Buckingham (* 3. května 1995 Curych, Švýcarsko), známá spíše jako Celeste Buckingham, je slovenská zpěvačka americko-švýcarského původu a finalistka druhé řady Česko Slovenské SuperStar, ve které skončila na 10. místě. V současnosti žije v Nashvillu v Tennessee.

Celeste Buckingham, de son nom complet "Celeste Rizvana Buckingham" est une jeune auteur-compositeur-interprète slovaque d'origine américano-suisse née le 3 mai 1995 à Zurich en Suisse.


Vymezení státního území.

Mezinárodní právo nestanoví žádné požadavky na velikost státního území, aby mohlo jít o stát funkční a mezinárodním společenstvím uznávaný. Existují tak státy veliké, jako je např. Rusko nebo Čína, i tzv. "mikrostáty" s územím minimálním, např. Lichtenštejnsko nebo Vatikán. Státní území je třírozměrný prostor, tvoří ho jak suchozemský povrch a vodní hladiny, tak prostor nad i pod zemským povrchem (zemské nitro a vzdušný prostor). Jeho součástí ale nejsou lodi a letadla mimo něj, ačkoli nad nimi vykonává tzv. územní výsost.

Způsoby nabytí a pozbytí státního území.

Státní území může stát nabýt prvotně ("originárně") nebo odvozeně ("derivativně"). Originární je nabytí „země bez pána“ ("terra nullius"), a to prvotní "okupací" či rozšířením státní suverenity nad zemský přírůstek (např. poldery v Nizozemí). Za "terra nullius" se v minulosti chápala především území v Africe, Austrálii či Americe, které ačkoli byly osídleny, tak nebyly považovány za území ovládaná určitým státem. Dnes již takové nabytí není reálné, protože u území Antarktidy bylo dohodnuto jeho ponechání jako nadnárodního území vědeckým účelům a protože dna oceánů nebo kosmický prostor a nebeská tělesa jsou brána za společné dědictví lidstva. Derivativně se nabývá území, které již podléhalo státu jinému. Je to možné: Dříve se za dovolený způsob nabytí považovala i "anexe", tedy násilné a jednostranné připojení části území státu, který byl vojensky poražen. Dnes však již jde díky čl. 2 odst. 4 Charty OSN o nedovolený způsob. Kromě uvedeným způsobů a kromě zániku celého státu pak může dojít ke ztrátě státního území i "derelikcí", tedy pokud dosavadní suverén určité území opustí s úmyslem se ho definitivně vzdát, tím by se z daného území stalo „území bez pána“. Ztrátou také může být "secese" (odtržení), jestliže se na části státního území vytvoří stát jiný (např. odtržení Bangladéše od Pákistánu v roce 1971).

Státní území je konstitutivním prvkem státu, bez něj by stát nemohl existovat. Dalšími takovými prvky jsou obyvatelstvo nebo státní moc. Státní území ohraničuje státní hranice.

Un pays est un territoire (qui doit être impérativement habité en cas de pays souverain), constituant une entité géographique et humaine. Il est caractérisé par une ou plusieurs langues à l'oral et à l'écrit utilisées par les habitants du pays.


Historie.

Počátky vzniku ING.

Současné struktuře mezinárodní skupiny ING předcházely na přelomu 80. a 90. let dvě zásadní fúze. První proběhla krátce po zrušení tamějších právních omezení týkajících se afilací mezi nizozemskými pojišťovnami a bankovními institucemi, a to sloučením holandské poštovní spořitelny "Postbank N.V." (zal. v r. 1881 původně jako "RijksPostSpaarbank") s finanční organizací "Nederlandsche Middenstands Bank" (zal. 1927). Nově vzniklá entita "NMB Postbank Groep" (zal. 1989) se tak stala jednou z předních domácích bank v Nizozemském království. Poté, prostřednictvím dodatečné afilace s největší pojišťovnou "Nationale-Nederlanden" (zal. 1963), došlo ke zrodu dnešní obdoby skupiny ING, respektive Internationale Nederlanden Group.  Nicméně zásluhou dlouholeté historie svých "předků", počátky skutečného vzniku skupiny tak podle některých zdrojů sahají až do 40. let 19. století, kdy vznikla vůbec první holandská pojišťovna disponující vlastní sítí mezinárodních poboček, přesněji "De Nederlanden van 1845" (zal. 1845). Takzvaná "pramáti ING z druhého kolene" se totiž na principu fúzijní tradice smíšené korporace v roce 1963 "provdala" za banku "Nationale Levensverzekering Bank" (zal. 1863) neboli "otce" pojišťovny "Nationale-Nederlanden".  Jiné rešerše ING nacházejí historické souvislosti o původu své skupiny už v půlce 18. století. Dle některých z nich byl jejím nejstarším právním předchůdcem regionální fond "Kooger Doodenbos" (zal. 1743) v holandském severním městečku Koog aan de Zaan, který jako mnoho jiných tehdy poskytoval finanční formu zajištění pro vdovy, siroty, vyčerpané nemocí či lidi z jiných komunit. Tyto organizace postupně převzaly celonárodní instituce, mj. i banka "Nationale Levensverzekering Bank," která hrála významnou roli v raném vývoji stávající korporace.

Počátky ING v České republice.

Skupina ING vstoupila poprvé na český trh v roce 1992 s organizační složkou ING Životní pojišťovna N.V., pobočka pro Českou republiku. Následovala akciové společnosti ING Penzijní společnost, a.s. (zal. 1995) a ING pojišťovna a.s. (zal. 1998), která provozovala integrovaná pojistná odvětví životních, penzijních a soukromých zdravotních pojištění. Divizi korporátního bankovnictví řídila entita ING Bank N.V. (zal. 1993). V roce 2001 se otevřelo centrum Zlatý Anděl na pražském Smíchově - první budova v rámci tzv. Nového Anděla, který učinil z této části Prahy důležité centrum jak kulturní, tak nákupní i administrativní. Stavbu financovala skupina ING a rovněž zde ING sídlilo.  V roce 2001 představila banka ING svůj první produkt pro fyzické osoby, spořící účet ING Konto, a zároveň tím založila kategorii spořicích účtů na českém trhu. V roce 2014 ING Group prodala svou pojišťovací část, která nyní působí na trhu samostatně pod značkou NN. Banka v tomto roce rovněž opouští své sídlo na Andělu a stěhuje se do nových prostor v budově Harfa Office Park v Praze 9 – Vysočanech, kde sídlí dodnes.

ING skupina v ČR.

Organizační složka ING Bank N.V. (zkr. INGB) nabyla právní postavení 30. března 1993 pod identitou "Internationale Nederlanden Bank N.V." V roce 2011 nabídla na českém trhu jako první banka spořičí účet ING Konto, který patří dodnes mezi přední spořicí účty na trhu. Její retailovou nabídku dále tvoří ING podílové fondy a podílové fondy partnerských institucí. Aktivity korporátního bankovnictví zahrnují mimo jiné správu platebního styku, řízení hotovosti, úvěrové financování či správu a úschovu cenných papírů. ING je členem dobrovolného sdružení právnických osob podnikajících v peněžnictví České bankovní asociace a signatářem Charty diversity.V roce 2018 dosáhla její aktiva hodnotu přesahující 210 miliard korun.

Zaniklé subjekty.

ING Lease.

ING Lease (C.R.), s.r.o. (zal. 1997), donedávna leasingová divize ING provozující činnost v komerčním zájmu finančního a operačního leasingu, v květnu letošního roku ukončila poskytování těchto služeb v ČR i na Slovensku. Jako důvody uvedla společnost změny ve své nadcházející obchodní strategii.

Teritoriální působnost skupiny.

<mapframe latitude="50.1039467" longitude="14.4895419" zoom="15" width="248" height="159" align="right" />

Centrála ING v ČR: Praha Galerie Harfa.

ING Bank N.V. Českomoravská 2420/15, 190 00 Praha 9

Ocenění v ČR.

TOP 25 Odpovědná velká firma 2019  Zaměstnavatel roku do 500 zaměstnanců (5. místo) 2019

Banka ING, původně Internationale Nederlanden Groep, je českou pobočkou stejnojmenné finanční skupiny s mateřským sídlem v Nizozemském království. Na tuzemský trh vstoupila v roce 1992, kde v současnosti poskytuje bankovní služby občanům (spořící účet a podílové fondy) i korporacím. Příznačně zbarvený lev v logu ING odkazuje na "oranžský" původ finanční instituce. Banka sídlí v Praze v nákupně-administrativním centru Harfa

Le groupe ING (en néerlandais : ') est une institution financière internationale de bancassurance d’origine néerlandaise, constituée en 1991 de la fusion entre la compagnie d’assurance'et la banque à réseau ". ING est historiquement l'abréviation de « » (littéralement « Groupe des Pays-Bas Internationaux »).


Časný život a vzdělání.

Narodil se v Memphisu v Tennessee. Schneider nějaký čas chodil do Memphis University School (MUS), ale absolvoval na White Station High School v roce 1982. Navštěvoval různé třídy na Harvard University.

Herecká kariéra.

V polovině 80 let si Schneider zahrál v několika filmech, včetně "Po maturitě" a "Radši umřít". Schneider také hrál ve filmech "Velkofilm", "Bláznivá spolubydlící" a "Žhavé prázdniny" (1985). V roce 1986 si Dan Schneider zahrál Dennise Blundena v situační komedii pro americkou televizi ABC "Head of the Class". Seriál měl 5 sérií a vysílal se od roku 1986 až do roku 1991.  V roce 1993 si zahrál v seriálu "Home Free" a v roce 1994 si zahrál Shawna Eckhardta v TV filmu "Skutečný příběh Tonyi a Nancy", v jednom ze dvou televizních filmů o skandálu Tonya Harding a Nancy Kerrigan. Později se objevil ve filmu "Good Burger", na kterém byl i jako co-scenárista a co-producent. Objevil se, se stejnou postavou jako ve filmu "Good Burger" v jeho seriálu "All that", kde byly použity scény, které byly z "Good Burger" vyškrtnuty.  Měl opakující se roli v "The Amanda Show", kde si zahrál starého muže, který byl stále přezdíván jako vtipálek. Také se objevil v poslední epizodě "Chasing Zoey" seriálu "Zoey 101" jako taxikář. Poté se objevil v seriálu "iCarly" v epizodě "iMeet the First Lady".

Časté obsazování.

Schneider je známý tím, že obsazuje řadu stejných herců v mnoha z jeho televizních seriálů. Následuje seznam herců, kteří se objevili ve více televizních seriálech z produkce Schneidera. Někteří z herců se v seriálech objevili sami za sebe, a nebo svou postavu opakovali ve více seriálech z produkce Schneidera.

Daniel James "Dan" Schneider (* 14. ledna 1966) je americký skladatel, herec, scenárista a filmový a televizní producent. Dan Schneider je co-prezident televizní produkční společnosti Schneider's Bakery.

Daniel James « Dan » Schneider (né le ) est un acteur et producteur de films et de séries américain. Il est le codirecteur de sa propre société de production nommée "Schneider's Bakery".


Historie.

Bosenský svaz komunistů vznikl transformací oblastního výboru Komunistické strany Jugoslávie pro Bosnu a Hercegovinu v roce 1948. Původně existoval pod názvem Komunistická strana Bosny a Hercegoviny a v roce 1952 si změnil jméno na Svaz komunistů (obdobně tak učinily další organizace v dalších republikách a oblastech Jugoslávie).  V druhé polovině 80. let zasáhly Svaz komunistů Bosny a Hercegoviny četné aféry, mezi které patřil např. skandál ohledně luxusních vil bosenských politiků v Neumu, dále pak Aféra Kecmanović, či Aféra Agrokomerc. Někteří z politiků (např. republikový prezident Hamdija Pozderac) museli odstoupit ze svých pozic. Na jejich místa pak nastoupila mladší generace v čele s Nijazem Durakovićem. Ta na sjezdu strany v prosinci 1989 rozhodla pro systém svobodné soutěže více politických stran.  Až do této doby se Svaz komunistů Bosny a Hercegoviny vyslovoval pro politiku bratrství a jednoty, Titovu cestu rozvoje společnosti a jugoslávskou podobu socialismu. Možnost změny kurzu si připouštěl spíše opatrně, nicméně neobával se o ní hovořit.  V květnu 1990 strana přijala nový program, ve kterém se vyslovila pro parlamentní demokracii a tržní hospodářství. Do té doby byla ochotna diskutovat o těchto bodech, ovšem myšlenku transformace politického i ekonomického systému po vzoru západoevropských zemí trvale odmítala. Bosenští komunisté se v této době také ostře vyslovili proti vzniku politických stran na národnostním základě, tedy čistě srbských, muslimských, či chorvatských. V létě roku 1990 změnila strana název na Svaz komunistů Bosny a Hercegoviny – Sociálnědemokratická strana.  Do prvních svobodných voleb v Bosně a Hercegovině v listopadu a prosinci 1990 vstoupil SK BiH pod názvem Svaz komunistů Bosny a Hercegoviny – Strana demokratických změn ("Savez komunista Bosne i Hercegovine – Stranka demokratskih promjena"). Získal však pouhých 12,3 % hlasů (čtvrté místo), o několik procentních bodů více než Svaz reformních sil Jugoslávie tehdejšího svazového premiéra Ante Markoviće. Bosenskohercegovskou politickou scénu ovládly nacionalistické strany.  Během válečných událostí se strana transformovala v Sociálně demokratickou stranu Bosny a Hercegoviny.

Svaz komunistů Bosny a Hercegoviny (srbochorvatsky v latince "Savez komunista Bosne i Hercegovine", v cyrilici "Савез комуниста Босне и Херцеговине", SK BiH/СК БиХ) byl republikovou organizací Svazu komunistů Jugoslávie v Bosně a Hercegovině.

La Ligue des communistes de Bosnie-Herzégovine (en serbo-croate : "Savez komunista Bosne i Hercegovine", Савез комуниста Босне и Херцеговине, SK BiH), ou "LCB" est la branche bosnienne de la Ligue des communistes de Yougoslavie, unique parti légal yougoslave entre 1945 et 1989. Elle était célèbre pour être la plus conservatrice et la moins ouverte aux réformes mettant en danger l'unité de la Yougoslavie, en raison de la diversité ethnique de sa république.


Klubová kariéra.

Se svojí fotbalovou kariérou začínal v týmu Radnički Niš. V sezoně 1981/82 si připsal svůj první ligový start. V následujících čtyřech sezonách odehrál dalších 69 utkání, ve kterých vstřelil osm branek. V roce 1986 ve věku dvaceti jedna let přestoupil do bělehradské Crvené zvezdy, ve které strávil čtyři roky. V letech 1988 a 1989 získal ocenění pro nejužitečnějšího hráče jugoslávské ligy a rovněž se v těchto letech stal jugoslávským fotbalistou roku. V létě 1990 přestoupil Stojković za částku 5,5 milionu liber do francouzského Olympique de Marseille. Stal se tak součástí hvězdného týmu, který tvořili hráči jako Jean-Pierre Papin, Eric Cantona, Didier Deschamps či Abedi Pelé. Během první sezony si poranil koleno a musel podstoupit operaci v Německu, což ho vyřadilo ze hry na několik měsíců. Olympique Marseille se v této sezoně dostal až do finále Ligy mistrů, kde se střetl s Crvenou zvezdou, bývalým klubem Dragana Stojkoviće. Samotný Stojković nastoupil do zápasu až v jeho závěru. Utkání skončilo nerozhodně 0-0 a o osudu utkání měl rozhodnout penaltový rozstřel. Stojković řekl svému manažerovi, že nechce proti svému bývalému klubu kopat penaltu. Marseille nakonec v penaltovém rozstřelu podlehla svému jugoslávskému soupeři. Stojković strávil ve francouzském celku čtyři roky, přičemž v sezoně 1991/92 odehrál polovinu sezony jako hostující hráč v italském týmu Hellas Verona. Na jaře roku 1994 podepsal smlouvu s japonským celkem Nagoya Grampus Eight. V tomto klubu působil sedm let a v roce 2001 zde ukončil svojí fotbalovou kariéru. Odehrál 183 ligových utkání a vstřelil 57 branek. V sezoně 1995 byl zvolen nejužitečnějším hráčem ligy.

Reprezentační kariéra.

Stojković odehrál 84 reprezentačních utkání, ve kterých vstřelil patnáct branek. Mezi roky 1983 až 1992 reprezentoval Jugoslávii a od roku 1994 Srbsko. Zúčastnil se mistrovství Evropy 1984 a 2000 a mistrovství světa 1990 a 1998. Za reprezentaci Jugoslávie debutoval 12. listopadu 1983 v utkání proti Francii. Poslední zápas v dresu Srbska odehrál 4. července 2001 proti Japonsku.

Manažerská kariéra.

Po ukončení své aktivní fotbalové kariéry se stal prezidentem Srbské fotbalové asociace. V této roli působil až do roku 2005, kdy se stal předsedou Crvené zvezdy. 12. října 2007 z této pozice odstoupil. V lednu 2008 se stal manažerem japonského celku Nagoya Grampus Eight, kde strávil podstatnou část své hráčské fotbalové kariéry. Debutu v pozici manažera se dočkal 15. března 2008, kdy jeho tým překvapivě porazil 2-0 Urawu, vítěze asijské Ligy mistrů z roku 2007. Ve své první sezoně se s týmem umístil na třetí příčce a poprvé v historii se tak tým kvalifikoval do Ligy mistrů. V ročníku 2010 dovedl Nagoyu poprvé v historii k triumfu v J. League a rovněž se stal ligovým manažerem roku.

Dragan Stojković (* 3. března 1965 v Niši) je bývalý srbský fotbalista a současný fotbalový manažer japonského týmu Nagoya Grampus Eight.

Dragan Stojković (en serbe cyrillique : "Драган Стојковић"), né le 3 mars 1965 à Niš (Yougoslavie, auj. en Serbie), est un footballeur international yougoslave d'origine serbe. Il s'est reconverti comme entraîneur, successivement au Nagoya Grampus Eight (Japon puis au Guangzhou R&F (Chine).


Předehra.

Po drtivých porážkách u Stalingradu a Kurska na východní frontě a po porážce v Africe v roce 1943 Němci již definitivně přešli do obrany. V září 1943 se spojenci vylodili v Itálii a 6. června 1944 ve Francii. Němci nyní museli bojovat na třech frontách najednou - na východní frontě, ve Francii a v Itálii. Hitler se naposledy pokusil zvrátit průběh války, když na zimu roku 1944 naplánoval mohutnou ofenzívu v prostoru Ardenského lesa, jejímž cílem bylo dobytí Antverp a vražení klínu mezi britskou a americkou armádu. Německý útok, i přes protesty německých velitelů, začal 16. prosince 1944. Zpočátku se zdálo, že se Němcům jejich záměr podaří, neboť využili momentu překvapení a špatně připravení američtí a britští vojáci ustupovali na všech místech útoku. Před Němci stálo město Bastogne, strategicky důležitá křižovatka, kam směřovaly všechny silnice v Ardenách. Pokud Němci chtěli dosáhnout Antverp, museli Bastogne dobýt. Američanům se podařilo ve velkém spěchu do města dopravit 101. výsadkovou divizi, která se opevnila v jeho okolí. Výsadkáři měli za úkol Bastogne udržet a bojovat až do příchodu posil.

Obléhání.

Na sever od Bastogne měla 6. tanková armáda překročit řeku Maasu. 5. tanková armáda dostala rozkaz obsadit důležité dopravní křižovatky St. Vith a Bastogne a poté měla postupovat k Bruselu. 7. armáda měla jižně od Bastogne zabránit případným spojeneckým akcím.  16. prosince První německé síly zaútočily na americká postavení. Využily momentu překvapení - Američané neočekávali, že by Němci byli schopni zahájit útočnou operaci. I když se Američané pokoušeli Němce zastavit, neuspěli. Němci postupovali rychle vpřed a tlačili americké jednotky před sebou. Americké velení odmítalo přiznat fakt, že jde o rozsáhlý německý útok, brzy se však ukázala pravda.  17. prosince Bez ohledu na americký odpor pronikla německá armáda do hloubky dvaceti kilometrů, ovšem i tak měli Němci 12 hodin zpoždění oproti plánu. Američané se už téměř nepokoušeli o odpor a spíše za sebou na útěku ničili sklady pohonných hmot. Později odpoledne americké velení už konečně uvěřilo v německý útok. Generál Eisenhower reagoval velmi rychle. Během několika dní poslal do Arden na pomoc 200 000 vojáků, z toho dvě výsadkové divize a 50 000 vozidel. Američani neměli ve svých rotách plný počet mužů, některým chyběly helmy, postrádali kulomety, chybělo zimní oblečení, byl nedostatek jídla a munice. Někteří vojáci dokonce měli u sebe jen tři náboje.  18. prosince Americké posily se již blížily a v Ardenách probíhaly další těžké boje. Američané se snažili bránit a zabránit Němcům v postupu. Němci několikrát použili místo vojáků a tanků na Američany dělostřelectvo, aby je vyhnali z obranných postavení a postříleli. Američané prohrávali každý boj.  19. prosince Do Arden dorazily dvě americké výsadkové divize. 101. výsadková divize byla umístěna do lesů kolem Bastogne. 82. výsadková divize měla za úkol ubránit St.Vith. 101. výsadková divize vybudovala kruhovou obranu kolem Bastogne.  20. prosince Německé síly často ostřelovaly děly Bastogne a okolní lesy. Výsadkáři, kteří byli zakopaní v lesích byli ve velmi těžké situaci.Toho dne napadl v Ardenách první sníh. Zraněných vojáků přibývalo kvůli ostřelování. Zdravotníci měli plné ruce práce. Němcům se také podařilo přerušit americké zásobovací linie. Bastogne i s celou 101. výsadkovou divizí byla v obklíčení, bez jakékoliv únikové cesty. Neměli jídlo, střelivo, tanky ani leteckou podporu. Němci vyslali do bojů o Bastogne celkem 8 divizí.  21. prosince Neustálé přívaly sněhu ztěžovaly terén. Zem nebyla zmrzlá, což bránilo německým tankům v postupu. Na stěnách zákopů se objevily namrzající vrstvy ledu. V takových podmínkách se Američanům tvořily omrzliny a dostávali zápal plic. Nebylo se jak zahřát, i přesto zatím 101. výsadková divize odrážela každý útok, který Němci na Bastogne zorganizovali. Boje v takových podmínkách byly kruté a těžké. Jedinou výhodou sněhu bylo to, že skrýval odtržené končetiny od těla, jak americké, tak německé.  22. prosince Sníh a mlha znemožňovaly letecké zásobování. Američané byli ve složité situaci, i když odráželi dosud všechny německé útoky a ostřelování, jejich morálka byla velmi nízká. Jediné, co je ještě trochu drželo při životě, byli kamarádi v boji. Fungovali jako rodina. Dva němečtí důstojníci byli vysláni s bílým praporem a ultimátem, které požadovalo, aby se americké jednotky v Bastogne a jeho okolí vzdaly, jinak budou rozdrceny. Velitel 101. divize generál McAuliffe odpověděl: "Blbost!" Když se to dostalo mezi vojáky, velmi jim to zvedlo morálku.  23. prosince V tento den se nad Bastogne rozjasnilo. Mlha zmizela a vysvitlo slunce. Přiletěly letouny C-47 a shazovaly americkým jednotkám zásoby. Přibylo trochu jídla a střeliva a hlavně ponožky. Každý německý útok byl od Bastogne odražen.  24. prosince I když se zase zatáhlo a znovu začal padat sníh, Američané se stále drželi už pět dní. Lesy kolem Bastogne byly posety mrtvolami vojáků, civilistů, zvířat, ale rozkaz zněl jasně. Bránit Bastogne do posledních sil.  25. prosince Sváteční oběd na Boží hod nepředstavoval krocan, ale fazole. I přes všechny ukrutné boje, co probíhaly, si vojáci zpívali koledy. Američané už ostřelování děly brali jako stereotyp. Německé útoky nepřestávaly.  26. prosince Hrdinství 101. výsadkové divize nakonec přineslo své ovoce. Americká 4. tanková divize dorazila do Bastogne a prolomila německé obklíčení. Zcela vyčerpaní vojáci dostali nové posily a zásoby. 101. výsadková divize již nebyla v obklíčení a zároveň udržela Bastogne. Symbolem hrdinství amerického vojáka se stala Bastogne. Generál Eisenhower vyznamenal všechny jeho obránce.  Žádný z příslušníků 101. výsadkové divize nikdy nepřipustil, že by divizi bylo nutno pomoci. Toto tvrzení je uvedeno v závěrečných titulcích 6. epizody seriálu Bratrstvo neohrožených.

Obléhání Bastogne bylo jedním z nejdůležitějších střetnutí bitvy v Ardenách. Bitva se odehrála mezi Němci a Američany v prostoru města Bastogne. K americkému vítězství zde značnou měrou přispěli parašutisté ze 101. výsadkové divize, která zde vybojovala jedno ze svých nejslavnějších vítězství.

Le siège de Bastogne est une bataille qui opposa en décembre 1944 les troupes américaines aux troupes allemandes, part de la plus large bataille des Ardennes, l'ultime contre-attaque allemande lancée sur le front de l'Ouest. Le but de cette contre-offensive était d'atteindre le port d'Anvers et de couper le front avant que les Alliés n'aient eu le temps de rassembler et d'engager leur force aérienne supérieure. Les Allemands devaient donc s'emparer des routes de l'est de la Belgique où Bastogne présentait une position stratégique, sept routes principales au travers des collines ardennaises densément boisées y convergeaient. Le siège dura du 20 au avant que les troupes américaines encerclées ne soit secourues par des renforts américains.


Dětství a mládí.

Narodil se jako nejmladší syn z pěti dětí Mykola Sladkevičiuse a Uršuly Kavaliauskaitė (Sladkevičienė). Jeho sourozenci byli Ona, Emilija, Jonas a Marija. Ve věku 9 let mu zemřel otec. Do školy chodil v městečku Žasliai v okrese Kaišiadorys. Od roku 1932 studoval na kaišiadorském gymnáziu, o rok později přešel na nově založené kaišiadorské katolické gymnázium a v dalším roce (1934) byl přijat na kaunaské jezuitské gymnázium. Od roku 1939 studoval v kaunaském semináři kněží. V roce 1944 byl kaunaským arcibiskupem metropolitou Juozapem Skvireckem vysvěcen na kněze.

Kariéra.

Po vysvěcení byl vikářem v obci Kietaviškės, později v městečkách Merkinė, Aukštadvarisu. V roce 1946 dostal umístěnku na funkci kaplana v kaišiadorském gymnáziu. Později kázal v Čiobiškisu, Nedzingė, v městečkách Šešuoliai a Kuktiškės, v obci Inturkė. Od roku 1952 byl prefektem a duchovním otcem v kaunaském semináři kněží, přednášel dogmatickou teologii. V roce 1956 mu biskup Teofilius Matulionis udělil hodnost čestného kanovníka. 2. prosince 1957 ho papež Pius XII. ustanovil kaišiadorským pomocným biskupem "sedi datus". 25. prosince téhož roku byl v Birštonu konsekrován na biskupa. Tehdejší zmocněnec pro věci církevní mu nedovolil vykonávat úřad biskupa. Vláda jej vinila z extremizmu, špiclovala, zakazovala ostatním kněžím se s ním stýkat. Do roku 1959 žil ve vlastním bytě v Kaunasu, později (až do roku 1976) byl poslán do vyhnanství do Nemunėlio Radviliškisu (okres Biržai). Od roku 1970 působil jako kněz v Nemunėlio Radviliškisu a v Suostasu. V roce 1975 dal věčný slib v mariánském klášteře. V roce 1976 byl civilní vládou přesunut do Pabiržė. V roce 1982 mu vláda dovolila vrátit se do Kaišiadorysu, kde se stal apoštolským administrátorem kaišiadorského biskupství. V roce 1988 byl ustanoven předsedou Litevské biskupské Konference (zde úřadoval do roku 1993). 29. května 1988 byl papežem Janem Pavlem II. povýšen na kardinála (byl druhým kardinálem za celou historii Litvy; po Jurgisu Radvilovi, který byl kardinálem v letech 1586 - 1600). 7. února 1989 byl ustanoven kaunaským arcibiskupem. V roce 1995, souhlasně s církevním právem, z této funkce abdikoval a od té doby žil v Kaunasu coby emeritní arcibiskup. Pochován je v archikatedře-bazilice Sv. apoštolů Petra a Pavla v Kaunasu. V sousedním domě (ul. M. Valančiaus g. 6), kde kardinál bydlel, bylo založeno na jeho paměť muzeum.

Vincentas kardinál Sladkevičius (20. srpna 1920, Guronys, okres Kaišiadorys, Litva – 28. května 2000, Kaunas) byl litevský římskokatolický kněz, od roku 1957 pomocný biskup kaišiadoryské diecéze a později její apoštolský administrátor, od roku 1988 kardinál a v letech 1989 až 1996 kaunaský arcibiskup.

Vincentas Sladkevičius, né le à Žasliai en Lituanie et décédé le à Kaunas (Lituanie), était prêtre marianiste lituanien, archevêque de Kaunas de 1989 à 1996. Il fut créé cardinal en 1988. Grand-croix de l'ordre de Vytautas le Grand le.


Fungování multi-level marketingu.

Multi-level Marketing je marketingová a prodejní metoda založená přímém prodeji, přímém marketingu a na síti nezávislých distributorů. Při MLM se nevyužívají klasické distribuční cesty (sklady, velkoobchody, reklamní kampaně). MLM se snaží o zkrácení distribučního řetězce pomocí budování rozsáhlé mnoho úrovňové multi-level struktury neboli sítě nezávislých distributorů, kteří jsou odměňování za prodej a spotřebu produktů a za rozšiřování sítě distributorů. Distributoři kupují produkty od výrobce za velkoobchodní cenu a mohou je dál prodávat za maloobchodní cenu.Tento rozdíl také tvoří část provize distributorů. Další část provize tvoří odměny z kompenzačního plánu společnosti. V MLM jsou vždy odměny vypláceny z obratu produktů distributorů, které buď prodají nebo spotřebují.  Je to tedy úspora finančních prostředků pro výrobce, protože odměňování nezávislých distributorů není tak nákladné jako reklamní kampaně a jiné distribuční cesty. Výhodou je relativně samovolné rozšiřování distribuční sítě a také úspora nákladů na rozšiřování obchodních aktivit. Ty jsou rozloženy mezi distributory, kteří dostávají o to větší provizi. Hlavní myšlenka multi-level marketingu je tedy taková, že nejvýhodnější pro spotřebitele je koupit výrobek nebo službu přímo u výrobce, ten pak ušetřené peníze použije nejen na odměny distributorů, ale také například na zmodernizování výroby apod.

Historie multi-level marketingu.

První organizovanější MLM systém vznikl v 1. polovině 20. století, kdy byl v USA tlak na uskutečnění prohibice, tedy zakázání konzumace alkoholu na celém území. V roce 1919 byl přijat Volsteadův zákon, který se i přes veto prezidenta stal dodatkem k ústavě. Obsah dodatku zní takto: „Rok po ratifikaci tohoto článku se zakazuje výroba, prodej nebo doprava omamných nápojů, jejich dovoz a vývoz s cílem jejich použití na území Spojených států a všech územích podléhajících jejich jurisdikci."  Lidé si uvědomili, že alkohol je v podstatě nemožné zakázat a začali ho distribuovat za zády FBI. Vymysleli velice důmyslný systém, kde pašeráci neboli „distributoři“ dostávali odměny na základě obratu prodeje, který realizovali, dále dle počtu přivedených nových distributorů do pašerácké sítě a také dle jejich obratů z prodeje. Tento systém se úspěšně ujal, a dokonce bylo zjištěno, že během prohibice se tímto systémem prodalo pětkrát více alkoholu než před uzákoněním zákazu alkoholu. Prohibice v USA byla tedy první hybnou silou pro vznik MLM.  Oficiálně byla metoda multi-level marketingu v praxi poprvé použita v roce 1940 firmou California Vitamins. Do té doby firmy již používali podobné metody, ale California Vitamins dovolila jako první firma přivádění nových distributorů, čímž začala vznikat multi-level marketingová síť. Distributoři, kteří přivedli nové prodejce do sítě, byli odměněni bonusem (maximální výše bonusu se rovnala zisku z obratu prodejce). Tento praktický model odpovídá současné podobě multi-level marketingu.

Rozdíl mezi multi-level marketingem a pyramidovým schématem.

Pyramidové schéma, též pyramidová hra nebo letadlo je podvodný model prodeje který nemůže dlouhodobě fungovat. Rozdíl mezi legálním MLM a nelegální pyramidou se uvádí několik. U podvodných pyramid se zisk nevytváří z prodeje výrobků, ale z náboru dalších lidí do řetězce. Pyramida funguje z vysokých vstupních poplatků.  Pyramida nebo také letadlo slibuje výdělek především za získávání dalších účastníků. Princip pyramidy je postaven na tom, že nejvíce peněz má ten, kdo je na vrcholu. Každý nový účastník přinese jen za vstup (registrační poplatek) peníze do systému. Za to pak dostává právo vybírat tento poplatek od dalších účastníků, které sám získá. Část poplatku si nechává pro sebe a část odevzdává tomu, kdo jej získal. Ti, kteří se registrují jako poslední v nejnižší úrovni, v podstatě žádné výdělky nemají možnost získat, neboť nezískají nové členy a to z toho důvodu, že nebudou mít koho registrovat.  Pyramida neboli letadlo nenabízí žádný dodatečný produkt ani službu. Tento obchodní model je nelegální.

Multi-level marketingové organizace.

WFDSA - World Federation of Direct Selling Associations.

Světová federace asociací přímého prodeje je nevládní dobrovolnická organizace globálně reprezentující odvětví přímého prodeje, tedy multi-level marketingu. Funguje v konceptu federace, která sdružuje národní asociace přímého prodeje. Cílem této federace je představovat metodu MLM světu, budovat porozumění a také podporovat multi-level marketing. Slouží také jako informační kanál a napomáhá komunikaci mezi nejvyššími manažery v MLM firmách. Federace každý rok zpracovává a vydává statistiky, které informují o přímém prodeji ve světě.

SELDIA - The European Direct Selling Associations.

Evropská asociace přímého prodeje byla založena roku 1968. Asociace je hlasem evropského multi-level marketingu – zastupuje všechny formy multi-level marketingu v Evropě. Hlavním cílem asociace je zaručit, že si úředníci Evropské unie a zákonodárci v celé Evropě jsou jisti výhodami multi-level marketingu a vědomi jeho přínosu do ekonomik jednotlivých zemí. Další funkcí je také zjišťování a uchovávání dat o přímém prodeji na evropské úrovni.

AOP - Asociace osobního prodeje.

V roce 1993 vzniklo České sdružení přímého prodeje (ČNSPP). Založily jej významné multi-level marketingové společnosti působící v té době v ČR. Sdružení se stalo členem Evropské federace přímého prodeje (FEDSA) a také světové federace (WFDSA) ve Washingtonu v USA. Vstup do těchto organizací výrazně podpořil rozvoj MLM v České republice.. Současný název (Asociace osobního prodeje) nese organizace od roku 2014. Hlavním smyslem Asociace osobního prodeje je osvěta, ochrana a podpora legitimních zájmů členských firem a jejich distributorské sítě, komunikace s médii, regulátory a se státními institucemi a v neposlední řadě také spolupráce při ochraně spotřebitele. Dále asociace vytváří zdravé prostředí pro podnikání, prosazuje etické chování na všech úrovních multi-level marketingu a zajišťuje předávání zkušeností z přímého prodeje mezi členy. V současné době má AOP 6 členů. Ti musí platit členské poplatky a dodržovat stanovy asociace. Podmínky pro vstup jsou tři, a to sice být právnickou osobou, mít sídlo v České republice a podnikat multi-level marketingovou formou.

Multi-level marketing (MLM), nazývaný taktéž síťový marketing, je marketingová strategie, spočívající ve zkrácení distribučního řetězce, a tedy i snížení nákladů na produkt či službu. Snížení nákladů se dosáhne především zrušením mezičlánků v procesu distribuce výrobku jako například velkoobchod, maloobchod či reklama.

La vente multiniveau ou, selon qui l'emploie, marketing relationnel, marketing à paliers multiples, vente en réseau par cooptation, vente par réseau coopté (V.R.C.), marketing de réseau, etc., en anglais multi level marketing ou MLM, est une structure du réseau de vente dans laquelle les revendeurs (ou distributeurs) peuvent parrainer de nouveaux vendeurs, et être alors en partie rémunérés par une commission évaluée en pourcentage sur les ventes des recrues. La vente multiniveau élimine les coûts liés au recrutement et à la formation mais aussi les dépenses de publicité en lui substituant le bouche à oreille.


Změny.

Týmové změny.

Po havárii letadla v Jaroslavli se do KHL vrátil tým Lokomotiv Jaroslavl. Ten měl zajištěný postup do playoff.  Tým HC Lev Poprad, který byl rozpuštěn, nahradil tým HC Lev Praha. Do KHL také vstoupil Slovan Bratislava ze Slovenska a ukrajinský HC Donbass Doněck.

Platový strop.

V květnu 2012 bylo oznámeno, že platový strop se změní. Jeho nová výše je 36,5 milionů amerických dolarů.

Pozoruhodné události.

Zápasy v New Yorku.

Dva zápasy mezi NHL a KHL se měly uskutečnit v Brooklynu v New Yorku ve dnech 19. a 20. ledna 2013. Toto rozhodnutí bylo však v říjnu 2012 zrušeno.

All-Star Game.

5. KHL All-Star Game se hrála 13. ledna 2013 v Čeljabinsku. Tým východu porazil tým západu 18:11.

Systém soutěže.

Každý tým odehrál v základní části celkem 52 zápasů – z toho dvoukolově každý s každým se všemi ostatními týmy v KHL (50 kol) a navíc speciální dva zápasy proti regionálnímu rivalovi.  Po skončení základní části se sestavily tabulky, ve kterých bylo vítězství obodováno 3 body, vítězství v prodloužení či na samostatné nájezdy za 2 body, naopak porážka v prodloužení či na samostatné nájezdy za 1 bod a porážka v základní době nebyla bodována vůbec. Do play off postoupila nejlepší osmička týmů z každé konference, přičemž nasazení 1 a 2 získali vítězové divizí dané konference, i když některý nevítěz divize měl více bodů než její vítěz. Ve čtvrtfinále play off se utkaly v západní konferenci týmy 1 vs. 8, 2 vs. 7, 3 vs. 6 a 4 vs. 5, analogicky i ve východní konferenci. Tímto systémem (kdy se utká nejlepší postupující s nejhorším postupujícím, atd.) se pokračovalo i v semifinále a finále konferencí. Týmy z opačných konferencí se mohly potkat až ve finále Gagarinova poháru. Celé play off se hrálo na čtyři vítězné zápasy s tím, že první, druhé, případné páté a sedmé utkání dané série se hrálo na domácím stadionu výše nasazeného týmu.

Sezóna 2012/2013 byla pátým ročníkem KHL. Sezóna začala 4. září 2012 zápasem mezi loňskými finalisty OHK Dynamo Moskva a Avangard Omsk a skončila 17. dubna 2013. V lize hrálo 26 týmů ze 7 různých zemí. Vítězem se stal tým OHK Dynamo Moskva.

La saison 2012-2013 est la cinquième saison de hockey sur glace de la Kontinentalnaïa Hokkeïnaïa Liga (désignée par le sigle KHL).


Klubová kariéra.

Real Madrid.

Přes akademii Atlética Madrid a Getafe se dostal do Realu Madrid, kde si prošel Juvenilem C, Juvenilem A, s nímž vyhrál ligovou španělskou soutěž i pohárovou evropskou soutěž, a Realem Madrid C, kde byl nejlepším střelcem. Od roku 2010 začal nastupovat za Castillu (Real Madrid B). Za tu debutoval na konci srpna 2010 a gól si poprvé připsal na konci října téhož roku. Následné skvělé výkony nenechaly chladným ani trenéra prvního týmu Josého Mourinha, který dal Moratovi šanci už na předsezónním soustředění v Los Angeles a poté 12. prosince 2010 proti Realu Zaragoza v La Lize, když v 88. minutě nahradil Di Maríu. Los Merengues vyhráli 3-1 a útočník dostal další možnost za deset dní po zranění Higuaína v Copa del Rey proti Levante UD. Španělská média hned začala mluvit o velké nové hvězdě a hráči prvního týmu, což krotil Mourinho, který konstatoval, že Morata ještě na hraní za „áčko“ není připravený a musí ještě vyzrát. 12. února 2011 si připsal fantastický hattrick v třetí španělské lize proti Deportivu při výhře Castilly 7-1.  V sezóně 2013/14 se stal vítězem Ligy mistrů UEFA po finálové výhře 4:1 po prodloužení v derby s Atléticem Madrid. Rovněž vyhrál s Realem Copa del Rey 2013/14 (španělský pohár).

Juventus.

V červenci 2014 přestoupil za cenu okolo 20 milionů eur do italského klubu Juventus FC, kde podepsal pětiletou smlouvu. V sezóně 2014/15 získal s Juventusem "scudetto" (ligový titul). V květnu 2015 pak výrazně přispěl k vyřazení svého bývalého klubu Real Madrid v semifinále Ligy mistrů UEFA, když vstřelil gól v prvním utkání v Turíně (2:1) i v odvetě v Madridu (1:1).

Real Madrid podruhé.

21. června 2016 Real Madrid na svých stránkách potvrdil Moratův návrat, jelikož v předešlé sezóně neměl alternativu za Karima Benzemu. Juventusu musel zaplatit 30 milionů eur. Sezóna se mu povedla náramně, při 26 ligových startech stihl 15 branek a protože většinou nastupoval jako střídající hráč, stačilo mu statisticky na každý gól 89 minut. Další 3 góly přidal v Lize mistrů a 2 ve španělském poháru. S královským klubem vyhrál v sezóně 2016/17 Ligu mistrů, španělskou ligu, mistrovství světa klubů a španělský superpohár.

Chelsea.

Dne 21. července 2017 podepsal Morata 5letou smlouvu s úřadujícím anglickým mistrem, londýnskou Chelsea. Ta za něj zaplatila 60 milionů liber a udělala z něj nejdražšího španělského fotbalistu historie.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Morata byl nominován do španělského týmu U17 na Mistrovství světa hráčů do 17 let 2009 v Nigérii, kde odehrál 4 zápasy a vstřelil 2 góly. Španělsko skončilo na šampionátu na třetím místě, když v zápase o bronz porazilo Kolumbii 1:0.  Objevil se i v reprezentačním výběru do 19 let na Mistrovství Evropy hráčů do 19 let 2011 v Rumunsku, kde se se 6 vstřelenými góly stal nejlepším střelcem turnaje a pomohl Španělsku ke zlaté medaili (Španělé ve finále zdolali výběr České republiky 3:2 po prodloužení).  V červnu 2013 se poprvé objevil ve španělské reprezentační „jedenadvacítce“. Byl nominován na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let. Svými dvěma góly ke konci zápasů (navíc vždy jako střídající hráč) zařídil shodná vítězství 1:0 nad Ruskem (6. června) a Německem (9. června). Díky tomu Španělsko postoupilo do semifinále již po dvou kolech (vliv měl i výsledek ze druhého zápasu). Morata se tak skvěle uvedl v týmu. Jeho gólová potence tímto neskončila, ve třetím zápase proti Nizozemsku (šlo o první místo ve skupině) vstřelil úvodní gól a Španělsko vyhrálo 3:0, stejný výsledek se zrodil i v semifinálovém střetnutí proti Norsku, ke kterému také přispěl jednou brankou. Držel si tak vynikající průměr jednoho gólu na zápas, ze čtyř zápasů si připsal 4 góly. S tímto počtem nastřílených branek se stal nejlepším střelcem šampionátu. Po finále 18. června proti Itálii mohl s týmem slavit zisk titulu, Španělsko vyhrálo 4:2 a obhajilo titul z roku 2011.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 15. 11. 2014 v Huelvě v kvalifikačním zápase proti reprezentaci Běloruska (výhra 3:0).  Trenér Vicente del Bosque jej nominoval na EURO 2016 ve Francii, kde byli Španělé vyřazeni v osmifinále Itálií po porážce 0:2. Morata nastoupil ve všech 4 zápasech svého týmu na šampionátu.

Statistika odehraných zápasů.

Všechny statistiky jsou aktuální ke konci sezóny 2016/17

Podle sezóny.

"Poznámka:" Ligové zápasy pouze v 1. a 2. lize (ve 2. lize za B tým)

Podle klubu.

"Poznámka:" Zápasy za B tým pouze ve 2. lize

Álvaro Borja Morata Martín (23. října 1992, Madrid) je španělský fotbalový útočník a reprezentant, hráč španělského Atlética Madrid. Dříve působil ve Španělsku (Real Madrid) a Itálii (Juventus) a s oběma kluby vyhrál mistrovský titul. Dvakrát vyhrál Ligu mistrů UEFA.

Álvaro Borja Morata Martín, né le à Madrid, est un footballeur international espagnol, qui joue au poste d'attaquant à l'Atlético de Madrid.


Život.

Widlar se narodil v Clevelandu v americkém státě Ohio. Jeho matka byla českého původu a rodina jeho otce pocházela z Německa. Už od dětství měl zájem o elektroniku, k čemuž ho přivedl jeho otec.  Po absolvování střední školy v Clevelandu se zapsal na University of Colorado at Boulder. V letech 1958 až 1961 pracoval jako technický instruktor letectva USA. Roku 1960 napsal knihu "Introduction to Semiconductor Devices" ("Úvod do polovodičových součástek").  Po odchodu od letectva se zabýval vývojem analogového a digitálního zařízení pro NASA a současně pokračoval ve studiu na univerzitě. Studium úspěšně dokončil v roce 1963 a začal pracovat pro Fairchild Semiconductor. Zde se podílel na vývoji integrovaných operačních zesilovačů, které měly po uvedení trh velký komerční úspěch. Poptávka desetinásobně převyšovala výrobní kapacitu a produkce byla vyprodána na dva roky dopředu.  Výroba operačních zesilovačů v té době přinášela velký zisk, z něhož chtěl mít Widlar podíl. Požadoval od svého zaměstnavatele 1 mil. dolarů. Hrozil odchodem, ale požadovanou sumu neobdržel. Manažér Robert Noyce si Widlara natolik cenil, že mu určitou dobu posílal svůj plat. Přesto Widlar a jeho spolupracovník Dave Talbert roku 1966 odešli do společnosti National Semiconductor. Tady se Widlar soustředil na integrované regulátory napětí a na vývoj dokonalejších integrovaných operačních zesilovačů.  Ke konci roku 1970 Widlar a Talbert bez zjevného důvodu společnost National Semiconductor opustili. Widlar inkasoval za své akciové opce cca 1 mil. dolarů a odstěhoval se do města Puerto Vallarta v Mexiku. V listopadu 1974 se Widlar vrátil do společnosti National Semiconductor, ale pouze jako konzultant. V roce 1981 se stal spoluzakladatelem společnosti Linear Technology. Dne 27. února 1991 Widlar v Puerto Vallarta náhle zemřel na srdeční infarkt, který utrpěl při joggingu.

Úspěchy.

Widlar byl autorem několika desítek vynálezů z oblasti elektroniky. Vyvinul základní „stavební kameny“ analogových integrovaných obvodů. Jde např. o Widlarův proudový zdroj, Widlarovo řešení teplotně stabilní napěťové reference na principu tzv. zakázaného pásu (bandgap) a Widlarův koncový zesilovač pro integrované obvody.  V letech 1964 až 1970 Widlar spolu s Davidem Talbertem vyvinuli první masově vyráběné integrované operační zesilovače (μA702, μA709), integrovaný regulátor napětí (LM100), operační zesilovač s frekvenční kompenzací jediným externím prvkem (LM101), operační zesilovač s unipolárním tranzistorem (LM101A), operační zesilovač se „super-beta“ tranzistory (LM108) a první operační zesilovač s velmi nízkým napájecím napětím (LM10).  Každý z těchto obvodů měl přinejmenším jednu vlastnost, která ho stavěla o krok před konkurenci a Widlar se tak stal mistrem svého oboru. Díky Widlarovi jeho zaměstnavatelé Fairchild Semiconductor a National Semiconductor získali na určitý čas dominantní postavení v oboru analogových integrovaných obvodů. Ekvivalent operačního zesilovače μA709 vyráběl pod označením MAA501 (popř. MAA502, MAA503 či MAA504) i podnik TESLA v bývalém Československu.

Přehled obvodů.

Widlar se velkou měrou podílel zejména na vývoji následujících integrovaných obvodů:

Robert John (Bob) Widlar (30. listopadu 1937 Cleveland – 27. února 1991 Puerto Vallarta) byl americký vynálezce v oboru elektroniky a průkopník v oblasti vývoje analogových integrovaných obvodů.

Robert J. Widlar (né à Cleveland le 30 novembre 1937 - 27 février 1991) était un des pionniers dans la conception des circuits intégrés. Il s'est fait connaître dans les années 1960 lorsqu'il travaillait chez Fairchild Semiconductor en concevant le μA702 qui fut le premier AOP en circuit intégré. Lors de sa carrière, il a participé à la conception des :


Historie.

Nintendo začalo experimentovat s 3D technologií kolem roku 1980. Famicom 3D System, příslušenství skládající se z tekutých krystalů závěrkových brýlí, byl první produkt Nintenda, který povoloval stereoskopické 3D efekty. I když jen velmi málo titulů bylo vydáno, Nintendo pomohlo navrhnout jeden - nazvaný - který byl vyvinut ve spolupráci firem Nintendo a HAL Laboratory a vydán v roce 1988. Famicom 3D System nedokázal získat zájem trhu a nikdy nebyl vydán mimo Japonsko.  I přes omezený úspěch Nintendo chtělo pokračovat ve 3D rozvoji kolem roku 1990. Gunpei Yokoi, tvůrce přenosného zařízení Game Boy a populární videohry Metroid, vyvinul nové 3D zařízení pro Nintendo nazvané Virtual Boy. Byl to přenosný stolní systém sestávající z ochranných brýlí a ovladače, který používal rotující disk k získání plného stereoskopického 3D monochrómu. Vydán v roce 1995, Nintendo prodalo méně než milión kusů Virtual Boye tvořícího pouze 22 kompatibilními herními tituly, a byl široce považován za komerční selhání. Shigeru Miyamoto, známý svojí prací na populárních hrách jako Mario a The Legend of Zelda, komentoval v roce 2011 rozhovor, který spadnul do konfliktu o Yokoivě úsudku použití drátěných modelů pro 3D a navrhl, že produkt nemusí být na trh uveden správně. Díky selhání Virtual Boye odešlo mnoho pochybování Nintenda o životaschopnosti hraní 3D her. Přes toto Nintendo pokračovalo ve zkoumání začlenění 3D technologie do jiných produktů.  Nintendo GameCube, vydán v roce 2001, byl jiný 3D schopný systém. S LCD přídavkem mohla zobrazit pravdivé stereoskopické 3D, ačkoli pouze startovní titul Luigi's Mansion byl jediný navržený k využití 3D. Kvůli drahé přírodní okolní technologii v té době, 3D funkcionalita GameCubu nikdy nebyla uvedena na trh pro veřejnost. Nintendo později experimentovalo s 3D LCD během vývoje konzole Game Boy Advance SP, ale nápadu bylo upuštěno poté, co se nepodařilo dosáhnout uspokojivých výsledků. Další pokus byl vytvořen v přípravě virtuálního rozcestníku k použití na Nintendu DS ve Shiguredenu, interaktivním muzeu v Japonsku. Prezident Nintenda Hiroshi Yamauchi podporoval přídavný výzkum 3D ve snaze využít technologie na výstavě. Přestože projekt rychle upadnul, Nintendu se podařilo shromáždit cenný výzkum na tekuté krystaly, které by později pomohly při vývoji Nintenda 3DS.

Vývoj.

Spekulace o vývoji nástupce Nintenda DS se začaly stupňovat na konci roku 2009. V té době Nintendo ovládalo tolik jako 68,3% herního trhu přenosných konzolí. V říjnu roku 2009 technické noviny Bright Side of News hlásily, že nVidia, vývojář grafických procesorů (GPU) v poslední době dělal kroky se svými Tegra System-on-Chip (SoC) procesory, které byly vybrány Nintendem k vyvíjení hardwaru pro jejich další generaci přenosných herních konzolí. O měsíc později, kdy se mluvilo o budoucnosti přenosných konzolí Nintenda, se prezident firmy Satoru Iwata zmínil, že zatímco předplacené mobilní širokopásmové připojení nenasadí zákazníky Nintenda, byl zájem o prozkoumání možností, jako je Amazon Whispernet k dispozici na Amazon Kindle, který nabízí bezplatné bezdrátové připojení svým zákazníkům pouze za účelem prohlížení a nakupování obsahu z Kindle Store.  Nintendo projevilo zájem o schopnostech snímání pohybu od doby vývoje originálního Nintenda DS, a údajný komentář Satora Iwaty z rozhovoru z roku 2010 s Asahi Shimbun předpokládal, že nástupce Nintenda DS by mohl zahrnovat senzor pohybu. Nárok vedl k menšímu sporu mezi vydáním a Nintendem na jeho přesnost. V únoru roku 2010 herní webová stránka Computer and Video Games ohlásila, že "hrstka" Japonských vývojářů měla v držení sadu pro vývoj softwaru pro nástupce Nintenda DS, se zvláštní prioritou věnovanou společnosti The Pokémon Company. Podle jejího zasvěceného nespecifikovaného vývojářského studia třetí strany, hardware obsahuje funkci "naklánění", která je podobná té z iPhone, "ale má mnohem více".  23. března 2010 Nintendo oficiálně oznámilo přenosnou herní konzoli Nintendo 3DS, nástupce konzole Nintendo DSi. Podle průmyslových analytiků bylo načasování původního oznámení Nintenda, které přilákalo pozornost od uvedení stále nové přenosné herní konzole Nintendo DSi XL, pravděpodobně zamýšlené k předejití hrozících úniků zpráv o produktu Japonským tiskem. V dubnu 2010, obrázek možného sestavení vývojářské sady interních komponentů 3DS byl vydán jako část americké Federal Communications Commission (FCC) podaného podle Mitsumi. Analýza obrázku ukazovala, že je pravděpodobné, že skutečnost, jak se představovaly komponenty, se používají v Nintendu DS spolu s funkcemi 3DS, které nebyly oznámené, např. jako vrchní obrazovka v poměru stran 5:3 a ovladač podobný tomu, co je použit v Sony PSP systémech.

Odhalení na E3 2010.

V červnu 2010 uvedla herní webová stránka IGN, že v rozhovoru s "několika vývojáři, kteří zažili 3DS v jeho současné podobě" má systém výpočetní výkon, který je "daleko vyšší než u Nintenda Wii" a se 3D shadery, díky kterým mohou dělat hry, které "vypadají podobně jako současná generace vizuálních efektů na Xboxu 360 a PlayStationu 3". Také uvádí "několik zdrojů pro vývojáře" stejně tak, jako říkají, že systém nepoužívá Nvidia Tegra mobilní čipset.  Systém byl oficiálně odhalen na konferenci Nintenda na E3 2010 15. června 2010. První odhalená hra byla, s několika dalšími tituly od třetích stran, obsahující Square Enix s a Final Fantasy, Konami s, Warner Bros. Interactive Entertainment s, Ubisoft s, Capcom s a, a Activision s DJ Hero. Ostatní tituly Nintenda byly odhaleny později po konferenci, např. jako Mario Kart 7,, a předělávky Star Fox 64 3D a. Design Nintenda 3DS na E3 byl téměř finální, ale s drobnými změnami.

Nintendo 3DS je přenosná herní konzole vyrobená firmou Nintendo. Je to autostereoskopické zařízení umožňující přehrávat stereoskopické 3D efekty bez použití 3D brýlí nebo dalšího příslušenství. Nintendo oznámilo zařízení v březnu 2010 a oficiálně představilo na E3 2010 15. června 2010. Konzole je nástupcem Nintenda DS obsahující zpětnou kompatibilitu se staršími Nintendo DS a Nintendo DSi hrami a soupeří se Sony PlayStation Vita.

La est une console portable de huitième génération développée par Nintendo, ayant pour particularité l'affichage en 3D auto-stéréoscopique (sans lunettes). La Nintendo 3DS succède à la Nintendo DS, et est rétrocompatible avec les logiciels de cette dernière. Elle est disponible au lancement sous deux coloris : Bleu Lagon et Noir Cosmos. Sa concurrente principale est la PlayStation Vita de Sony.


Championnat de France de football 2012-2013

Průběh ročníku.

Před startem sezony, v letní přestávce, byl Paris Saint-Germain FC, za jehož zády stál nově bohatý vlastník z Kataru, hlavním hráčem na Evropském přestupovém trhu. Předchozí sezona nesplnila očekávání, a tak přišly na řadu posily. Z AC Milan přestoupily megahvězdy Zlatan Ibrahimovic a Thiago Silva, za které italský klub inkasoval 63 milionů €. Dalších 44 milionů € spolkly přestupy Ezequiela Lavezziho, Marca Verrattiho a Gregoryho van der Wiela.  I přes tyto nákupy nevstoupilo Paris Saint-Germain do nového ročníku dobře. První tři utkání skončily remízou a tým vstřelil jen dvě branky a patřila mu až 11. pozice. Naopak skvěle začal tým Olympique de Marseille, který vyhrál úvodních 6 duelů a usadil se na špici tabulky. I na něho však přišla krize a v 9. kole se do čela mohlo dostat PSG. Po 14. kole se i díky tomu, že měl k dispozici dohrávku s Marseille, dostal Olympique Lyonnais. Ale všeobecně vzato, bylo čelo tabulky po podzimní části velmi vyrovnané. PSG, Marseille i Lyon měly na kontě shodně 38 bodů.  Zlomouvou se tak zřejmě stala právě zimní pauza, kdy Paris Saint-Germain přivedlo ještě další posily. Nejprve za 40 milionů € brazilce Lucase Mouru ze São Paulo FC a poté jako volného hráče i Davida Backhama z Los Angeles Galaxy. Posílený tým Carla Ancelottiho nepotřeboval na sehrání mnoho času a výsledky se dostavily velmi rychle. Postupně si vybudoval v čele solidní náskok a ve 36. kole, kdy hrál proti Lyonu, už v případě výhry mohl slavit titul. To se i stalo PSG zvítězilo 1–0 a díky náskoku, o který již nemohlo přijít, získalo 3. titul v historii.  Oslavy titulu se pak zvrhly v nepokoje v ulicích Paříže a jejich oficiální část musela být zrušena.  Postup do různých částí Evropské ligy si díky vítězství v pohárech vybojovali Girondins de Bordeaux, vítěz Coupe de France 2012/13 a AS Saint-Étienne, které si postup zasloužilo vítězstvím v Coupe de la Ligue 2012/13.

Složení ligy v ročníku 2012/13.

Soutěže se účastní 20 týmů, z toho 17 se kvalifikovalo z minulého ročníku. Poslední tři týmy předchozího ročníku, jimiž byli SM Caen, Dijon FCO a poslední tým ročníku - AJ Auxerre, sestoupili do Ligue 2. Opačným směrem putovali SC Bastia (vítěz Ligue 2 2011/12), Stade de Reims a Troyes AC.

Střelecká listina.

Nejlepším střelcem tohoto ročníku Ligue 1 se stal švédský útočník Zlatan Ibrahimović. Nová posila týmu Paris Saint-Germain zaznamenala 30 branek a před druhými francouzem Pierre-Emerickem Aubameyangem a argentincem Cvitanichem zvítězil o plných 11 zásahů. Ibrahimovićovi se povedl velmi zajímavý počin, když se stal nejlepším střelcem už ve třetím velkoklubu, hrajícím některou z TOP 5 evropských soutěží. V sezonách 2008/09 a 2011/12 byl už totiž nejlepším střelcem Serie A s týmy FC Internazionale Milano a AC Milan.

Soutěžní ročník Ligue 1 2012/13 byl 75. ročníkem nejvyšší francouzské fotbalové ligy, od sezony 2002/03 zvané Ligue 1. Soutěž byla započata 10. srpna 2012 a poslední kolo bylo odehráno 26. května 2013. Soutěže se zúčastnilo celkem 20 týmů. Sedmnáct jich postoupilo z minulého ročníku a spadnuvší týmy nahradily 3 nové z Ligue 2.

La saison 2012-2013 de Ligue 1 est la 75e édition du championnat de France de football qui marque les 80 ans de la première division et la onzième sous l'appellation « Ligue 1 ».