Život.

Jeans se narodil v anglickém Lancashire, studoval v Norwoodu a na Trinity College v Cambridge), kde pak také přednášel. V letech 1904-1910 byl profesorem aplikované matematiky na univerzitě v Princetonu, 1907 se oženil s americkou básnířkou Ch. Mittchel a od roku 1910 opět přednášel v Cambridge. Roku 1928 byl povýšen do šlechtického stavu, 1929 odešel do výslužby a pak psal populární knihy pro široké publikum, kde se snažil vyložit fyzikální obraz světa po objevu kvantové teorie. Tyto knihy byly velmi oblíbené a byly přeloženy do mnoha jazyků včetně češtiny.

Dílo.

Ve vědeckém světě si získal značnou autoritu knihami o dynamické teorii plynů (1904), teoretické mechanice (1906) a o matematické teorii elektřiny a magnetismu (1908). Přispěl významnými objevy k různým oblastem fyziky, například kvantové teorii, teorii radiace a teorii evoluce hvězd. Roku 1918 spolu s geofyzikem H. Jeffreysem navrhl alternativní „slapovou“ hypotézu o vzniku sluneční soustavy. Podle ní se ke Slunci kdysi přiblížila velká hvězda, která z něho svou přitažlivostí vytrhla sloupec plynné hmoty, který se pak rozpadl a z jeho částí vznikly planety. Tato hypotéza byla později opuštěna.  Spolu s A. Eddingtonem patří Jeans mezi zakladatele britské kosmologie, i když jejich teorie ustáleného Vesmíru byla později nahrazena teorií velkého třesku (Big Bang). Formuloval takzvanou Jeansovu délku, kritický poloměr mezihvězdného oblaku plynu, kdy může oblak kondensovat a vytvořit hvězdu. Podílel se na vzniku Rayleigh-Jeansova zákona, který určuje závislost hustoty energie v radiaci černého tělesa v závislosti na teplotě zdroje.

Ocenění.

Od roku 1906 byl Jeans členem Královské společnosti, roku 1919 dostal její medaili a roku 1922 zlatou medaili. Roku 1931 získal v USA Franklinovu medaili a pak řadu vyznamenání v Indii. Je po něm pojmenován kráter na Měsíci a na Marsu a planetka 2763.

Spisy.

Dostupné na Internet Archive: Ostatní:

Sir James Hopwood Jeans ["džejms hopwud džíns"] (11. září 1877 Ormskirk, Anglie – 16. září 1946 Dorking, Anglie) byl britský fyzik, astronom a matematik.

James Hopwood Jeans ( à Ormskirk – à Dorking) est un physicien, astronome et mathématicien britannique. Il a écrit plusieurs ouvrages de vulgarisation scientifique, sur l'histoire de la mécanique et de la physique, et sur les implications philosophiques des théories scientifiques les plus récentes.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 1962

Tours préliminaires à la Coupe du monde de football 1962

Kvalifikační skupiny.

Celkem 49 týmů sehrálo alespoň jeden kvalifikační zápas. Sehráno jich bylo 92 a padlo v nich 325 branek (tj. 3,53 na zápas).

Afrika (CAF).

"(6 týmů bojujících o 1 místo v mezikontinentální baráži)"  Šestice účastníků byla v první fázi rozlosována do třech skupin po dvou, kde se utkali doma a venku. Vítěové skupin postoupili do druhé fáze, kde se utkali každý s každým doma a venku. Vítěz druhé fáze postoupil do mezikontinentální baráže proti týmu z Evropy.

Asie (AFC).

"(3 týmy bojující o 1 místo v mezikontinentální baráži)"  Trojice účastníků vytvořila jednu skupinu, ve které se utkala systémem dvoukolově každý s každým doma a venku. Vítěz skupiny postoupil do mezikontinentální baráže proti týmu z Evropy.

Evropa (UEFA).

"(30 týmů bojujících o 8 místenek a dvě místa v mezikontinentální baráži)"  Evropské kvalifikace se zúčastnilo 30 týmů včetně nečlenů UEFA - týmů a. Ty byly rozděleny do 10 skupin po pěti, třech, resp. dvou týmech. Skupiny 1, 2, 3, 4, 5, 6 a 8 měly tři týmy. Ve skupině se utkal každý s každým dvoukolově doma a venku a vítěz skupiny postoupil na MS. Skupina 7 měla pět týmů. Ty se utkaly vyřazovacím systémem doma a venku o jedno místo na MS. Skupiny 9 a 10 měly dva týmy, které se utkaly doma a venku o postup do mezikontinentální baráže proti týmu z Afriky, resp. Asie.

Jižní Amerika (CONMEBOL).

"(7 týmů bojujících o 3 místenky a jedno místo v mezikontinentální baráže, do které byl tým přímo nalosován)"  Ze sedmičky týmů byla nalosována do mezikontinentální baráže proti týmu ze zóny CONCACAF. Zbylá šestice byla rozlosována do třech skupin po dvou, ve kterých se týmy utkaly doma a venku. Vítězové skupin postoupili na MS.

Severní, Střední Amerika a Karibik (CONCACAF).

"(8 týmů bojujících o 1 místo v mezikontinentální baráži)"  V první fázi byla osmička týmů rozdělena do tří skupin po třech, resp. dvou týmech. Ve skupinách se utkal každý s každým dvoukolově doma a venku. Vítězové skupin se následně ve druhé fázi utkali opět dvoukolově každý s každým doma a venku. Vítěz skupiny postoupil do mezikontinentální baráže proti týmu ze zóny CONMEBOL.

Mezikontinentální baráže.

UEFA vs. CAF.

12. listopadu 1961, Casablanca, Maroko –  23. listopadu 1961, Madrid, Španělsko –  Španělsko postoupilo na Mistrovství světa ve fotbale 1962.

UEFA vs. AFC.

8. října 1961, Bělehrad, Jugoslávie –  26. listopadu 1961, Soul, Jižní Korea –  Jugoslávie postoupila na Mistrovství světa ve fotbale 1962.

CONMEBOL vs. CONCACAF.

29. října 1961, Mexico City, Mexiko –  5. listopadu 1961, Asunción, Paraguay –  Mexiko postoupilo na Mistrovství světa ve fotbale 1962.

V kvalifikaci na Mistrovství světa ve fotbale 1962 se národní týmy z pěti fotbalových konfederací ucházely o 14 postupových míst na závěrečný turnaj. Pořadatelské Chile spolu s obhájcem titulu - Brazílií měli účast na závěrečném turnaji jistou. Kvalifikace se účastnilo 56 zemí.

Cette page vous présente les différents tours préliminaires à la Coupe du monde 1962. C'est la des éliminatoires puisqu'en 1930, la première Coupe du monde se joue « sur invitation ».


Historie.

V těchto příbězích (série Nadace, série Říše, robotická série) jsou Intermitentní planety popsány jako první člověkem obydlené planety. V pozdějších dobách obyvatelé Intermitentních planet zpřetrhali své vazby k mateřské planetě Zemi a vůči jejím obyvatelům chovali neúctu až despekt. Zakázali např. přistěhovalectví ze Země a výrazně omezili i cestování pozemšťanů na své světy.  V první vlně kolonizace vesmíru bylo osídleno 50 planet, které se nazývají Intermitentními. Jejich obyvatelé dosáhli vysokého životního standardu díky těmto faktorům:  Tyto faktory kontrastovaly s přelidněnou Zemí, která nebyla na takové technologické úrovni a její obyvatelé trpěli rozličnými chorobami. Intermitentní planety ukončily svou závislost na Zemi během Velkého povstání (několik prvních století Země politicky a hospodářsky kontrolovala Vnější světy) a následně vybudovaly na Zemi svou vlastní enklávu - Vesmírné město. V něm pracují pokrokoví lidé, kteří hodlají pomoci Zemi s jejími problémy, neboť by to bylo ve prospěch celé Galaxie. Avšak na samotných Vnějších světech existovala silná hnutí proti těmto tendencím, zejména na starších planetách, které jsou Zemi blíže. Jejich obyvatelé se obávají, že by se moderní Země stala nebezpečím a získala by imperialistické choutky.  Později došlo k druhé vlně osídlování vesmíru (ze Země, ne z Intermitentních planet), tentokrát již bez přítomnosti robotů. Bylo osídleno mnoho miliónů světů, z nichž se později zformovala Galaktická říše.  Intermitentní planety se tedy snažily zajistit si nadvládu nad Zemí a zastavit příval nových osídlovatelů. Dr. Kelden Amadiro a dr. Levular Mandamus (aurorští vědci se silnou averzí vůči Zemi) přijdou na způsob, jak zapálit radiací povrch Země, takže se stane neobyvatelnou. Lidé opustili Zemi (poslední zbytky nechal přemístit císař Kandar V. na nedalekou Alfu). Intermitentní obyvatelé s výjimkou Solarianů vymřeli. Závislost na robotech se stala jednou z příčin degenerace.

Neúplný abecední seznam Intermitentních planet.

Aurora.

Aurora byla první planetou osídlenou lidmi. Původní název zněl "Nová Země". Posléze byla přejmenována na Auroru (což znamená "úsvit, rozbřesk") kvůli zdůraznění nového věku osídlování vesmíru. Byla považována za nejmocnější z 50 Intermitentních planet a brána jako vůdčí planeta. Byla proslulá svým hroznovým džusem.  Aurora - první extrasolární lidmi osídlená planeta byla osídlena někdy mezi lety 2031 a 2064 n.l. záhy po objevení technologie hyperprostorového skoku. Obíhá hvězdu Tau Ceti. Nachází se ve vzdálenosti 3,7 parseků od Země (12 světelných let).  Auroru obývalo přibližně 200 000 000 lidí a 10 000 000 000 robotů. Největším městem na planetě bylo "Eos", administrativní centrum a hlavní středisko robotického výzkumu. Žil zde mj. Han Fastolfe a Gladia Solaria. Nacházela se zde i Univerzita Eosu a Aurorský robotický institut.  Obyvatelé mykogenského sektoru na Trantoru považovali Auroru za svůj pradávný svět a ve svých legendách jej nazývali jmény jako "Nejstarší", "Jitřní svět".

Euterpe.

Jedna z Intermitentních planet oblíbená pro své rozsáhlé deštné pralesy. Euterpe má jeden satelit Gemstone (česky Drahokam) o průměru 150 km, který obíhá v těsné blízkosti planety. Euterpe je pojmenována podle Euterpé - řecké múzy hudby.

Hesperos.

Jedna z Intermitentních planet, na níž pobývala dr. Vasilia Aliena, dcera Hana Fastolfa.

Inferno.

Planeta, kde dochází k objevu nového typu mozku robota - gravitonického, který má umožnit další rozvoj robotů, jelikož pozitronický mozek narazil na své hranice. Mimo jiné i kvůli způsobu, jakým byly implementovány tři zákony robotiky, přičemž původní zákony jsou částečně předefinovány a částečně nahrazeny zákony novými.  Hlavní město planety - "Hádes". Ostrov planety - "Očistec".  V robotické vývojové laboratoři v Hádu dochází k záhadné vraždě (resp. k pokusu o vraždu - jelikož oběť útok přežije), přičemž všechny důkazy ukazují na robota zvaného Kalibán. Při vyšetřování trestního činu je čitatel obeznámen s planetou a s jejími ekologickými problémy - radikální zhoršování podmínek pro život lidí - i politickými a sociálními problémy - nesnášenlivost mezi 'vysídlenci' (obyvatelé planety, někdejší vysídlenci ze Země) a 'usedlíky' (lidmi ze Země), jež byli přizváni k pomoci reterraformovat planetu a tím zachovat život na ní. Sociální problém spočívá hlavně v rozdílném pohledu na používání robotů, politickým problémem se stává možnost předčasného odchodu usedlíků z Inferna, jelikož jsou napadáni agresívní skupinou domácích odpůrců avizovaných změn.  Sci-fi román "Kalibán" (angl. "Isaac Asimov's Caliban") nepatří ani do série Nadace ani do série o robotech, nýbrž do tzv. druhé robotické série, která vychází z prostředí Asimovových románů o robotech. Napsal jej Roger MacBride Allen za asistence Isaaca Asimova, další díly druhé robotické série jsou "Isaac Asimov's Inferno" a "Isaac Asimov's Utopia".

Melpomenie.

Melpomenie je devatenáctou osídlenou Intermitentní planetou. Stojí zde "Palác světů", budova s velkou halou obsahující jména a souřadnice všech 50 Intermitentních planet. Pojmenována podle Melpomené, řecké Múzy tragédie.  Během návštěvy Golana Trevize a Janova Pelorata při jejich pátrání po Zemi existovala na Melpomenii jen velmi řídká atmosféra a žil zde pouze druh lišejníku.

Nexon.

Ve vzdálenosti 2 parseků (6,5 světelných let) od Solarie leží Nexon, s níž tvoří nejtěsnější pár Intermitentních planet. Solaria byla osídlena právě z Nexonu.

Pallas.

V knize "Roboti úsvitu" o něm mluví Santirix Gremionis s detektivem Elijášem Baleym jako o světě, v němž je součástí módy jednotný střih vlasů, který doplňují rozličné barvy.

Smitheus.

Svět, jenž zmíní (v knize "Roboti úsvitu") Aurořan Santirix Gremionis v rozhovoru s pozemským detektivem Elijášem Baleym.

Solaria.

Solaria je nejmladší z padesáti Intermitentních planet. Byla známa výrobou vysoce rozvinutých robotů (kromě humanoidních), kteří se exportovali na ostatní planety. Dalším vývozním artiklem bylo obilí, které sloužilo k výrobě delikatesy známé jako "pačinka".  Solaria byla osídlena ze sousední planety Nexon kolem roku 4270 n.l.  Kolem roku 500 éry Nadace byla Solaria poslední lidmi obývanou Intermitentní planetou. Obyvatelé ostatních 49 planet vymřeli. Solariané se přestěhovali do podzemí a zpřetrhali veškeré kontakty se zbytkem Galaxie. Vyvinuli zbraně pro obranu svého zdánlivě neobydleného povrchu a ničili vesmírné lodě cizinců. Pokusy o kontakt ustaly, Solaria začala být po čase považována za opuštěnou a zapomnělo se na ni. Její obyvatelé však přežili a vytvořili si netypický sociální systém založený na silném individualismu. Za 20 000 let izolace se z lidí stali uzavření hermafrodité s minimem potřeby sociálního kontaktu. Než se ze Solarianů stali hermafrodité, museli se rozmnožovat stejným způsobem jako lidé, což odporovalo jejich představám o svobodě a nezávislosti, neboť přitom docházelo k "perverzním emocionálním vazbám". Za pomoci genetického inženýrství dokázali Solariané sloučit v jednom těle výhody mužského a ženského elementu.  Přibližně v letech 500 éry Nadace se počet obyvatel planety pohyboval kolem čísla 1200. Veškeré území bylo rozděleno na teritoria, na každém z nich svrchovaně vládne jen jediný Solarian, který má k dispozici velký počet robotů (až 10 000). Pokud zemře, jeho državu převezme potomek za předpokladu, že dosáhl určitého věku. Pokud ne, je zabit a místo něj vybrán jiný, již "plnoletý". Tuto povinnost ustanovení nástupce má zvláštní vládní výbor.  Děti byly vychovávány robotickými chůvami, které jim zajišťovaly vše potřebné včetně vzdělání. Pro zajištění stabilní populace je přírůstek téměř nulový, každé jedno dítě nahrazuje úmrtí jednoho Solariana.  Solariané se vzájemně nenavštěvují, pouze jednou za čas pořádají videokonference, na nichž probírají některé nezbytnosti. Každá z držav je víceméně soběstačná, některé zdroje a výrobky jsou předmětem výměnného obchodu. Solariané se také dožívají mnohem vyššího průměrného věku než ostatní lidé (až několik staletí). Vyvinuly se u nich mozkové „lalokové usměrňovače“, díky nimž mohou zásobovat energií roboty i ovládat běžné zařízení domu. Solariané si nepřejí žádný kontakt se zbytkem Galaxie, proti narušitelům svého území se staví nepřátelsky. Lidmi opovrhují a nazývají je "půl-lidmi".  Solarii navštívil Golan Trevize s Janovem Peloratem a Bliss kolem roku 500 éry Nadace během jejich společného pátrání po Zemi. Přistáli na pozemcích Sartona Bandera, jenž jim sdělil některé informace, ale posléze projevil úmysl je zabít. Nepodařilo se mu to díky včasnému zásahu Bliss.

Intermitentní planety nebo také Vnější světy jsou názvy pro fiktivní seskupení planet z příběhů série Nadace, série o robotech, série Galaktická říše a několika povídek amerického spisovatele Isaaca Asimova.

Dans l'univers des romans de science-fiction d'Isaac Asimov, spacien est l'adjectif relatif aux descendants des premiers Terriens à avoir colonisé la Galaxie. Son équivalent féminin est spacienne. Il y a 50 mondes spaciens à l'apogée de la puissance spacienne.


Struktura a vazby.

Karbonyl niklu má čtyřstěnnou molekulu se čtyřmi karbonylovými ligandy navázanými na atom niklu. Tyto ligandy, ve kterých jsou uhlík a kyslík spojeny trojnou vazbou (často však znázorňovanou jako vazba dvojná), jsou na nikl kovalentně vázány uhlíkovým koncem. Struktura karbonylu niklu a podobných sloučenin mnoho let mátla chemiky a většina publikací před rokem 1950 vyobrazuje řetězce tvořící s kovem chelát.  Karbonyl niklu má 18 valenčních elektronů, podobně jako jiné karbonyly kovů, například pentakarbonyl železa nebo hexakarbonyl molybdenu. Tyto karbonyly mají symetrickou strukturu a jsou elektricky neutrální, což je důvodem jejich vysoké těkavosti. V Ni(CO) má atom niklu formální oxidační číslo nulové.

Příprava.

Ni(CO) byl proprvé syntetizován Ludwigem Mondem v roce 1890 přímou reakcí kovového niklu s oxidem uhelnatým. Tato průkopnická práce byla předzvěstí existence mnoha jiných kovových karbonylových sloučenin, například vanadu, chromu, manganu, železa nebo kobaltu. Byla též průmyslově využita na konci 19. století k čištění niklu.  V procesu se při 50 °C nechává procházet oxid uhelnatý přes nečistý nikl. Optimální rychlost reakce nastává ale až při 130 °C.  Ni(CO) není běžně komerčně dostupný. Obvykle se v laboratoři připravuje karbonylací snadno dostupného bis(cyklooktadien)niklu.

Reakce.

Tepelná dekarbonylace.

Při mírném zahřívání se Ni(CO) rozkládá na oxidu uhelnatý a kovový nikl. V kombinaci se snadnou tvorbou tetrakarbonylu niklu z CO a nečistého Ni, je tento rozklad základem Mondova procesu čištění niklu. Rozklad začíná okolo 180 °C a s rostoucí teplotou se zrychluje.

Reakce s nukleofily a redukčními činidly.

Podobně jako jiné nízkovalentní kovové karbonyly, je Ni(CO) citlivý na působení nukleofilů. Ty působí na niklové centrum, kde nahrazují karbonylové ligandy, anebo na karbonylech. Donorové ligandy, například trifenylfosfan, reagují za vzniku Ni(CO)(PPh) a Ni(CO)(PPh). Bipyridin a další takové ligandy se chovají podobně. Monosubstituci lze využít k určení Tolmanova elektronového parametru, míry schopnosti donace nebo stažení elektronu pro daný ligand.  Působením hydroxidů vznikají shluky, například [Ni(CO)] and [Ni(CO)]. Tyto sloučeniny lze získat také redukcí karbonylu niklu.  Proto reakce Ni(CO) s uhlíkovými nukleofily (Nu) vede na acylderiváty, například [Ni(CO)C(O)Nu)].

Reakce s elektrofily a oxidačními činidly.

Karbonyl niklu může být oxidován. Chlor ho oxiduje na chlorid nikelnatý za uvolnění plynného oxidu uhelnatého. Podobně se chovají i ostatní halogeny. Tato reakce poskytuje možnost snadno odstranit nechtěná množství toxického Ni(CO).  Reakce Ni(CO) s alkyl- a arylhalogenidy často vede na karbonylované organické sloučeniny. Vinylové halogenidy, například PhCH=CHBr, se při reakci s Ni(CO) n následně s methoxidem sodným převádějí na nenasycené estery. Takové reakce pravděpodobně probíhají přes oxidativní adici. Allylhalogenidy poskytují π-allylnikelnaté sloučeniny, například (allyl)NiCl:

Toxikologie a bezpečnost.

Ni(CO) je velmi nebezpečný, mnohem nebezpečnější než odpovídá obsahu CO v něm; odráží to účinky niklu, pokud se uvolní v těle. Tetrakarbonyl niklu může způsobit smrtelnou otravu při vstřebání kůží, ještě snadněji však při vdechování, protože je velmi těkavý. Smrtná koncentrace LC pro třicetiminutovou expozici se odhaduje na pouhé 3 ppm, koncentrace 30 ppm usmrcuje člověka okamžitě. Některé osoby vystavené parám o koncentraci až 5 ppm popisovaly pach jako zatuchlý nebo připomínající saze, vzhledem k velmi vysoké toxicitě však čichový vjem neposkytuje spolehlivé varování před potenciálně smrtnou expozicí. Historicky se v laboratořích, kde se pracovalo s Ni(CO), chovali kanárci, protože jsou na tento jed velmi citliví a poskytovali včasné varování.  Ni(CO) je rozpustný v tucích a prochází biologickými membránami. Při inhalaci se u člověka projevuje ospalost, horečka a změny na plicích. Páry mohou způsobovat kašel, dušnost, podráždění až edém plic, tachykardii, cyanózu, bolest hlavy, závratě a slabost. Toxické účinky jsou zřejmě způsobeny jak niklem, tak oxidem uhelnatým, které se z karbonylu niklu uvolňují. Chronická expozice může vést k rakovině plic nebo nosních dutin. Poměrně častá je dermatitida. Ni(CO) se považuje za nejnebezpečnější sloučeninu niklu, která se může vyskytnout na pracovištích.  Otrava Ni(CO) je charakterizována dvěma fázemi. V první se objevuje bolest hlavy a hrudi, která přetrvává několik hodin, pak se obvykle stav krátce zlepší. Druhou fází je chronická pneumonitida, která začíná typicky po 16 hodinách kašlem, dušností a extrémní únavou. Nejtěžší stav bývá po čtyřech dnech, kdy může dojít k smrti kardiorespiračním nebo ledvinovým selháním. Rekonvalescence je často velmi dlouhá, mnohdy komplikovaná vyčerpaností, depresí a dušností při námaze. Trvalé poškození dýchacího systému nebývá. Karcinogenita Ni(CO) je předmětem diskusí.  Páry tetrakarbonylu niklu se mohou samy vznítit. Ve vzduchu se rychle rozkládají, zhruba do minuty.

Tetrakarbonyl niklu (též karbonyl niklu; název podle IUPAC: "tetrakarbonylnikl") je sloučenina se vzorcem Ni(CO). Tato nažloutlá kapalina je velmi těkavá a vysoce toxická. Používá se pro poniklovávání oceli a jiných kovů a pro výrobu velmi čistého niklu. Je meziproduktem v Mondově procesu čištění niklu a reagenciem v organokovové chemii.

Le tétracarbonyle de nickel, souvent appelé nickel carbonyle, est un composé chimique de formule. Il s'agit d'un liquide incolore à jaune pâle parmi les plus toxiques utilisés en milieu industriel, intervenant dans le procédé Mond de purification du nickel ainsi que dans la chimie des organométalliques.


Charakteristika.

Následovník LTE již bude plnohodnotné 4G řešení. V technologii LTE se již nepočítá s odděleným systémem pro přenos hlasu, bude použito přenosu hlasu přes datové spojení. V současné době (2017) je zatím spolu s LTE v Česku používán tzv. CS fallback, díky kterému LTE telefon nepodporující VoLTE přepne na klasickou 3G/2G technologii, aby se mohlo uskutečnit hlasové volání, což znamená, že operátor mobilní sítě pokrývá území oběma technologiemi zároveň. Volání přes datové přenosy (VoLTE) je zatím pouze pro vybrané modely, jejichž seznam se liší dle operátora. VoLTE v Česku spustil komerčně jako první T-Mobile roce 2015 po ročním testování, O2 a Vodafone o rok později. Plné pokrytí ČR očekává T-Mobile v roce 2021.  Teoretická rychlost stahování (downlink) je 172,8 Mbit/s a odesílání (uplink) 57,6 Mbit/s. Nutno podotknout, že přenosová rychlost se dělí mezi všechny účastníky připojené k danému zdroji. Pokud by se našlo více zákazníků využívajících intenzivně v dané oblasti datové spojení, tak se o rychlost musí podělit. V případě dostupnosti jen pásma 800 MHz by zákazníci mohli toto omezení pocítit. Na konci roku 2018 byla infrastruktura již značně rozšířena a ve velké míře byla doplněna pásmy 1800 a 2100 MHz. Záleží na operátorovi, které pásmo, kde a v jaké šířce použije. Pásmo 2600 MHz je na okraji zájmu. Konec roku 2018 zaznamenal pomalý rozvoj v budování sítí v tomto pásmu v městských aglomeracích. Maximální rychlost se odvíjí od obsazenosti zdroje signálu, vzdálenosti, množství překážek, počasí a velikosti pásma. Šířka pásma 20 MHz na frekvencích 1800 a 2600 MHz poskytuje přenosovou rychlost až 150 Mbit/s downlink a uplink 50 Mbit/s. V ČR se používají standardně i menší šířky pásem. Pro 800 a 2100 MHz se používá 10 MHz. Poté je přenosová rychlost okolo 75 Mbit/s downlink a uplink 25 Mbit/s. Pro frekvenci 900 MHz Vodafone používal a v omezené míře stále používá 3 MHz kanál. Tam je přenosová rychlost okolo 22,5 Mbit/s downlink a 7,5 Mbit/s uplink. Standard umožňuje i menší frekvenční blok a to o velikosti 1,4 MHz na kanál. Ten dokáže přenášet data o rychlosti okolo 10 Mbit/s. Takto malý frekvenční kanál se v ČR nevyužívá a využívat nejspíš nebude.

Komerční provoz.

V komerčním provozu se nachází např. v severských zemích či Estonsku, přičemž pokryty jsou zejména hustě osídlené oblasti – v Norsku je to Oslo, ve Švédsku historické centrum Stockholmu apod. Ceny připojení zhruba odpovídají cenám za pevné připojení (ADSL apod.), např. ve Švédsku stál v dubnu 2011 měsíční tarif bez FUP 50 €. V USA je používání LTE předmětem zkoumání úřadů, neboť dle americké armády mohou vysílače firmy LightSquared pracující v pásmu 1559 až 1610 MHz rušit GPS navigaci, která pracuje v sousedícím pásmu 1525 až 1559 MHz.

Pásma LTE.

LTE je šířeno v několika vysílacích/přijímacích frekvenčních pásmech. V České republice jsou pro LTE přidělena pásma 1, 3, 7, 8 a 20; na Slovensku minimálně v pásmech 3 a 20.

LTE v České republice.

Aktuální pokrytí LTE všech operátorů pro všechny frekvence lze nalézt přímo na stránkách Českého telekomunikačního úřadu. V České republice používají operátoři mobilních sítí pásma 800, 900 (v roce 2018 bylo stale Vodafonem v omezené míře používano, cca 10 vysílačů. Jejich počet se bude stale snižovat. Např. Vejprty na severu čech mají dostupné od vodafonu v míste jen LTE 900), 1800 a 2100 a 2600 MHz. V pásmech 800, 1800 a 2600 využívají primárně technologii LTE, v pásmu 900 MHz klasickou GSM a v pásmu 2100 MHz sítě třetí generace UMTS.  Dne 12. června 2012 spustila společnost Telefónica Czech Republic v obci Jesenice u Prahy první komerční provoz sítě čtvrté generace LTE. Dne 15. listopadu 2012 pokryla společnost T-Mobile LTE sítí Mladou Boleslav. Dne 1. července 2013 zahájil T-Mobile zkušební provoz LTE v Mladé Boleslavi a části Prahy, Vodafone spustil ostrý provoz v Karlových Varech. Koncem března 2014 měl zahájit T-Mobile pokrývání v okrese Plzeň - jih (obce Roupov, Svárkov, Dolce, Plevňov a další).  V polovině listopadu 2013 proběhla aukce LTE kmitočtů v pásmech 800, 1800 a 2600 MHz. Aukce nepřinesla konkurenci v podobě čtvrtého operátora a stát počítal s vyšším výnosem jako příjmem státního rozpočtu pro rok 2014. Stávající tři mobilní operátoři (Telefonica O2, T-Mobile a Vodafone) se zavázali pokrýt 98 % území ČR signálem LTE do pěti let (technologii dodává bezpečnostně kontroverzní Huawei). Existuje obava o interference s některými kanály DVB-T. Dne 1. února 2016 byla vydána zpráva, že ČTÚ chce rozšířit využití pásma pro CDMA na další technologie. Do 30. června 2017 proběhne v pásmu 1800 MHz refarming, kdy si operátoři vymění vydražené frekvence tak, aby získali souvislé bloky frekvencí.

LTE na Slovensku.

Na Slovensku v roce 2013 přivedla aukce kmitočtů na trh nového čtvrtého operátora. K počátku roku 2020 pokrývala firma Swan Mobile sítí zvanou 4ka v pásmu1800 MHz všechna hustě obydlená území Slovenska (75% obyvatelstva rychlostí 4G, dalších 20% v 3G)

Bezpečnost.

LTE technologie (a také návrh 5G) obsahuje bezpečnostní slabinu, kterou nelze odstranit. LTE obsahuje desítky zranitelností.

LTE (zkratka z anglického 3GPP Long Term Evolution) je v telekomunikacích technologie pro vysokorychlostní přenos dat v mobilních sítích. Slouží převážně ke zpřístupnění Internetu pro mobilní telefony, ale používá se i pro technická zařízení (Wi-Fi hotspot, webová kamera, sledování pomocí GPS a podobně). LTE spadá do 3G standardů, jeho předchůdcem je GSM a nástupcem LTE je LTE Advanced. V Česku je LTE nasazeno od roku 2012, avšak pro hlasové volání se telefon automaticky přepíná z LTE do 2G/3G sítě (tzv. CS fallback), protože i v roce 2020 podporují přenos hlasu přes data pomocí standardu VoLTE jen novější mobilní telefony.

Le LTE () est une évolution des normes de téléphonie mobile GSM/EDGE, CDMA2000, TD-SCDMA et UMTS. La norme LTE, définie par le consortium 3GPP, a d'abord été considérée comme une norme de troisième génération « 3.9G » (car proche de la 4G), spécifiée dans le cadre des technologies IMT-2000, car dans les « versions 8 et 9 » de la norme, elle ne satisfaisait pas toutes les spécifications techniques imposées pour les normes 4G par l'Union internationale des télécommunications (UIT). La norme LTE n'est pas figée, le consortium 3GPP la fait évoluer en permanence (en général, une nouvelle version tous les 12 à 18 mois).


Popis a význam.

Kašna je vytesaná z křemičitého šedého pískovce. Vodní nádrž má přibližně čtvercový půdorys o rozměrech 3 x 3 metry, s plasticky profilovanou zídkou poprsně a zaoblenými rohy. Střední sloup kašny je stylizovaný jako kmen palmy a obtočený ratolestí vinné révy. Vrcholek skulptury tvoří stojící postava vodního ptáka (patrně labutě), která ze vztyčeného zobáku tryská vodu vzhůru. Proud vody se otáčí a stéká mezi listy koruny palmy dolů po kmeni.  Význam sousoší bývá vykládán dvěma způsoby. Podle prvého výkladu představuje milence z biblické Písně písní, podle druhého je alegorií zemědělství nebo vinařství, případně sadařství, neboť stojící chlapec podává sedící dívce vinný hrozen, u nohou jim stojí kohout.

Autor.

Kašnu vytesal jeden z oblíbených pražských sochařů doby klasicismu František Xaver Lederer.

Objednavatel.

Mecenáš, původně kolář či koželuh Jakub Wimmer, zbohatl armádními zakázkami v době napoleonských válek, nechal tuto kašnu postavit před svým palácem na dnešní Národní třídě čp. 37/II, snad v roce 1797.

Umístění.

Kašna původně stála na pražském korzu v Nových alejích, tj. na dnešní Národní třídě, odkud byla z dopravních důvodů o několik metrů posunuta na Jugmannovo náměstí, kde ji nakreslil Vincenc Morstadt. Odtud se později odstěhovala na Betlémské náměstí, kde stávala do roku 1882, kdy byla opět přestěhována do parku před pražským Hlavním nádražím do Vrchlického sadů. Teprve v roce 1951 v souvislosti s úpravou prostranství pro veřejné záchodky byla instalována na dnešní místo na Uhelném trhu, kde nahradila uhlířský domek a starší kamennou dvounádobovou kašnu, která zde stávala do roku 1894. Originál střední, sochařsky zpracované části kašny je umístěn v Lapidáriu Národního muzea (v 7. sále) na Výstavišti a na Uhelném trhu nahrazen kopií.  V letech 1989 až 1998 byla kašna úplně rozebrána a dočasně odstraněna, neboť překážela probíhající výstavbě podzemního kolektoru a po jeho dokončení vrácena na původní místo.

Poškození.

V roce 1974 sousoší poprvé vážně poškodili vandalové. Byli to opilí studenti pražského Gymnázia Budějovická, kteří na ně vylezli a část skulptury ulomili. Při opravě byla sochařská část původního díla nahrazena replikami, originál byl přenesen do lapidária.  Druhý vandalský útok se odehrál 19. března 2011, podnikl jej dvacetiletý syn pražského primátora a politika Pavla Béma Jáchym. Když vyšplhal na kašnu, její část se ulomila a pádem jej poranila tak, že přišel o ruku.

Wimmerova kašna je klasicistní nemovitá památka a vodní zdroj v Praze na Starém Městě, uprostřed náměstí Uhelný trh v městské části Praha 1.

La fontaine Wimmer (en tchèque: Wimmerova kašna) est une fontaine sculptée se trouvant place du Marché au charbon, dans la Vieille Ville de Prague, en République Tchèque.


Bojkot hráčů ATP.

Osmdesát jedna hráčů sdružených do Asociace profesionálních tenistů, včetně třinácti ze šestnácti původně nasazených, bojkotovalo tento ročník grandslamu. Předmětem sporu se stal jugoslávský tenista Niki Pilić. Jugoslávská tenisová federace uvedla, že i přes původní dohodu s ním, tenista odmítl nastoupit v květnu 1973 do daviscupového utkání Jugoslávie–Nový Zéland. Pilić nařčení odmítl, ovšem národní federace jej potrestala zákazem hraní. Distanc podpořila také Mezinárodní tenisová federace (International Lawn Tennis Federation, ILTF), což znamenalo zákaz hraní velkých turnajů.  Na protest vůči tomuto rozhodnutí zakázalo vedení nově vniklé ATP start osmdesáti jedna svým členům ve Wimbledonu. Výkonný ředitel Jack Kramer organizace mužských profesionálů uvedl: "„Ne, nepojedeme do Wimbledonu, kdo z hráčů ATP bude startovat, dostane trest.“" Řada z nich se takového přístupu zalekla a účast odřekla. Například Australan Ken Rosewall prohlásil: "„Odřekl jsem s těžkým srdcem. Letěl jsem z Austrálie na svůj poslední Wimbledon zbytečně.“" Již během French Open vycházely v novinách texty o chystané absenci: "„Bojkot Wimbledonu! Nejlepší nepřijedou! Co bude s naším velkým turnajem!“"  Přesto někteří jako Rumun Ilie Năstase či Brit Roger Taylor neuposlechli a rozhodli se nastoupit. Poslední noc před grandslamem došlo k pokusu bojkot odvrátit, když se k jednání sešli britský ministr sportu Griffith a vedení ATP, ovšem bezvýsledně.

Dospělí.

Mužská čtyřhra – finále.

Jimmy Connors / Ilie Năstase vs. John Cooper / Neale Fraser 3–6, 6–3, 6–4, 8–9(3), 6–1

Ženská čtyřhra – finále.

Rosemary Casalsová / Billie Jean Kingová vs. Françoise Durrová / Betty Stoveová 6–1, 4–6, 7–5

Smíšená čtyřhra – finále.

Billie Jean Kingová / Owen Davidson vs. Janet Newberryová / Raúl Ramírez 6–3, 6–2

Juniorská finále.

Dvouhra juniorů.

Billy Martin vs. Colin Dowdeswell 6–2, 6–4

Dvouhra juniorek.

Ann Kiyomurová vs. Martina Navrátilová 6–4, 7–5

Wimbledon 1973 byl třetí grandslamový tenisový turnaj sezóny, který se hrál od pondělí 25. června do neděle 8. července. Událost se konala tradičně na travnatých dvorcích v londýnském All England Lawn Tennis and Croquet Clubu.

Résultats détaillés de l'édition 1973 du tournoi de tennis professionnel de Wimbledon qui est disputée du 25 juin au.


Nomenklatura.

Etymologie.

Etymologický původ vědeckého rodového jména "Tanacetum" není jasný. Ve střední Evropě se objevilo až v 9. století (například v díle "Capitulare de villis vel curtis imperii" je uváděno jako "Tanazita") a zpravidla se odvozuje ze složeniny řeckých slov "tanaos" (tj. dlouhý, velký, vytrvalý) a "akeomai" (tj. léčím), případně "athanasia" (tj. nesmrtelnost). Základ názvu "tanaos" odkazuje ke skutečnosti, že si uschlé květy rostliny zachovávají svůj tvar a barvu. Latinské druhové pojmenování "vulgare" (tj. obecný, obyčejný) poukazuje na hojné rozšíření rostliny.  České rodové jméno "vratič" pochází ze staroslověnského slova. Velmi podobně se rostlina nazývá i v ostatních slovanských jazycích (v polštině jde o, ve slovinštině o, v srbochorvatštině o nebo, v ukrajinštině o ). Jeden z výkladů českého názvu má svůj původ v lidových pověrách, které vratiči přisuzovaly čarodějnou moc. Podle nich pomáhá k šťastnému návratu z cest domů, k vyléčení nevěry a návratu k milované osobě. Druhý odvozuje jeho název ze zvracení, které po nadměrném požití vratiče mimo jiné nastává. Český druhový název je překladem latinského druhového názvu. Lidově se vratič v češtině též označuje jako: arnika, balzámová kopretina, brátnička, brátvička, bylina červopudná, cicvár, cicvár obecný, cicvar polný, davič, divý cicvár, divý cicvor, divý citvor, hambous, hlístečná zelenina, křečové koření, máří listí, navratek, návratníček, nesmrtelka, prajníček, pupíky, rácíš, rápička, třaslavka, vrátečka, vratečník, vratič, vratič žlutý, vratička, vrátička, vrátka, vrátlička, vrátnička, vratrč, vrať se zase, vrátvička, vratyč, vratyček, zděšenec, zvrátečka, žlutá vrátka a žlutý návratníček.

Taxonomie.

Mezi vědecká synonyma uváděná k vratiči obecnému patří:  Systematicky vratič obecný leží uvnitř rozsáhlého rodu "Tanacetum" a toto umístění podporují fylogenetické analýzy na základě sekvencí plastidové a části jaderné DNA. Tradičně býval v rámci rodu řazen do sekce "T." sect. "Tanacetum", ale fylogenetické analýzy přirozenost této skupiny druhů nepodporují.

Popis.

Jde o vytrvalou trsnatou rostlinu se silným kafrovitým aromatem, dorůstající 30 až 160 cm. Oddenek má plazivý, mnohohlavý, větvený, téměř dřevnatý s četnými bohatě větvenými adventivními kořeny. Hustě olistěné, přímé nebo vystoupavé, lysé nebo slabě chlupaté, rovné a v horní části větvené lodyhy jsou 4–5 mm tlusté, tuhé, plné nebo s malou dutinou, červeně až purpurově hnědě naběhlé a na bázi dřevnatějící. Listy jsou jednoduché, střídavé, po obou stranách matné, v obrysu eliptické až vejčitě podlouhlé, slabě chlupaté nebo lysé, dolní řapíkaté, střední a horní přisedlé, peřenosečné s pilovitými úkrojky. Dorůstají délky 10–25 cm a šířky 5–10 cm. Květenství rostliny je chocholičnatá lata, tvořená 25–60 hustě skládanými malými terčovitě zploštělými sytě zlatožlutými úbory (7–11 mm v průměru). Květy jsou trubkovité, oboupohlavné, 5četné, zdánlivě pravidelné, žláznaté, strostloplátečné a zákrov je široce miskovitý, střechovitě víceřadý, polokulovitý a lysý. Plodem jsou vřetenovité, žebernaté, lysé, 1,3–1,7 mm dlouhé nažky s úzkým, nepravidelně cípatým, 1,7–2 mm širokým lemem. Kvete od července do září/října.  Obdobně jako u všech zástupců čeledi hvězdnicovitých jsou i květy vratiče proterandrické. V případě, že nedojde k opylení pylem z jiné rostliny prostřednictvím hmyzu, dochází k samoopylení.

Rozšíření.

Původ vratiče obecného není přesně znám. Někdy se za něj pokládá Středomoří, odkud se měl postupně rozšířit do regionu střední Evropy, a to buď prostřednictvím kultury (jako léčivka) či v důsledku odlesnění a změn krajiny (jako apofyt). Počátkem 21. století roste téměř po celé Evropě (výjimkou jsou některé středomořské ostrovy; například Baleáry, Kréta, Kypr), v mírném a studeném pásmu v Asii (až po Mongolsko, Čínu, Koreu, Japonsko) a v Severní Americe. Na poslední zmíněný světadíl byl přivezen v první polovině 17. století v rámci evropské kolonizace. Pro jeho léčivé účinky jej osadníci pěstovali ve svých zahradách, z nichž se později různě intenzivně rozšířil po většině Spojených států amerických a Kanadě. V Česku zdomácněl a v rámci vegetační stupňovitosti je v rozdílné intenzitě zastoupen od planárního až po montánní stupeň (tj. od nížinného až po horský).  Roste na ruderálních stanovištích (tj. v prostředí člověkem významně pozměněném a dále ponechaném vlastnímu vývoji), jako jsou rumiště, okraje cest a silnic, železniční náspy, výsypky, lomy, hřbitovy, a mimo to též na pasekách, mezích, úhorech, kompostech, suchých loukách, březích toků, v příkopech, křovinách, lesních lemech a světlinách, apod. Šíří se podél komunikací. Je nenáročný na půdní podmínky, roste na slunci a v polostínu, a nesnáší zamokření.

Obsažené látky.

Účinnou složkou rostliny je žlutavá silice (v nati 0,5 %, v květech až 1,5 %), v níž převažuje neurotoxický β-thujon (70 %). Mezi další složky patří terpeny pinenu a kamfenu, l-kafr, borneol, cineol a zřejmě i thujylalkohol. Nať nadto obsahuje neglykosidní hořčiny tanacetin 1 a 2, organické kyseliny (například kyselinu jablečnou, vinnou a máselnou), pryskyřici, tuk, vosk, gumu, flavonové glykosidy, třísloviny a v kořenech rovněž pektinové polysacharidy (zejména inulin).

Ekologické vztahy.

Koně i dobytek se rostlinám vratiče vyhýbají a výskyt této rostliny snižuje hospodářský výtěžek z pastvin. Husté porosty této rostliny konkurenčně vytlačují ostatní druhy. Obsažený 1,8-cineol je navíc alelopatický, tzn. chemicky brání růstu dalších rostlin. Vratič nicméně je potravou řady druhů býložravého hmyzu, jeden výzkum odhalil 166 druhů (patří mezi ně třeba "Chrysolina graminis", "Phytoecia nigricornis" nebo "Isophrictis striatella"). Některé z nich (např. pernatuška vratičová) se vyskytují pouze na vratičích a představují tak slibný způsob biologického boje s vratičem.

Využití.

Léčitelství a klasická medicína.

Používání vratiče pro lékařské účely má dlouhou historii. Nejstarší dochovaný záznam v tomto smyslu pochází ze starověkého Řecka. Později, v 8. století našeho letopočtu, byl mimo jiné pěstován v bylinných zahradách římského císaře Karla Velikého a mnichy v benediktinském klášteře v Sankt Gallenu.  Drogou rostliny jsou nakvétající nať, listy a květ, které se získávají ve volné přírodě, nebo v omezeném rozsahu pěstováním. Sběr probíhá za sucha, v době maximálního květu rostliny (tj. červenec až září/říjen), načež se rostlina rychle suší ve stínu. V případě použití sušičky ovoce či jiného zdroje umělého tepla nesmí teplota překročit 35 °C. Pro své výrazné baktericidní a anthelmintické účinky vratič pomáhal v léčbě proti střevním parazitům (škrkavky, roupi), tedy k odčervení. Za tímto účelem byl u lidí používán ještě počátkem 19. století, přičemž ve veterinárním lékařství se stále používá. Jelikož způsobuje překrvení malé pánve a pánevních orgánů, byly jeho vysoké dávky již od dob středověku používány (a zneužívány) jako abortivum k vyvolání interrupce (umělého přerušení těhotenství). U malých dávek paradoxně panovala představa, že naopak podporují početí a snižují riziko potratu. Mimo to jej lidé užívali k léčbě zažívacích problémů, horečky, ran, žaludečních vředů, zácpy, hysterie, hepatitidy a podpoře pravidelné menstruace. Abatyše Hildegarda z Bingenu (1098–1179) používala listy vratiče k léčbě zbytnělé prostaty starších mužů. Severoamerický indiánský kmen Šajenů označoval vratič za „žlutou medicínu“ a podával čaj z listů a květů těm, kteří se cítili slabě. V českém herbáři z roku 1899 se v souvislosti s vratičem píše: „Listy dávají se do piva místo chmele; dává se za lék při špatném zažívání, dně, vodnatelnosti a blednici. Také proti škrkavkám u dětí. Proti bolestem v kloubech dělají se koupele z listí, nati, květů i semen rostliny té.“ Vzhledem k obsahu jedovatých silic, zejména thujonu, může vnitřní užití vratiče přivodit překrvení orgánů v břišní dutině, závratě a křeče. Nadměrná konzumace způsobuje závažnou otravu, která může skončit smrtí. Při otravě dochází k silnému dráždění sliznice trávicí soustavy, zvracení, průjmu, již zmiňovanému překrvení malé pánve, zúžení zorniček, zpomalení tepu i dýchání, zduření rtů, poškození ledvin, jater, centrální nervové soustavy, a v nejzazším případě k smrti v důsledku útlumu dechového centra. První pomoc v případě otravy spočívá ve vyvolání zvracení, podání živočišného uhlí a vyhledání lékařské pomoci.  S ohledem na to, že je účinná látka drogy příliš blízká dávce toxické, se od jeho vnitřního užívání ustoupilo a nedoporučuje se. Výjimku tvoří roztoky pro potřeby homeopatie. K vnějšímu užití se však pro jeho silné antibiotické a antirevmatické účinky používá i nadále (ať již jako mast, či odvar pro potřeby koupele). Mezi příklady aplikace patří nehojící se rány či ruce a nohy postižené revmatoidní artritidou. Koupel by neměla přesáhnout 15 minut. Osvědčily se též masáže revmatismem postižených svalů nebo kloubů s přídavkem vratiče. Uplatnění bylina našla i v kosmetice, a to při napařování bledého a unaveného obličeje. Vratič obecný se stále používá v některých léčivech a v lékopisu Spojených států amerických je uveden pro léčbu nachlazení a horečky.

Přírodní insekticid.

Vratič slouží jako účinný přírodní insekticid. Insekticidní charakter mají zejména různé esenciální terpeny a fenoly (borneol, thymol, pinen), triterpeny a hořčiny. Mimo ně je v tomto smyslu též uváděn kafr. Prášek z květů se užíval jako prostředek proti různým druhům parazitů (vši, štěnice, blechy, roupi, škrkavky atd.). Za dob kolonizace Spojených států amerických jím bylo obkládáno maso a další potraviny podléhající rychlé zkáze. Usušená kvetoucí rostlina se osvědčila jako ochrana proti molům šatním. Proti hmyzu se používá i ve stájích a chlévech. Ve 40. letech 20. století byl z extraktu vratiče, turanu, poleje obecné a zředěného alkoholu vyráběn repelent proti hmyzu. Komáry extrakt z vratiče skutečně odpuzuje, byť není tak účinný jako diethyltoluamid. Včelaři se brání před útoky včel spalováním vratiče v kuřácích.  Pro insekticidní účinky je někdy vratič používán v organických zahradách a udržitelném zemědělství, coby přírodní ochrana před škůdci. Vysazuje se například společně s brambory, které ochraňuje před mandelinkou bramborovou. Některé druhy jsou však proti jedu vratiče imunní. Například "Chrysolina graminis", známý též jako vratičový brouk, se rostlinou dokonce živí.  Kvůli jeho schopnosti ochrany před hmyzem byl vratič používán jako pohřební květina, vkládaná do rakví s nebožtíky (někdy ve formě věnců). V Severní Americe, kde jej první američtí osadníci rovněž užívali jako náhradu k balzamování, se tak dělo od poloviny 17. století do 19. století. V té době již byl vratič v Nové Anglii ve Spojených státech amerických natolik používán při pohřbech, že jej měli lidé asociován se smrtí. V některých částech Nové Anglie je stále zvykem přinést na pohřeb kytici vratiče.

Gastronomie.

Od 9. století se vratič využíval ke kořenění rybích pokrmů, uzenin a likérů. V 15. století začali křesťané podávat vratič k postním jídlům, aby si tak připomněli hořké byliny, které jedí židé o svátku Pesach. Navíc se domnívali, že bude mít příznivý účinek proti plynatosti, způsobené několikadenním pojídáním ryb a luštěnin v postním období, a střevním parazitům, kteří podle nich měli původ v již zmíněných rybách. Listy vratiče se přidávaly k omeletám, pudinkům, rybám, do nádivek, s vajíčky a do salátů, avšak vzhledem k jedovatosti se tak dělo pouze v malém množství, a používány byly jen mladé listy. S ohledem na pronikavou vůni se listy zakrýval pach staršího masa.  Jako koření se na počátku 21. století využívá zřídka. V Česku se vratič používá k výrobě tradičního jesenického bylinného likéru Praděd (též ).

Ostatní.

Vratič může být pěstován jako trvalka, a jelikož při sušení neztrácí tvar, aroma, ani barvu květů, používá se v rámci dekorací do suché vazby. Vrcholky jeho kvetoucích lodyh byly využívány k přípravě barviva k barvení vlny a látek (bylo možné získat žlutou, zelenou a hnědou barvu).

Odkazy.

Externí odkazy.

Vratič obecný ("Tanacetum vulgare"), někdy též kopretina vratič ("Chrysanthemum vulgare"), je vytrvalá, jedovatá a léčivá bylina z čeledi hvězdnicovité ("Asteraceae"). Dorůstá výšky až 1,5 metru, má dřevnatějící oddenek, podlouhlé, střídavé, peřenosečné listy s pilovitými úkrojky a charakterizují ji malé terčovitě zploštělé zlatožluté úbory uspořádané do chocholičnaté laty. Jejím původním areálem je Evropa a západní Asie, kolonizací však byla rozšířena i do Severní Ameriky.

La Tanaisie commune ("Tanacetum vulgare"), souvent appelée Tanaisie tout court, est une plante herbacée vivace de la famille des "Asteraceae", très commune en Europe. Elle est toxique et psychoactive.


Představitelé.

„Čtyři jezdci nového ateismu“.

Za „čtyři jezdce nového ateismu“ jsou považováni biolog Richard Dawkins, filosof Daniel Dennett, neurovědec Sam Harris a novinář Christopher Hitchens. Toto pojmenování je narážka na čtyři jezdce Apokalypsy a bylo poprvé použito jako název DVD záznamu debaty těchto čtyř osobností z roku 2007. Tito autoři v letech 2004–2007 vydali několik bestsellerů, ve kterých vyjadřovali své názory na náboženství.

Východiska.

Noví ateisté vycházejí převážně z vědeckého hlediska. Avšak zatímco mnozí dřívější autoři soudili, že věda se pojmem „Boha“ zabývat nepotřebuje či toho dokonce není schopna, Richard Dawkins oponuje s tím, že „hypotéza Boha“ je řádná vědecká hypotéza s projevy v hmotném světě a jako každá jiná hypotéza může být testována a vyvrácena. Podle Victora Stengera je osobní abrahámovský Bůh vědeckou hypotézou, již lze testovat standardními vědeckými postupy. Dawkins i Stenger tedy docházejí k závěru, že hypotéza v žádném takovém testu neobstojí a že naturalismus postačuje k vysvětlení všeho, co ve vesmíru pozorujeme, od nejvzdálenějších galaxií po původ života, druhů a dokonce i fungování mozku a vědomí. Podle jejich mínění není pro pochopení skutečnosti nikde nutné zavádět Boha či nadpřirozeno.

Historie.

Počátky hnutí se často datují do roku 2004, kdy Sam Harris vydal knihu "The End of Faith: Religion, Terror, and the Future of Reason" (česky doslova "Konec víry: Náboženství, hrůza a budoucnost rozumu"). V roce 2006 vydal další knihu, "Letter to a Christian Nation" (česky doslova "Dopis křesťanskému národu") a v témže roce vydal Richard Dawkins knihu "Boží blud", která se na žebříčku bestsellerů "The New York Times" držela 51 týdnů. Názvy „nový ateismus“ a „noví ateisté“ se objevily v listopadu 2006 v článku časopisu "Wired". Dalšími knihami jsou "Breaking the Spell: Religion as a Natural Phenomenon" (česky doslova "Prolomení kletby: náboženství jako přirozený fenomén") Daniela Dennetta z roku 2006; "God: The Failed Hypothesis" (česky doslova "Bůh: nesprávná hypotéza") od Victora J. Stengera z roku 2007; a "Bůh není veliký" od Christophera Hitchense z roku 2007.

Nový ateismus (anglicky "New Atheism") je přesvědčení, že „náboženství by nemělo být tolerované, ale mělo by se kritizovat a vystavovat ho racionálním argumentům ve všech případech, kdy vzroste jeho vliv.“ Představitelé nového ateismu tvrdí, že nedávné vědecké pokroky vyžadují méně vstřícný postoj k náboženství, pověrám a náboženskému fanatismu, než jaký zastávali mnozí tradiční sekularisté. Termín „nový ateismus“ poprvé užil agnostický novinář Gary Wolf v roce 2006.

Le nouvel athéisme (en anglais "new atheism"), ou néo-athéisme, est le nom donné aux idées présentées par des auteurs athées convaincus du qui défendent l'idée que. Le terme est communément associé aux auteurs Richard Dawkins, Daniel Dennett, Sam Harris, Christopher Hitchens et Victor J. Stenger. Plusieurs ouvrages publiés par ces auteurs entre 2004 et 2007, servent de point de départ au débat du nouvel athéisme.


Historie.

Organizace vznikla 27. listopadu 1914 spojením tří obdobně zaměřených amerických organizací: "American Jewish Relief Committee", "Central Relief Committe" a "People's Relief Committee". Jejím prvotním cílem bylo shromáždění finančních prostředků pro Židy postižené první světovou válkou. Ke konci roku 1917 převedl Joint místním židovským organizacím v Rusku, Haliči, Rumunsku a Německem okupovaném Polsku a Litvě více než 7 milionů dolarů. V roce 1919 začal působit v Polsku a následně v dalších zemích, jako byly Československo či Maďarsko. V letech 1919 až 1920 vydal na zahraniční pomoc více než 22 milionů dolarů. Po červenci 1921 Joint změnil způsob zahraniční pomoci, jejímž cílem bylo od nynějška „stimulovat židovskou ekonomickou obnovu a posílit instituce místních komunit do takového bodu, kdy se tyto skupiny budou schopny samy postarat o své potřebné.“ Aktivně se též podílel na pomoci uprchlíkům a imigrantům (k dubnu 1923 pomohl až 300 tisícům uprchlíků), angažoval se při vzniku zdravotnických zařízení, péči o sirotky a poválečné obnově. V době, kdy se blížila druhá světová válka pomáhal Joint s emigrací evropského židovstva z kontinentu v podobě přesidlovacích programů a i během války poskytoval pomoc na území okupované nacistickým Německem, včetně polských ghett. Po válce Joint uzavřel dohodu s Židovskou agenturou, podle níž se Joint „postará o židovské uprchlíky v táborech pro vysídlené lidi a finančně podpoří legální i nelegální židovskou imigraci z východní Evropy.“ V letech 1945 až 1952 Joint vynaložil na pomoc obětem holocaustu celkem 342 milionů dolarů. Dále se v poválečném období podílel na posilování komunitních židovských institucí, výstavbě památníků obětí holocaustu, kulturních aktivitách, výstavbě sirotčinců, židovských škol, podporoval židovskou produkci a židovská družstva. Podílel se rovněž na židovské migraci do Izraele; do roku 1950 takto pomohl 440 tisícům osob. V 50. letech byl vykázán z řady zemí východního bloku, kde byl obviněn ze špionáže (např. ve Slánského procesu v Československu či v případu doktorů v Sovětském svazu). Jelikož nemohl legálně pomáhat Židům ve střední a východní Evropě, spolupracoval Joint s izraelskou organizací Nativ a zřídil a financoval organizaci "Société de Secours et d’Entraide", jejichž prostřednictvím směřoval do této oblasti svoji pomoc. Počínaje rokem 1979 se Joint postupně vrátil do řady zemí východního bloku; Maďarska (1979), Československa (1981), Polska (1981) a nakonec Sovětského svazu (1988). Po pádu Sovětského svazu se Joint podílel na pomoci potřebným a na obnově židovského života. Zahájil též sociální programy v zemích střední a východní Evropy na podporu tamního židovstva.  V roce 2007 Joint obdržel Izraelskou cenu za celoživotní dílo a zvláštní přínos izraelské společnosti a státu.  Za dobu své existence Joint působil v 85 zemích světa. K roku 2009 má projekty v 71 zemích.

Americký židovský spojený distribuční výbor (: "American Jewish Joint Distribution Committee", zkráceně Joint či "JDC") je nezisková organizace, založená 27. listopadu 1914 ve Spojených státech, se sídlem v New Yorku. Její prostředky pochází převážně z darů amerického židovstva.

LAmerican Jewish Joint Distribution Committee (JDC ou le Joint) est la plus grande organisation humanitaire juive au monde. Elle est basée à New York. Fondée en 1914, elle est aujourd'hui présente dans plus de 70 pays.


Život.

Pocházel z úřednické rodiny, vzdělání získal na londýnské střední škole Christ's Hospital, kde se seznámil se Coleridgem. Později k jeho přátelů, patřili mimo jiné William Wordsworth, Leigh Hunt nebo William Hazlitt. V letech 1792-1825 pracoval jako úředník Východoindické společnosti.  Jeho první verše (většinou sentimentální balady) nezískaly žádnou větší pozornost. Známý se stal až svými esejemi, které pod pseudonymem Elia psal pro "London Magazine" a později vydal knižně ve dvou svazcích. Jsou psány lehkým konverzačním tónem především o humorných nepolitických tématech (Londýn a jeho pamětihodnosti, zajímaví lidé, knihy, divadlo atp.) Vyznačují se bystrými postřehy, důvtipem, neobyčejně živou obrazností a výraznou poetičností. Pro jejich jazykovou formu je společně s Leighem Huntem a Williamem Hazlittem řazen do tzv. "cockneyské školy", což byl hanlivý název pro jejich styl, který měl někdy blízko k londýnskému lidovému nářečí (v angličtině "cockney").  Přestože měl duševní problémy (byl šest týdnů hospitalizován) a byl postižen vadou řeči, žil bohatým společenským životem a byl považován za roztomilého společníka. Nikdy se ale neoženil a pečlivě se staral o svou starší sestru Mary Ann (1765-1847), která trpěla těžkou duševní chorobou (v záchvatu šílenství dokonce roku 1796 zabila jejich matku). Snažil se u ní rozvíjet literární sklony a společně s ní napsal několik knih, z nichž nejznámější je převyprávěni her Williama Shakespeara pro děti. Jeho další pokusy o prozaickou a také o dramatickou tvorbu však nebyly příliš úspěšné. Zabýval se rovněž literární kritikou a literární historií.  Zemřel na streptokokovou infekci erysipel (růže), kterou se nakazil z lehkého škrábnutí na tváři vznklém pří uklouznutí na ulici. Je pohřben se svou sestrou na hřbitově u kostela Všech svatých v Edmontnu.

Česká vydání a variace.

Český pedagog a literární historik Jan Kabelík vydal roku 1899 "Povídky ze Shakespeara" (Telč: Emil Šolc). Kniha obsahuje převyprávění devatenácti Shalespearových her a v její předmluvě se autor odvolává na Charlese Lamba a vysvětluje, proč svoje převyprávění pojal poněkud odlišně.

Charles Lamb (10. února 1775, Londýn – 27. prosince 1834, Edmonton, nyní Londýn) byl anglický romantický spisovatel, básník, dramatik, literární kritik a autor dětské literatury, společně s Wiliamem Hazzlitem přední představitel eseje 19. století.

Charles Lamb, né à Inner Temple en Londres le et mort à Edmonton (Londres) le, est un poète et critique littéraire anglais d'origine galloise. Ses deux œuvres les plus connues sont les "Essais d'Elia" ("") et les "Contes d'après Shakespeare" ("Tales from Shakespeare"). Il écrivit ce second livre en collaboration avec sa sœur, Mary Lamb (1764–1847).


První generace (1967–1986).

V roce 1967 byl typ T2 představen jako nástupce předchozího typu L 319 / L 406. Typem T2 výrobce vyplnil mezeru mezi lehkými dodávkami Mercedes-Benz T1 a těžkými nákladními vozy, které se vyráběly ve městě Wörth.  Typ T2 byl nabízen jako skříňový vůz, valník (kabina s jednou nebo dvěma řadami sedadel), nebo jako minibus. Od roku 1977 bylo na šasi možné montovat dvě různé šírky karoserií, jak pro skříňové verze, tak pro verze bus. V roce 1981 prošel typ T2 modernizací, tzv. faceliftem, základním rozeznávacím znakem byla nová maska chladiče, v modernizované verzi vyrobená z černého plastu. Různorodé verze T2 byly populární zejména pro svoji širokou paletu uplatnění: byly používány jako dodávkové vozy, lehké stavební dodávky či valníky, sanitky, požární a policejní vozy, poštovní dodávkové vozy (typicky vybaveny posuvnými dveřmi spolujezdce i řidiče) a spousty dalších verzí a modifikací. V raných sedmedesátých letech byl typ T2 také nabízen pod značkou "Hanomag-Henschel. V Brazílii a některých dalších jihoamerických zemích byl nabízen s turbodmychadlem."  "Produkce typu T2 první generace byla ukončena po 19 letech s konečnou produkcí cca 450.000 kusů."

Druhá generace (1986–1996).

Druhá generace typu T2 byla představena v roce 1986 a byla vyráběna do roku 1996. Byla významně vylepšena. Kapota byla prodloužena a design nabyl ostřejších hran. V průběhu minibusové revoluce se na území Velké Británie a Irska se stal typ T2 velmi poluplární a prodával se tak ve velkém množství a to ve verzích 609D, 614D, 709D, 711D, 811D, 814D a 510 (benzín)  Typové označení LO812 se na začátku devadesátých let prodalo do Austrálie pro společnosti Westbus - 26 kusů v roce 1992 a pro National Bus Company – 45 kusů v období 1994/95. Další dopravci učinily objednávky v menších seriích.  Typ T2 se stále vyrábí v Argentině ve verzích L 710 a LO 915.

Nástupce.

V roce 1996 byl typ T2 nahrazen typem Mercedes-Benz Vario. Vario si zachovává „old school“ hranatý tvar karoserie. Typické jsou rozdílné světlomety, maska chladiče a změny v interiéru.

Mercedes-Benz T2 byl nákladní vůz vyráběn společností Daimler-Benz. V německy hovořících zemích bývá také přezdíván jako "Düsseldorf transporter" nebo "Düdo" a to z toho důvodu, že do roku 1996 byl tento typ vyráběn ve městě Düsseldorf. Modernizovaný nástupce s typovým označením Mercedes-Benz Vario se vyráběl od roku 1996 v závodu ve městě Ludwigsfelde. Některé modely typu T2 byly montovány společností Mercedes-Benz España na výrobní lince v Alcobendas poblíž Madridu.

Le Mercedes Benz T2 est un véhicule utilitaire produit par Mercedes-Benz à partir de 1967 pour remplacer le Mercedes-Benz L319. Le T2 est largement vitré avec un pare-brise en trois parties (une facette de chaque côté). En 1986 une nouvelle génération de T2 a vu le jour, au vitrage inspiré du T1 (pare-brise d'un seul tenant).


Příprava.

PBr se připravuje působením bromu na červený fosfor. Fosfor musí být v nadbytku, aby se zabránilo tvorbě PBr:

Reakce.

Bromid fosforitý, podobně jako chlorid a fluorid fosforitý, má vlastnosti jak Lewisovy kyseliny, tak Lewisovy zásady. Například s Lewisovou kyselinou, jako je bromid boritý, tvoří stabilní addukty, kupříkladu BrB-PBr. Současně ale může v mnoha reakcích reagovat jako elektrofil či Lewisova kyselina, například s aminy.  Nejdůležitějšími reakcemi PBr jsou ty s alkoholy, kde se hydroxylová skupina nahrazuje atomem bromu a vzniká alkylbromid. Všimněte si, že lze přenést všechny tři atomy bromu.  Mechanismus (ukázaný pro primární alkohol) zahrnuje počáteční aktivaci kyslíkového atomu v molekule alkoholu elektrofilním fosforem (čímž vzniká dobrá odstupující skupina) a substituci S2 na atomu uhlíku.  Vzhledem k substitučnímu kroku S2 tato reakce obecně dobře funguje pro primární a sekundární alkoholy, ale selhává pro alkoholy terciární. Pokud je reakční uhlíkové centrum chirální, reakce většinou invertuje konfiguraci na alfa uhlíku alkoholu, jak je u reakcí S2 obvyklé.  Podobnou reakcí PBr konvertuje také karboxylové kyseliny na acylbromidy:  PBr je poměrně silným redukčním činidlem, oxidace PBr plynným kyslíkem je mnohem bouřlivější než u PCl. Reakce probíhá explozivně za vzniku oxidu fosforečného a bromu.

Použití.

Hlavním použitím bromidu fosforitého je pro konverzi primárních a sekundárních alkoholů na alkylbromidy, jak je popsáno výše. PBr obvykle poskytuje vyšší výtěžnost než kyselina bromovodíková a lze se vyhnout problémům s přesmykem karbokationtu. Například i neopentylbromid lze získat z alkoholu s výtěžností 60 %.  Jinou oblastí použití PBr je jako katalyzátor pro α-bromaci karboxylových kyselin. Přestože se acylbromidy vyrábějí v porovnání s acylchloridy v mnohem menší míře, používají se jako meziprodukty v Hell-Volhard-Zelinského halogenaci. Nejdřív PBr reaguje s karboxylovou kyselinou za vzniku acylbromidu, který je při bromaci reaktivnější. Celý proces vypadá takto:  Bromid fosforitý se využívá také při výrobě léčiv, například alprazolamu, methohexitalu nebo fenoprofenu. Je též potentním zpomalovačem hoření.

Bezpečnost.

PBr uvolňuje žíravý bromovodík, je toxický a bouřlivě reaguje s vodou a alkoholy.  V reakcích, kde jako vedlejší produkt vzniká kyselina fosforitá, je při destilaci třeba dát pozor na to, že se tato může při teplotě nad cca 160 °C rozkládat za vzniku fosfanu, který může při kontaktu se vzduchem explodovat.

Bromid fosforitý je anorganická sloučenina se vzorcem PBr, jeden z bromidů fosforu. Za běžných podmínek se jedná o bezbarvou kapalinu, která na vzduchu dýmá (protože podléhá hydrolýze vzdušnou vlhkostí) a pronikavě páchne. Široce se používá v laboratoři pro konverzi alkoholů na alkylbromidy.

Le tribromure de phosphore est un composé chimique de formule. Il s'agit d'un liquide incolore légèrement volatil à l'odeur âcre, ininflammable, qui se décompose violemment au contact de l'eau et forme des fumées à l'air libre par hydrolyse en présence d'humidité. La molécule est tétraédrique, le doublet non liant de l'atome de phosphore interdisant aux quatre atomes d'être coplanaires — la molécule d'ammoniac présente également la même configuration. Il est utilisé au laboratoire pour convertir les alcools en halogénoalcanes. Il peut être obtenu à partir des corps simples de brome et de phosphore, c'est-à-dire à partir du dibrome et du phosphore blanc, avec un excès de phosphore afin d'éviter la formation de pentabromure de phosphore :


Okolnosti a začátky nepokojů v Sýrii.

Sucha, vyčerpání zásob spodní vody a velký nárůst obyvatel přispěly ke zhoršení situace a vzniku nepokojů v Sýrii.  Od roku 2011 usiluje politicky nesourodá syrská opozice o svržení prezidenta Bašára al-Asada, aniž by měla jasno, jak toho dosáhnout, vyjma těch skupin, které preferují ozbrojený boj. Na počátku protestů přislíbil Asad některé reformy, ovšem neuskutečnil je. Jediným, avšak dosti významným ústupkem bylo zrušení výjimečného stavu, který v zemi platil od nástupu levicové strany Baas v roce 1963 a odvolán byl al-Asadem 19. dubna 2011. Přesto však vládní armádní a policejní jednotky proti demonstrantům tvrdě zasahovaly. Během pěti měsíců (od března do začátku srpna 2011) mělo podle nepotvrzených odhadů britské televizní stanice BBC při demonstracích zahynout více než 1600 lidí. Rada bezpečnosti OSN vydala 4. srpna

Průběh nepokojů v Sýrii v roce 2012.

V roce 2012 nepokoje pokračovaly. Podle šéfa syrské diplomacie, ministra zahraničí Valída Mualima, vláda byla připravena dodržet podmínky mírového plánu zmocněnce OSN Kofiho Annana. Asadův režim ale ignoroval stažení vojenských sil do 10. dubna 2012 z obydlených míst. V zemi začala působit skupina pozorovatelů OSN, která dostala za úkol dohlížet na dodržování klidu zbraní, nicméně stále probíhaly demonstrace, které mnohdy provázely velké násilnosti, střelba a ztráty na životech jak povstalců resp. demonstrantů, tak i vládních vojáků.  V parlamentních volbách v květnu 2012, vyhlášených Asadovým režimem, vyhrála přesvědčivě jeho strana Baas. To však vyvolalo na Západě podezření, že výsledky voleb byly Asadem a jeho stoupenci výrazně zmanipulovány. Výsledky voleb byly uznány pouze Íránem, Ruskem a Venezuelou.  V polovině května připustil generální tajemník OSN Pan Ki-mun, že za nedávnými atentáty v Sýrii nejspíše stála mezinárodní islámská teroristická síť Al-Káida.  Proti odpůrcům režimu bylo nasazeno i syrské letectvo. První důkazy o nasazení strojů Mil Mi-8/17 v roli vrtulníků palebné podpory u Azázu se objevily 22. března 2012. První nasazení bitevních Mil Mi-25 bylo zaznamenáno 10. června u Rastanu. Asadovy ozbrojené síly se setkaly i s případy dezerce: 10. června dezertoval 743. prapor protiletadlové obrany u Talbisehu severně od Homsu a 21. června dezertoval plukovník Hassan Hamada, který v letounu MiG-21 uletěl do Jordánska, kde požádal o azyl.

Masakr v Húlá.

Dne 27. května 2012 informovali pozorovatelé OSN o tom, že ve městě Húlá se udál útok, při kterém zahynulo asi 49 dětí a 59 dospělých. Podle opozice byly za tento útok zodpovědné syrská armáda a provládní milice "šabíha". Syrská vládní média připsala vinu naopak opozici a Al-Káidě. Po události v Húle prosazovaly Spojené státy nový plán na odstranění Bašára al-Asada, mělo jít o řešení přijatelné pro syrskou opozici, ale také pro Rusko. Tento plán byl ve Washingtonu, ale i v Moskvě nazván „jemenský scénář“. Asad měl odejít ze scény podobně jako někdejší jemenský prezident

Sestřelení tureckého letadla.

22. června 2012 byl sestřelen turecký průzkumný letoun RF-4E Phantom, přičemž pilot i operátor zahynuli. Podle syrské armády neidentifikovaný vzdušný objekt narušil syrské teritoriální vody ze západu v 11:40 místního času. Syrská vzdušná obrana zaznamenala přímý zásah asi 1 km od pobřeží. Turecká armáda ztratila rádiový kontakt s F-4 v 11:58 místního času. Letoun dopadl 10 km od vesnice Om al-Tujour provincie Latakíja, hluboko

Rezoluce RB OSN.

Rusko a Čína ve čtvrtek 19. července 2012 v Radě bezpečnosti OSN vetovaly rezoluci k Sýrii hrozící sankcemi za neplnění dokumentu. Od začátku syrské krize Moskva a Peking použily v Radě bezpečnosti práva veto už potřetí. USA v reakci na další neúspěch prohlásily, že Rada bezpečnosti v řešení syrské krize naprosto selhala. Británie ihned navrhla novou rezoluci, která počítá alespoň s 30denním prodloužením pozorovatelské mise v Sýrii. Tato rezoluce byla nakonec schválena, i když

Letecký útok na Azáz.

Dne 15. srpna 2012 zaútočily letecké síly vládních ozbrojených složek Sýrie na město Azaz (Azáz), nacházející se nedaleko syrsko-turecké hranice. Místní obyvatelé tvrdí, že zde nebyly přítomné žádné

Použití chemických zbraní a hrozba útoku ze strany USA a Francie.

Podle vyšetřování OSN Asad použil chemické zbraně proti vlastnímu lidu v roce 2014, 2015 a 2017. V květnu 2019 vyšlo najevo, že ze zprávy Organizace pro zákaz chemických zbraní (OPCW) byl vynechán nesouhlasný posudek, který rozporoval tvrzení OPCW, že režimní vrtulníky pravděpodobně shodily chemické kanystry na Dúmu.  Asadova vláda a povstalci se navzájem viní z provedení tří útoků chemickými zbraněmi. Dva z nich se údajně odehrály v březnu a třetí v prosinci roku 2013. Syrská vláda oficiálně vyzvala generálního tajemníka OSN, aby byla vyslána mezinárodní neutrální mise expertů pro vyšetření těchto událostí. Spojené státy na konci dubna 2013 na základě nepotvrzených zpráv zpravodajců uvedly, že v Sýrii bylo zřejmě použito menší množství chemických zbraní, pravděpodobně sarinu. Americký prezident Barack Obama tehdy připustil, že zatím není známo, kdo tak učinil. Nasazení chemických zbraní ale podle něj znamenalo "obrat" v přístupu USA k řešení syrské krize.  Členka nezávislé vyšetřovací komise OSN Carla del Ponte se k útoku vyjádřila takto: "Naši vyšetřovatelé v sousedních zemích vyslýchali oběti, lékaře... a podle zprávy z minulého týdne, kterou jsem viděla, tu na základě způsobu léčby obětí jsou silná, konkrétní podezření, zatím ale nikoli nevyvratitelný důkaz použití sarinu rebely, žádné důkazy nenaznačují použití syrskou vládou." Oficiální mise započala 19. srpna 2013 po čtyřměsíčním vyjednávání. Dva dny po zahájení mise se odehrál chemický útok v Ghútě.  Chemické útoky v Ghútě se odehrály 21. srpna 2013 v průběhu občanské války v Sýrii. Došlo k nim na východních předměstích Damašku, hlavního města Sýrie, v oblasti Ghúta v muháfaze Ríf Dimašq. Podle zjištění Organizace spojených národů bylo použito 350 litrů sarinu. Počet obětí dosáhl stovek, přičemž povstalecká Svobodná syrská armáda oznámila 1729 mrtvých a až 6000 zasažených, zatímco nezávislá organizace Lékaři bez hranic potvrdila k 24. srpnu zhruba 3600 ošetřených a 355 mrtvých. Jedná se o největší užití chemických zbraní od iráckého útoku v Haladžbě proti Kurdům v roce 1988.  Podle povstalců chemické zbraně použila syrská armáda podporující režim Bašára al-Asada, režim naopak viní z použití zbraní povstalce. Sýrie byla v době útoku jedním z pěti států, které nepodepsaly Úmluvu o chemických zbraních, respektive jedním ze sedmi států, které ji neratifikovaly, a syrská vláda v roce 2012 přiznala, že chemické zbraně má. Přesvědčení, že chemické útoky má na svědomí vládnoucí režim, vyjádřily ústy svých představitelů mimo jiné Spojené státy americké, Francie a Spojené království, a zároveň začaly plánovat nějakou formu vojenského zásahu.  Naopak Rusko a Írán, které se v konfliktu staví dlouhodobě na stranu Asadova režimu, vyjádřily přesvědčení, že za útoky stojí povstalci, a Čínská lidová republika zaujala zdrženlivý postoj. Vzhledem k tomu, že stálí členové Rady bezpečnosti OSN Čína a Rusko se nechystali podpořit odvetný vojenský zásah proti Asadovu režimu, byla západními spojenci v reakci na útoky zvažována možnost zasáhnout bez mandátu Organizace spojených národů podobně jako Severoatlantická aliance zasáhla v rámci operace Spojenecká síla v roce 1999 v Kosovu. To se však v případě Sýrie tehdy nestalo.  29. srpna 2013 Dolní sněmovna Spojeného království zamítla návrh vlády Davida Camerona na vojenskou intervenci v Sýrii v

Důležité bitvy.

Bitva o Damašek.

Od poloviny července roku 2012 probíhala přibližně týden bitva o syrské hlavní město Damašek. Zpočátku povstalci zaznamenávali četné úspěchy a dostali se až do centra města, bojovalo se i v blízkosti některých vládních budov. Po protiútoku syrských vládních vojsk však byly povstalecké jednotky nuceny se postupně stahovat. Objevilo se i mnoho zpráv o tom, že armáda bombardovala čtvrtě obývané civilisty, tyto zprávy však nebylo možné potvrdit.  Dne 18. července 2012 provedli povstalci atentát na nejbližší spolupracovníky syrského prezidenta Asada. Na místě zemřel ministr

Bitva o Aleppo.

Od 25. července 2012 probíhaly boje v největším městě Sýrie Aleppu. Do konce roku 2012 ovládli rebelové východní část města, zatímco vládní jednotky měly nadále pod kontrolou západní část Aleppa. Na přelomu let 2013 a 2014 provedly vládě věrné jednotky rozsáhlou ofenzivu proti povstaleckým čtvrtím. Ofenziva však skončila neúspěchem.  Další ofenzivu zahájili v roce 2014 povstalci. Podařilo se jim obsadit některé čtvrti, které byly dosud

Bitva o Kusajr.

Dne 5. června 2013 se syrské armádě s podporou Hizballáhu podařilo po téměř dvou letech bojů dobýt město

Zúčastněné strany.

Vláda.

Na jedné straně stojí současná syrská vláda v čele s prezidentem Bašárem al-Asadem, který je podezřelý z válečných zločinů. Asadova vláda je podporována syrskou arabskou armádou (SAA) čítající 125 000 aktivních bojovníků a její dobrovolnickou ozbrojenou milicí Národní obranné jednotky (NDF) čítající přibližně 100 000 bojovníků, stranickou milicí Šabíhá, která je také podezřelá z vážných zločinů, a libanonskou šíitskou milicí Hizballáh, řazenou mezi teroristické organizace. Ta se snaží udržet u moci režim, jenž ji dlouhá léta podporoval ve střetech s Izraelem.  Většina alavitů, ke kterým patří i Asad a jeho rodina, syrských křesťanů a drúzů podporuje syrskou vládu, protože se bojí represí proti menšinám v případě vítězství sunnitských islamistů. Asad má podporu i některých umírněných sunnitů, kteří se bojí přílivu džihádistů napojených na al-Kajdu. Syrští křesťané vytvořili milice bojující proti

Opozice.

Proti vládě stála koalice syrské opozice, částečně reprezentovaná syrskou exilovou vládou, která pořádala vnitřní setkání, nebo i setkání se zástupci nezúčastněných států. Již sto států světa ji uznaly za jediného legitimního reprezentanta syrského lidu.  V konfliktu je opozice představovaná Národní koalicí sil revoluce a zastupována takzvanou Svobodnou syrskou armádou,tvořenou 35 000 až 60 000 bojovníky, která je tvořena především zběhlými vojáky regulérní armády. Svobodná syrská armáda byla zpočátku největší vojenská síla opozice, ale s přeběhem jejich bojovníků do jiných islámských skupin, bylo jasné, že pouze spolupráce s umírněnými islamisty by mohla vytvořit dostatečně silnou koalici na boj proti ostatním skupinám.  Nejvýznamnějšími podporovateli opozice jsou Turecko, Saúdská Arábie a Katar. Dělí svojí podporu mezi sekulární opozici a džihádisty. V roce 2015 Saúdská Arábie, Turecko a Katar podporovaly zbraněmi, penězi a volnou cestou přes turecké území islamistické povstalce z fronty an-Nusrá, která je napojená na

Fronta an-Nusrá.

Džihádisty zastupuje Fronta an-Nusrá, je to sunnitská místní pobočka teroristické organizace Al-Káida. Jedná se o osoby, které mají mnohaleté zkušenosti z válek v Afghánistánu, Iráku, Alžírsku, Jemenu či Bosně. Fronta an-Nusrá je podezřelá z organizování teroristických útoků a válečných zločinů, jako například mučení, vraždění zajatců

Islámský stát (IS).

Islámský stát byl pod zkratkou ISIL původně iráckou pobočkou organizace Al-Káida. V průběhu roku 2013 však začal pronikat i do Sýrie.  Dne 24. září 2014 už v podvečer SELČ americké velitelství oznámilo, že provedlo pět útoků proti teroristům v Iráku a Sýrii. Terčem dvou náletů byla oblast jihovýchodně od Irbílu v iráckém Kurdistánu, další dva útoky směřovaly západně od Bagdádu a jeden na pozice islamistů v Sýrii. Do občanské války v Sýrii se zapojily Spojené státy, Spojené království, Francie a Nizozemsko zahájením leteckých operací proti teroristickým skupinám Islámského státu. Přitom použily stíhačky, bombardéry a útočné rakety. O nutnosti úderů proti Islámskému státu hovořil francouzský prezident François Hollande už na počátku září 2014. Francouzské stíhačky typu Rafale poté zasáhly výcvikový tábor Islámského státu poblíž města Deir es-Zur u tureckých hranic. Toto město i v současnosti kontrolují vojenské jednotky syrské armády, avšak okolní vesnice byly tehdy obsazeny bojovníky Islámského státu.

Údajná spolupráce s IS.

V září 2014 jedna z největších protivládních sil v Sýrii, takzvaná Svobodná syrská armáda, uzavřela na bojišti na předměstí Damašku dočasné příměří s ISIL za účelem společného boje proti syrské vládě. K Islámskému státu přeběhlo podle jeho vysoce postaveného velitele mnoho bojovníků Svobodné syrské armády, přičemž někteří bezpečnostní pracovníci USA potvrdili, že mnoho z těchto bojovníků bylo cvičeno, financováno a podporováno z USA s vědomím bývalého prezidenta Baracka Obamy.  Na základě neověřených informací viní někteří novináři režim prezidenta Asada ze spolupráce s Islámským státem. Podle těchto informací začal Asad před vypuknutím občanské války údajně spolupracovat se zástupci Islámského státu proti syrské opozici a když IS získal na síle, tak se v rámci svých mocenských snah obrátil proti Asadovu režimu. Velká část bojovníků Islámského státu pochází z řad členů armády iráckého diktátora Saddáma Husajna.  Podle jiných zdrojů Islámský stát podporují Státy Perského zálivu

Kurdové.

Vojenské síly syrských Kurdů se rovněž účastní této války. Jejich strategii lze chápat jako snahu o bleskové ovládnutí oslabených měst obývaných lidmi kurdské národnosti, s minimem civilních ztrát. Kurdské síly jsou rozděleny do dvou, zhruba stejně velkých skupin, které mezi sebou politicky soupeří, ale po vojenské stránce spolupracují, a to kvůli vážnosti situace. Jedná se o Sjednocenou demokratickou stranu (PYD), která je syrskou odnoží Kurdské strany pracujících (PKK) a pod kterou spadají Lidové obranné jednotky (YPG) a Kurdskou národní radu (KNC), kde jsou sdružena všechna ostatní kurdská hnutí na území Sýrie. Odmítavě se k aktivitám syrských

Rusko a Francie.

30. září 2015 schválila ruská Rada federace žádost ruského prezidenta Vladimira Putina o povolení nasadit ruské ozbrojené síly v zahraničí na základě žádosti syrské vlády. V rámci této ruské vojenské intervence v Sýrii bylo ještě téhož dne nasazeno ruské letectvo. Ruská bojová letadla začala ze základen na území ovládaném syrskou vládou provádět nálety proti militantním skupinám Islámského státu (IS), Fronty an-Nusrá (Al-Káida v Levantě) a Džaíš al-Fatah (radikální sunnité).  Ruský prezident Putin a francouzský prezident François Hollande se 17. listopadu 2015 dohodli na vojenské spolupráci v Sýrii s úmyslem

Turecko.

Dne 23. srpna 2016 vyšlo najevo, že Turecko plánovalo v nejbližší době zahájit vojenskou intervenci v severní Sýrii. Prvním cílem na syrském území mělo být pohraniční město Džarablu. Již toho dne vypálilo turecké dělostřelectvo 60 ran na pozice Islámského státu (IS) v Džarablu. Obyvatelé tureckého města Karkamis a jeho okolí byli vyzváni

Humanitární krize.

Konflikt v Sýrii si do konce roku 2013 vyžádal již přes 130 tisíc obětí, z nichž více než třetina jsou civilisté. Zatímco dříve se centra konfliktu soustředila především na severu, nyní se již občanská válka dotýká téměř celého území Sýrie. V důsledku toho vzrostl během roku 2013 počet uprchlíků z 500 tisíc na téměř 2,5 milionu. Podle OSN žije nyní v podmínkách vyžadujících urgentní pomoc 9,3 milionu obyvatel, což je téměř polovina všech občanů, a jedná se o největší humanitární krizi současnosti.  V roce 2015 počet syrských uprchlíků v okolních státech vzrostl na 4 miliony a dalších 7,6 milionů lidí jsou uprchlíky uvnitř Sýrie. Konflikt si do konce roku 2015 vyžádal přes 250 tisíc obětí. Špatnou situaci však prohlubuje i selhání světové diplomacie. V oblasti je působení humanitárních organizací velmi omezeno a vzrůstá také ohrožení jejich pracovníků - v lednu 2014 zemřeli v jednom z center konfliktu tři zaměstnanci české organizace Člověk v tísni, o týden dříve bylo uneseno pět pracovníků Lékařů bez hranic.

Civilní oběti.

Americký nálet na město Al-Báb v prosinci 2014 zabil více než 50 civilistů. Do října 2015 bylo zaznamenáno 12 náletů na nemocnice a několik škol, ze kterých je podezíráno Rusko resp. syrský režim. Jak Rusko, tak Sýrie odpovědnost za tyto útoky odmítají. Další nemocnice byly bombardovány po tomto datu. Dne 20. září 2016 byly při náletu na povstalecké čtvrti v syrském Halabu zasaženy také dva kamiony s humanitární pomocí. Útok ostře odsoudily USA a hodlaly přehodnotit spolupráci s Ruskem. Moskva odpovědnost za útok odmítá. OSN po vysvětlení Ruska upustila od pondělního popisu jako náletu; nyní hovoří pouze o nespecifických útocích. "Nejsme v pozici, abychom určovali, zda to byly nálety. Můžeme pouze říci, že se na konvoj útočilo", sdělil mluvčí OSN Jens Laerke. Tomuto útoku předcházela akce, kdy vojenská letadla koalice vedené Spojenými státy bojující proti Islámskému státu bombardovala dne 17. září 2016 pozice syrské armády blízko letiště u města Dajr az-Zaur. Podle organizace pro lidská práva /SOHR/ při útoku zahynulo nejméně 80 syrských vojáků. Americká armáda poté oznámila, že zastavila útoky na cíle, o kterých si myslela, že jsou na pozici Islámského státu.  5. května 2016 byl uskutečněn nálet na uprchlický tábor na severu Sýrie, při kterém zahynulo nejméně 28 lidí, včetně mnoha žen a dětí. Nálet ostře odsoudil Západ a OSN. Podle šéfa OSN Pan Ki-muna by se útok dal hodnotit jako válečný zločin. Rusko i syrský režim, který je podle nevládních organizací nejvíce podezřelý, odpovědnost za útok odmítají.  15. dubna 2017 zahynulo 126 civilistů, z toho nejméně 80 dětí, při teroristickém útoku na konvoj odvážející šíitské uprchlíky ze dvou měst obléhaných povstaleckou skupinou Džaíš al-Fatah. Civilisté byli stoupenci syrské vlády.  V říjnu 2017 byla kurdsko-arabskými jednotkami osvobozena Rakka, hlavní město samozvaného Islámského státu. Při bojích o město a při náletech Američany vedené koalice bylo podle OSN zničeno přes 80 procent budov. Podle monitorovací skupiny "Airwars", sdružující nezávislé novináře, si v roce 2017 nálety Američany

Syrská občanská válka je trvající vnitřní ozbrojený konflikt v Sýrii. Konflikt začal 15. března 2011 demonstracemi v rámci tzv. arabského jara, které se syrská armáda snažila potlačit, a rozvinul se do povstání části obyvatelstva. Později eskaloval do občanské války, jejímž výsledkem je faktické roztříštění země na velký počet oblastí, ve kterých mnoho navzájem nesourodých frakcí bojuje za rozličné cíle ve velmi nepřehledném konfliktu.

La guerre civile syrienne — ou révolution syrienne — est un conflit armé en cours depuis 2011 en Syrie. Elle débute dans le contexte du Printemps arabe par des manifestations majoritairement pacifiques en faveur de la démocratie contre le régime baasiste dirigé par le président Bachar el-Assad. Réprimé brutalement par le régime, le mouvement de contestation se transforme peu à peu en une rébellion armée.


Život.

První hudební vzdělání získal ve Svídnici na latinské škole. Své vzdělání rozšířil ve Vratislavi, kde se seznámil s hudebníky Mohučské dvorní kapely. Na přání otce vystudoval práva na univerzitě ve Frankfurtu nad Odrou. Zde také obdržel svou první hudební zakázku na kompozici slavnostní hudby. Po absolvování školy v roce 1733 byl jmenován tajemníkem ministra Franze Wilhelma von Happe.  V roce 1736 se stal komorním hudebníkem korunního prince Fridricha, pozdějšího pruského krále Fridricha II. Velikého na zámku Rheinsberg. S princovým svolením zde s dvorním orchestrem pořádal „Páteční akademie“, na které měla přístup nejen šlechta, ale i střední třída. Poté, co byl Fridrich v roce 1740 korunován, odešel s ním do Berlína, kde se stal kontrabasistou v nově založené "Berliner Hofkapelle". I zde pokračoval v tradici veřejných koncertů a založil hudební akademii. V roce 1749 se oženil Johannou Henriette Eymerovou, dcerou starosty Berlína Alberta Emila Nicolaie.  V "Československém hudebním slovníku" z roku 1963 je uváděn jako český skladatel. Jde však o zřejmý omyl, způsobený patrně tím, že za Janitschovo rodiště byla pokládána Svídnice v okrese Rychnov nad Kněžnou.

Dílo.

Janitschova díla odpovídají galantnímu stylu první poloviny 18. století. Až do roku 1740 jde převážně o čtyřdílné triové sonáty ve formě chrámových sonát (střídání vět: pomalá, rychlá, pomalá, rychlá). Od roku 1750 komponuje téměř výhradně ve formě kvarteta (3 hlasy a basso continuo). Mnoho jeho prací bylo vytištěno již za jeho života u vydavatele Breitkopfa. Většina rukopisů je uchovávána v "Sing-Akademie zu Berlin." Akademie však byla vyloupena v závěru 2. světové války a řada rukopisů ztracena. V poslední době byly údajně některé jeho rukopisy nalezeny na Ukrajině.  V poslední letech byl obnoven zájem o Janitschova díla. Jsou vydávána v nových edicích a nahrávána na desky.

Johann Gottlieb Janitsch, v české literatuře také Jan Gottlieb Janič (19. června 1708, Svídnice (Polsko) –? 1763, Berlín) byl německý hudební skladatel.

Johann Gottlieb Janitsch (né à Schweidnitz en Silésie, aujourd'hui Świdnica en Pologne le - mort en 1762 à Berlin) est un contrebassiste et compositeur allemand de musique classique, membre de l'École de Berlin.


Biografie.

Původ, mládí.

Narodila se jako dcera namurského markraběte Jana I. a jeho manželky Marie z Artois. Své mládí strávila na zámku Wynendaele, rezidenci flanderských hrabat, kde se jí dostalo královského vychování, podobně jako její matce, příbuzné francouzského krále Ludvíka VIII.

Manželství, potomci.

V roce 1335 se provdala za norského a švédského krále Magnuse Erikssona a následujícího roku byla korunována švédskou a norskou královnou.  Z manželství Blanky a krále Magnuse Erikssona se narodili dva synové:

Královna.

Mezi ženami v nejbližším Blančině okruhu na švédském královském dvoře byla svatá Brigita, která byla Blančinou rádkyní v duchovních záležitostech. Úzké vztahy mezi Brigitou a královnou se odrazily v podpoře, kterou královský pár poskytl světici při zakládání jejího řeholního řádu. (Nicméně, přesto později Brigita obvinila krále z homosexuality a královnu z cizoložství.)  Podle historických pramenů byla Blanka pověstná mimořádnou krásou a vynikajícím intelektem a byla opěvována řadou osob. Byla však také označována za zodpovědnou za smrt svého vlastního syna Erika Magnussona, jehož prý dala otrávit. Vztahy mezi Erikem a jeho rodiči vzaly za své, když se syn v roce 1356 rozhodl pozvednout zbraně proti vládě svého otce, což způsobilo, že Blanka a Magnus byli na stálém útěku. Ke smíření došlo v roce 1359, nedlouho poté však Erik zemřel, zemřela i jeho manželka Beatrix Bavorská. Fáma o otravě má zřejmě původ ve výroku samotného Erika, který údajně na smrtelném loži obvinil svou matku ze zločinu; současní historikové se však kloní k názoru, že příčinou smrti mohl být mor, který v té době ve Švédsku řádil.  Další rozšířená fáma se zakládala na předpokládaném románku královny a vévody Bengta Algotssona, jednoho z oblíbenců krále Magnuse. Fámy proti královně zřejmě měly ospravedlnit spiknutí šlechty proti nepopulární vládě Magnusově a rozhodnutí nahradit jej na trůně Albrechtem Meklenburským.

Smrt.

Blanka odjela spolu se svým manželem do Dánska na svatbu svého druhého syna Haakona s dánskou princeznou Markétou, dcerou krále Valdemara Atterdaga. Během oslav Blanka nečekaně onemocněla a náhle zemřela, stejně jako dánský princ následník Kryštof. Údajně šlo o otravu (prostřednictvím nápoje), kterou měl proti švédskému královskému páru zosnovat sám Valdemar a která ho nakonec stála život vlastního syna. Král Magnus údajně rovněž onemocněl, byl však zachráněn svým lékařem. Blanka byla pochována v dánském Ringstedu v kostele sv. Bendta.

Odkaz - ""Rida, rida, ranka"".

V severských zemích je velmi oblíbená dětská píseň "Rida, rida, ranka", jež pravděpodobně pojednává o královně Blance. Rodiče ji zpívají svým malým dětem, houpajíce je na nohou. Je mnoho názorů, spekulací a hypotéz o původu písně. Skladatel Zacharias Topelius napsal o jejím původu článek, kde Blanka píseň zpívá svému malému synkovi Haakonovi. Tímto článkem se inspiroval malíř Albert Edelfelt při tvorbě svého obrazu "Královna Blanka".  Existuje řada verzí této písně; níže uvedená náleží k nejrozšířenějším:

Blanka de Namur (1318/1320, Namur – 1363, Kodaň) byla jako manželka švédského a norského krále Magnuse Erikssona norskou královnou v letech 1336–1355 a švédskou královnou od roku 1336 do své smrti.

Blanche de Namur (en néerlandais : "Blanca van Namen"), naquit vers 1320 à Namur (Comté de Namur) et morte en 1363 à Stockholm (Suède). Reine consort de Suède de 1335 à 1364 et Reine consort de Norvège de 1335 à 1343.


Tenisová kariéra.

V rámci hlavních soutěží dvouhry okruhu ITF debutovala v červnu 2007, když na turnaji v japonském Nótu s dotací 25 tisíc dolarů prošla kvalifikačním sítem. V úvodním kole singlu však podlehla korejské hráčce Čang Kjung-Mi po třísetovém průběhu. Premiérový titul v této úrovni tenisu vybojovala v červnu 2010 na tokijské události s rozpočtem deset tisíc dolarů. Ve finále přehrála krajanku Eriku Takaovou.  V singlu okruhu WTA Tour debutovala na ósackém HP Open 2010. Na úvod kvalifikace zdolala Francouzku Séverine Beltramovou, aby ve druhém kole podlehla Jihoafričance Natalii Grandinové. V deblové soutěži však s krajankou Rikou Fudžiwarovou postoupily do finále, v němž nestačily na dvojici Čang Kchaj-čen a Lilia Osterlohová. Jednalo se o její premiérové finále na okruhu WTA Tour.  První titul přišel téměř o dva roky později, když v páru s Tchajwankou Čang Kchaj-čen ovládly washingtonský Citi Open 2012. V závěrečném duelu přehrály pár Irina Falconiová a Chanelle Scheepersová. Ve Washingtonu, D.C. pak získala „hattrick“, když ve čtyřhře zvítězila i na dalších dvou ročnících Citi Open 2013 a 2014, nejdříve po boku Věry Duševinové a poté s Polkou Gabrielou Dabrowskou. Jako poražená finalistka skončila s Risou Ozakiovou v deblové soutěži Citi Open 2016.  První singlový zápas v hlavní soutěži WTA Tour odehrála na červnovém AEGON Classic 2011, konaném na trávě v Birminghamu, kde zvládla kvalifikaci. V úvodním kole však uhrála jen tři gamy na Američanku Coco Vandewegheovou.  V rámci nejvyšší grandslamové kategorie se probojovala do semifinále ženské čtyřhry Wimbledonu 2013. S jihoafrickou spoluhráčkou Chanelle Scheepersovou na cestě pavoukem vyřadily turnajové devítky Anastasiji Pavljučenkovovou s Lucií Šafářovou a ve třetím kole šestou nasazenou dvojici Liezel Huberová a Sania Mirzaová. Mezi poslední čtveřicí párů však nestačily na pozdější vítězky Sie Su-wej a Pcheng Šuaj.

Šúko Aojamová, japonsky: 青山 修子, "Aojama Šúko", (* 19. prosince 1987 Mačida-ši, prefektura Tokio) je japonská profesionální tenistka. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála dvanáct deblových turnajů. V rámci okruhu ITF získala čtyři tituly ve dvouhře a dvacet osm ve čtyřhře.

Shuko Aoyama, née le dans la préfecture de Kanagawa, est une joueuse de tennis japonaise professionnelle. À ce jour, elle a remporté douze titres en double dames sur le circuit WTA.


Charakteristika.

Tenisové centrum se rozkládá na ploše 16,68 hektarů. Celková kapacita k roku 2008 činila 17 400 diváků.  Centrálním dvorcem je Diamond Court (diamantový kurt) pojme 15 000 návštěvníků. Dalšími třemi hlavními kurty střediska jsou Lotus Court (lotosový dvorec) s kapacitou 10 000 diváků, vzdálen 2,6 kilometru od hlavního olympijského stadionu Ptačí hnízdo, dále pak Moon Court (Měsíšní kurt) pro 4 000 přihlížejících a dvorec č. 1 pro 2 000 osob.  Každý z těchto dvorců je koncipován jako lotosový květ, jeden ze symbolů pekingské olympiády, a sestává z dvanácti částí – plodolistů květiny. Kurty byly navrženy speciálně pro maximální přirozenou cirkulaci vzduchu v arénách tak, aby minimalizovaly vyšší koncentraci zplodin v ovzduší čínské metropole. Chladicí jednotky klimatizace mohou snížit teplotu v aréně až o 5 °C. Střešní listy dvorců kryjí diváky před přímým slunečním svitem.

Turnaje.

V centru se konaly tenisové turnaje Letních olympijských her 2008 a Letních paralympijských her 2008.  Od sezóny 2009 v areálu probíhá profesionální turnaj China Open, a to na přelomu září a října. V rámci mužského okruhu ATP Tour se řadí do kategorie ATP Tour 500. Ženská část patří do kategorie WTA Premier Mandatory, kdy ženský turnaj představuje poslední čtvrtou událost sezóny, po Grand Slamu, druhé nejvyšší kategorie okruhu.  Na dvorcích je položen tvrdý povrch DecoTurf modré barvy.

Přejmenování.

Od vzniku tenisového areálu až do roku 2009 neslo středisko název Zelené olympijské tenisové centrum (:, jednoduchá čínština: 北京奥林匹克公园网球中心; tradiční čínština: t=北京奧林匹克公園網球場; pinyin: Běijīng Àolínpǐkè Gōngyuán Wǎngqiúchǎng). Od sezóny 2009, kdy se areál stal dějištěm profesionálního turnaje China Open, získal pojmenování Čínské národní tenisové centrum.

Čínské národní tenisové centrum (: ) je tenisový areál ležící v pekingském Olympijském parku, který byl otevřen 1. října 2007. Obsahuje dvanáct soutěžních a šest tréninkových dvorců s povrchem DecoTurf. Celková kapacita střediska činí 32 400 sedících diváků.

L'Olympic Green Tennis Center, situé à Pékin, est un complexe de courts de tennis, aussi connu sous le nom de "National Tennis Center". Ce centre a notamment accueilli les épreuves de tennis lors des Jeux olympiques d'été de 2008 en Chine.


Život.

Narodil se v normanském Rouenu. Jeho matka Nicole Frédérique Marguerite Tribert (1927–2009) byla sociální pracovnice, otec Georges Gustave Hollande (* 1923) byl lékař (otorhinolaryngolog). Jeho otec byl příznivcem krajní pravice, za kterou v letech 1959 a 1965 kandidoval v místních volbách. François Hollande vystudoval obchodní školu HEC v Paříži, Pařížský institut politických věd a v roce 1980 absolvoval také prestižní École nationale d'administration (ENA).  Již během studií se začal angažovat v řadách Socialistické strany. Během své kariéry prošel řadou postů v místní samosprávě, působil např. jako starosta Tulle mezi lety 2001 a 2008. Krátce také pracoval jako advokát. V letech 1988–1993 a 1997–1999 byl poslancem francouzského Národního shromáždění. V roce 1997 se stal předsedou francouzské Socialistické strany, poté, co se Lionel Jospin stal premiérem. Pozici si udržel také po porážce levice v roce 2002 a funkci opustil až v roce 2008.  V roce 1999 byl několik měsíců poslancem Evropského parlamentu a členem frakce Strany evropských socialistů. V letech 2002 a 2007 byl opět zvolen do dolní komory francouzského parlamentu. Do nastoupení funkce prezidenta byl poslancem prvního obvodu departementu Corrèze. Od roku 2008 byl také předsedou generální rady tohoto departementu.

Prezidentský úřad.

V roce 2011 vyhrál Hollande primárky na úřad prezidenta za francouzskou Socialistickou stranu, když k jeho vítězství přispělo i to, že dosavadní favorit strany Dominique Strauss-Kahn po skandálech ze své kandidatury odstoupil. V 1. kole prezidentských voleb porazil Hollande těsně dosavadního prezidenta Nicolase Sarkozyho. Získal 28,6 % hlasů, nejvíce z deseti kandidátů. Sarkozyho porazil i ve druhém kole ziskem 51,6 % hlasů všech voličů a byl tak zvolen prezidentem Francie.  Hollande nastoupil do úřadu prezidenta dne 15. května 2012. Téhož dne jmenoval premiérem (předsedou vlády) dosavadního předsedu parlamentního klubu Socialistické strany Jean-Marca Ayraulta a vykonal první zahraniční návštěvu v Berlíně, kde jednal s německou kancléřkou Angelou Merkelovou o evropské hospodářské a měnové krizi. 18. a 19. května 2012 se zúčastnil jednání tzv. G8 v Camp David na pozvání prezidenta USA Baracka Obamy. V následujících dnech 20. a 21. května 2012 probíhal za jeho účasti summit NATO v Chicagu.  V červenci 2014 podpořil právo Izraele na obranu v konfliktu v Gaze proti palestinskému hnutí Hamas.  Během krizového summitu EU k migraci v reakci na evropskou migrační krizi v září 2015 Hollande kritizoval odmítavý postoj některých středodoevropských států, včetně Česka, k povinným kvótám na přijímání migrantů a prohlásil na adresu těchto zemí: "Ti, kdož nesdílejí naše hodnoty, ti, kdož dokonce nerespektují tyto principy, se potřebují začít ptát sebe sama, jaké je jejich místo v Evropské unii."  Hollandova vláda podpořila saúdskou vojenskou intervenci v Jemenu proti jemenským šíitům, kteří se v roce 2014 zmocnili hlavního města a velké části země, a jen v roce 2015 povolila prodej zbraní do Saúdské Arábie v celkové hodnotě 18 miliard dolarů. Podle některých kritiků tak Francie porušila smlouvu o obchodu se zbraněmi, protože ve válce v Jemenu dochází k útokům na civilisty a dalším válečným zločinům ze strany arabské koalice vedené Saúdy.  1. prosince 2016 oznámil, že ve volbách v roce 2017 se nebude ucházet o znovuzvolení prezidentem. Jeho mandát tak skončil 14. května 2017. Jeho nástupcem v úřadu prezidenta se stal Emmanuel Macron.

Osobní život.

Během studií na École Nationale d'administration se seznámil se Ségolène Royalovou, se kterou žil až do roku 2007 a se kterou má čtyři děti. Ségolène Royalová se také stala političkou a v prezidentských volbách 2007 prohrála s Nicolasem Sarkozym.  Od roku 2010 byla Hollandovou partnerkou novinářka Valérie Trierweilerová. V lednu 2014 však vyšlo najevo, že prezident má vztah s herečkou Julií Gayet. Poté, co se zprávy o něm objevily v médiích, byla Trierweilerová hospitalizována. Několik dní nato Hollande oznámil, že vztah s Trierweilerovou ukončil.

François Gérard Georges Nicolas Hollande (francouzská výslovnost, česká výslovnost [fransoa oland] (* 12. srpna 1954 Rouen) je francouzský politik a v letech 2012–2017 v pořadí 24. prezident Francouzské republiky. V květnu 2012 zvítězil ve druhém kole francouzských prezidentských voleb. Předtím byl poslancem francouzského parlamentu. V letech 1997 až 2008 zastával úřad předsedy Socialistické strany a v roce 1999 byl také poslancem Evropského parlamentu. V období 2001–2008 vykonával funkci starosty města Tulle v departementu Corrèze. Jako Prezident Francie působil taktéž jako spolukníže Andorry.

François Hollande, né le à Rouen, est un haut fonctionnaire et homme d'État français. Il est président de la République française du au.


Život.

Základy hudebního vzdělání získal v Ústí u místního kantora Jahody a varhaníka Zizia. Maturoval na gymnáziu v Brně a odešel do Vídně studovat práva. Zde se spřátelil se skladatelem Janem Václavem Voříškem a s mecenášem umění J. N. Ziziem, patrně příbuzným svého prvního učitele. Po dvou letech studia práv zanechal a zcela se věnoval hudbě. Skladbu studoval u vídeňského skladatele a pedagoga Emanuela Förstra.  V roce 1823 se stal členem orchestru hraběte Vilém Brunšvického. Zde pobyl pouze jeden rok, protože v následujícím roce se stal členem orchestru dvorní opery ve Vídni a profesorem vídeňské konzervatoře. Kromě toho se věnoval sólové koncertní činnosti. Založil smyčcové kvarteto (Karl Holz - druhé housle, Karl Traugott Queisser - viola a Josef Linke - violoncello), se kterým pořádal každoročně cyklus kvartetních večerů. Tyto koncerty byly hodnoceny jako nejvýznamnější hudební událost vedle koncertů Filharmoniků.  V roce 1850 pořádal v Londýně koncert, jehož výtěžek byl věnován ve prospěch uherských uprchlíků. To rozlítilo císaře Františka Josefa I. natolik, že byl okamžitě zbaven místa v orchestru i místa profesora na konzervatoři. Zůstal v Londýně a živil se občasnými koncerty. V roce 1869 se vrátil do Vídně, byl omilostněn a obdržel i státní penzi. V hudební kariéře však již nepokračoval  Jeho hudba však zcela nezapadla. Zůstala trvalou součástí repertoáru komorních souborů. O její životnosti svědčí i to, že v roce 2008 bylo v Itálii založeno "Trio Jansa", které tak úspěšně šíří skladatelovo jméno ve světě.

Dílo.

Komponoval výhradně komorní skladby a skladby pro housle. François-Joseph Fétis v uvádí čtyři houslové koncerty. Dochoval se však pouze jeden (op. 83).  Z dalších skladeb:  Dnes je živá jeho instruktivní literatura, zejména houslová dueta.

Leopold Jansa (23. března 1795 Ústí nad Orlicí – 25. ledna 1875 Vídeň) byl český houslista, skladatel a hudební pedagog.

Leopold Jansa (né le à Ústí nad Orlicí et mort le 24 ou le à Vienne) est un violoniste, compositeur et professeur bohémo-autrichien. Il est particulièrement connu pour ses compositions de musique de chambre et pour violons.