Historie.

Po rozpadu Sovětského svazu část výrobců nosných raket zůstala mimo hranice Ruska, zejména na Ukrajině – například výrobce nosných raket Zenit, Južnoje (nově nazývané Deržavne konstruktorske bjuro „Pivdenne“ im. M. K. Janhelja), nebo výrobce raket Cyklon a Dněpr, Južmaš (nově nazývaný Vyrobnyče Objednanňa Pivdennyj Mašynobudivnyj Zavod imeni A.M. Makarova). Hlavní kosmodrom Sovětského svazu, Bajkonur, leží na území Kazachstánu a Rusko si muselo domlouvat jeho pronájem. To vedlo k rozhodnutí vyvinout zcela nový typ ruské nosné rakety pojmenovaný Angara, který by nahradil rakety vyráběné v zahraničí a umožnil Rusku dosáhnout vesmíru i bez Bajkonuru. Nejprve šlo o náhradu zahraničních nosičů, ale později se uplatnila i další hlediska, jako nahrazení zastaralých nebo neekologických nosičů. K tomuto účelu také bylo nutné postavit nebo upravit vypouštěcí zařízení. Nejprve v Plesecku a později ve Vostočném. Soutěže o zakázku nového nosiče se zúčastnilo několik společností a v roce 1994 byl jako vítěz vybráno Chruničevovo středisko, výrobce nosiče Proton. Právě obchodní úspěch Protonu navíc zajistil Chruničevovu středisku dostatek financí v následujícím období, kdy se vládní finanční zajištění projektu Angara potýkalo s problémy.  Počáteční návrh Chruničevova střediska předpokládal pro pohon prvního stupně využití modifikovaného raketového motoru RD-170 a druhý stupeň využívající kombinaci kapalného kyslíku a kapalného vodíku. V roce 1997 byla myšlenka druhého stupně, poháněného vodíkem, opuštěna ve prospěch RP-1 (kerosenu), a koncepce s jedním motorem RD-170 byla nahrazena modulární koncepcí, která je skládána z modulů URM-1, každého s jedním novým jednokomorovým motorem RD-191 odvozeným od čtyřkomorového motoru RD-170. Tento nový modulární nosič však vyžaduje nové vypouštěcí zařízení.  V roce 2004 dostal (modulární) návrh nosiče Angara podobu a projekt pokračoval vývojem nosičů. V roce 2008 výrobce motorů RD-191 NPO Energomaš ohlásil, že vývoj motoru a jeho statické testy byly dokončeny a motor je připraven pro výrobu a nasazení, a v roce 2009 byl první dokončený první stupeň Angary dodán Chruničevovu středisku. Následující rok Vladimir Jevgeňjevič Něstěrov, generální ředitel Chruničevova střediska, oznámil, že první testovací let nosiče Angara je předpokládán v roce 2013, a v témže roce první prototyp nosiče Angara dorazil do Plesecka.  Dne 9. července 2014, 22 let po prvním návrhu Angary, se konal první start. Jednalo se o testovací suborbitální let Angary verze 1.2PP ze severně položeného kosmodromu Pleseck.  Dne 23. prosince 2014 vynesla raketa Angara A5 maketu užitečného zatížení na dráhu přechodovou ke geostacionární (GTO). Další let Angary A5, tentokrát s operačním zatížením, je plánován na konec roku 2016 nebo počátek roku 2017.

Popis nosiče.

Nosič Angara je modulární, což znamená, že jeho základem jsou univerzální raketové moduly, konkrétně v prvním a druhém stupni URM-1 a ve stupni třetím URM-2.

URM-1: první stupeň (boostery) a druhý stupeň.

Na konfiguraci těžkého nosiče Angara A5 je dobře vidět modulární návrh konstrukce těchto nosičů. První a druhý stupeň Angary A5 se skládá z celkem pěti (shodných) modulů URM-1. Okolo centrálního modulu URM-1 druhého stupně jsou připevněny další čtyři postranní urychlovací moduly URM-1 prvního stupně (boostery). Všechny z těchto modulů URM-1 jsou vybaveny jedním motorem Energomaš RD-191, spalující kapalný kyslík a vysoce rafinovaný kerosen (RP-1).  Modul URM-1 obsahuje (postupně shora): nádrž kapalného kyslíku, dále následuje mezinádržová struktura obsahující elektroniku pro řízení letu a telemetrii (předávání informací o stavu modulu na Zem), a dále nádrž na kerosen (RP-1). Základna modulu je tvořena motorovou komorou obsahující zařízení pro změnu vektoru tahu motoru a pro řízení otáčení (nosiče) kolem podélné osy.

RD-191.

Jednokomorový motor RD-191 modulu URM-1, je odvozen od čtyřkomorového motoru RD-170, původně vyvinutého pro urychlovací stupně supertěžkého nosiče Eněrgija.

URM-2: třetí stupeň.

Třetí stupeň nosiče Angara A5 (a Angara A3), představuje modul URM-2, používající jeden čtyřkomorový motor RD-0124A (návrh: KB chimavtomatiki) který, stejně jako první a druhý stupeň, spaluje kapalný kyslík a petrolej. Motor RD-0124A je blízký příbuzný motoru RD-0124, který v současné době pohání druhý stupeň Sojuzu 2.1b a Sojuzu 2.1v. V případě Angary A5 má stupeň URM-2 šířku 3,6 metru. Do budoucna je plánováno nahrazení RD-0124A lehčím a jednodušším jednokomorovým motorem RD-0125A.

RD-0124A.

Čtyřkomorový motor RD-0124A modulu URM-2, je odvozen od čtyřkomorového motoru RD-0124, původně vyvinutého pro nosič Sojuz 2.

Horní stupně.

Pro vynášení nákladů na nízkou oběžnou dráhu nebudou nosiče Angara používat horní stupně.

Briz-M.

Pro vyšší oběžné dráhy, jako je například dráha přechodová ke geostacionární a také dráha geostacionární, bude Angara A3 a Angara A5 používat horní stupeň Briz-M (který je v současnosti používán například v nosiči Proton-M), poháněným jedním motorem S5.98M spalujícím NO a UDMH.

Block DM-03.

Druhou alternativou je využití částečně kryogenního horního stupně Block DM-03 který spaluje kerosin a kapalný kyslík.

KVTK.

Další možností je využití zcela kryogenního horního stupně, označeného KVTK. Tento stupeň bude spalovat kapalný vodík a kapalný kyslík, a pohánět ho bude motor RD-0146D, což umožní nosiči Angara A5 zvýšit nosnost na GTO o dvě tuny nákladu.

Varianty.

Angara 1.2.

Nejlehčí Angara je Angara 1.2, která obsahuje pouze jeden modul URM-1 jako první stupeň a modifikovaný stupeň Block I jako druhý stupeň. Má startovací hmotnost 171 tun a může vynést 3,8 tun nákladu na kruhovou oběžnou dráhu 200 km x 60° (LEO).

Angara 1.2PP.

Modifikovaná Angara 1.2 (index 14А125-01), pojmenovaná Angara 1.2PP - "Angara-1.2 pervyy polyot", uskutečnila svůj úvodní suborbitální let 9. července 2014. Tento let trval 22 minut a jako zátěž byl nesen hmotový simulátor (zátěž) vážící 1430 kg. Angara 1.2PP vážící 171 tun a zahrnující modul URM-1 jako první stupeň a částečně natankovaný modul URM-2 o šířce 3,6 metru umožnila otestování hlavních částí (složitější) Angary A5 v letu před jejím prvním orbitálním startem, který proběhl ke konci roku 2014.

Angara 3.

Střední konfigurace Angary svými parametry představuje náhradu za nosič Zenit. Na rozdíl od nejlehčí verze Angary je složena ze tří modulů URM-1, z centrálního a dvou postranních. K centrálnímu modulu je připevněn třetí stupeň, URM-2. Nosnost Angary A3 z kosmodromu Pleseck na nízkou oběžnou dráhu kolem Země (LEO) je přibližně 14,6 tuny nákladu, na dráhu přechodovou ke geostacionární (GTO) to za pomoci horního stupně Briz-M to je až 2,4 tuny nákladu. Angara v této konfiguraci zatím neletěla (leden 2016).

Angara 5.

Těžká konfigurace nosiče Angara představuje v první řadě náhradu za nosič Proton. Jak název napovídá, skládá se z celkem pěti modulů URM-1. Používá jeden centrální modul URM-1 jako druhý stupeň. Další čtyři moduly prvního stupně URM-1 jsou připevněny okolo centrálního URM-1.

Angara 7.

Existují návrhy na supertěžkou Angaru A7, která by vážila 1 133 tun a byla schopna vynést 35 tun na 200 km x 60° na nízkou oběžnou dráhu (LEO), nebo ve druhé fázi 12,5 tuny na GTO s využitím zvětšeného modulu KVTK (KVTK-A7), na místo URM-2. Nejsou žádné aktuální plány na vývoj Angary této verze, protože by vyžadovala větší centrální modul, kvůli potřebě nést více pohonných hmot a nutnosti čekat na dokončení vývoje kyslíko-vodíkových motorů pro KVTK. Angara 7 také bude vyžadovat jinou vypouštěcí rampu (než pro konfiguraci Angara 5). Avšak podle šéf-editora Russia's Space News, Igora Marinina, práce na Angaře A7 v současné době probíhají v Chruničevově státním výzkumně-výrobním vesmírném centru.

Angara 1.1.

Angara s Brizem-M jako druhým stupněm. Zrušena.

Bajkal.

Návrh znovupoužitelného pomocného modulu URM-1 s proudovým motorem a křídly, které by mu po startu umožnila přistát na letišti.

Angara 100.

Návrh těžké rakety, z roku 2005, s nosností přes sto tun. Používala by čtyři pomocné motory RD-170, centrální stupeň s RD-180 a horní s RD-0120.

Přehled nosností na různé orbitální dráhy.

Kruhová dráha, výška dráhy 200 km nad Zemí, sklon dráhy 63,1 stupně k rovníkuKruhová dráha, výška dráhy 1500 km nad ZemíEliptická dráha, nejnižší bod dráhy ve výšce 500 km, sklon dráhy 25 stupňůKruhová dráha ve výšce přibližně 35 800 km, nad rovníkem (sklon dráhy 0 stupňů)Úniková dráha (druhá kosmická rychlost)Oběžná dráha kolem Měsíce

Testování a výroba.

Produkce modulů URM a horního stupně Briz-M bude umístěno v dceřiném podniku Chruničevova střediska, ve firmě Proizvodstvennoje objediněnije „Poljot“ v Omsku. V roce 2009, Poljot investoval přes 771,4 miliónů ruských rublů (okolo 25 miliónů USD) do výrobní linky nosičů Angara. Vývoj a testování motoru RD-191 byl podnikem NPO Energomaš dokončen, takže jejich hromadná výroba bude moci být zadána podniku Proton-PM v Permu.

Kosmodromy.

Angara je v současné době primárně vypouštěna z kosmodromu Pleseck na severu evropské části Ruska. Později bude využíván také kosmodrom Vostočnyj, který je umístěn na jihovýchodě Ruska. Kosmodrom Vostočnyj umožňuje vypouštět nosiče s vyšším užitečným zatížením než z Plesecka a také umožní pilotované lety.

Rakety Angara představují rodinu nosných raket vyvinutých moskevským Státním kosmickým vědeckovýrobním střediskem M.V.Chruničeva. Tyto nosiče mohou vynést na nízkou oběžnou dráhu 3 800 až 24 500 kg. Spolu s nosnou raketou Sojuz 2 jsou určeny k nahrazení několika starších nosných raket.

Les lanceurs Angara sont une famille de fusées russes du, qui prennent notamment la suite du lanceur lourd Proton dont le retrait est programmé à cause de son utilisation d'ergols très toxiques.


Historie.

Počátky (1990-1995).

Na počátku devadesátých let 20. století skupina nezávislých kreslířů pracujících pro Marvel Comics nesouhlasila s nájemnou prací, kdy jejich díla právně přecházela do vlastnictví vydavatelství. Mezi protestujícími byli Todd McFarlane, Jim Lee, Rob Liefeld, Marc Silvestri, Erik Larsen, Jim Valentino, Whilce Portacio a Chris Claremont. Po neshodách s vedením nakonec z Marvelu odešli a sedm z nich založilo autorské vydavatelství Image Comics. Jejich odchod znamenal pád hodnoty akcií Marvelu o více jak 3 dolary za kus.  Ačkoliv Image Comics založilo sedm kreslířů, tak partnerství vytvořilo již jen šest, a to Larsen, Lee, Liefeld, McFarlane, Silvestri a Valentino. Každý z nich založil v rámci vydavatelství vlastní nezávislé studio:  Z počátku s distribucí a produkční činností pomáhalo nakladatelství Malibu Comics. Prvními komiksy u Image Comics byly série: "Youngblood" (autorem byl Liefeld), "The Savage Dragon" (Larsen), "Spawn" (McFarlane) a "WildC.A.T.s." (Lee). Série zaznamenaly okamžitý úspěch a již v roce 1993 vydavatelství disponovalo tolika penězi, že mohlo začít vydávat své publikace zcela nezávisle. Ačkoliv bylo mnoho sérií neustále odkládáno a některým se na trhu příliš nevedlo, zisk úspěšných sérií pomáhal dalšímu rozvoji vydavatelství. Brzy přišly na trh nové úspěšné série jako "Gen13" (od Wildstorm Productions) a "Witchblade" a "The Darkness" (z Top Cow).

Rozpad prvního partnerství (1996-1999).

V polovině devadesátých let se mezi partnery objevily první neshody. Projevily se tím, že si Liefeld založil vlastní nakladatelství Maximum Press, k jehož financoání údajně používal finance Image Comics. Marc Silvestri na protest v roce 1996 vyjmul svůj Top Cow Productions z Image Comics (ale zůstal společníkem). Liefeld pod tlakem na podzim 1996 rezignoval na funkci CEO vydavatelství a vzdal se i svého podílu. Silvestri poté navrátil Top Cow pod Image.  V roce 1998 byl založen imprint Wildstormu s názvem Cliffhanger. Jim Lee ale v roce 1998 odprodal svůj podíl a i se svým studiem WildStorm Productions odešel a brzy ho prodal DC Comics.

Souboj o třetí místo (2000- dodnes).

Od počátku 21. století se Image Comics přetahuje s vydavatelstvími Dark Horse Comics a IDW Publishing o pozici třetího nejúspěšnějšího komiksového vydavatelství v USA.  Současnými partnery (rok 2014) jsou: Robert Kirkman, Erik Larsen, Todd McFarlane, Marc Silvestri a Jim Valentino. Robert Kirkman se stal novým partnerem Image Comics v roce 2008. Kirkman si vybudoval reputaci svými úspěšnými sériemi "Invincible" a "The Walking Dead". V roce 2009 u Image založil svůj vlastní imprint s názvem Skybound.  Od roku 2009 vydávají cenami ověnčené série "Chew", "Morning Glories", "Fatale", "The Manhattan Projects" a "Saga". Nakladatelství vydává své knihy do padesáti zemí a jejich díla jsou překládána až do dvaceti jazyků.

Filmové a televizní adaptace.

Některé série či grafické knihy od Image Comics se dočkaly filmového nebo televizního zpracování. Asi nejslavnějším je seriál "Živí mrtví (The Walking Dead)".

Image Comics je americké komiksové vydavatelství. Bylo založeno v roce 1992 sedmi úspěšnými komiksovými kreslíři jako autorské vydavatelství, ve kterém autoři nemusí přenechávat autorská práva na svá díla vydavatelství. Image Comics zaznamenalo ihned velký úspěch a stalo se jedním z největších komiksových vydavatelství v USA. Původně byla vydávána díla především zakládajících společníků, ale brzy zde dostalo šanci mnoho nezávislých či začínajících tvůrců. Mezi nejvíce známé série vydáváné u Image Comics patří: "Spawn", "Savage Dragon", "Witchblade", "The Darkness", "Invincible", "The Walking Dead", "Saga", "Chew" a "Haunt".

Image Comics est une maison d'édition de comics américaine fondée en 1992. Cette année-là, sept des plus importants dessinateurs de Marvel Comics, Todd McFarlane, Jim Lee, Erik Larsen, Rob Liefeld, Marc Silvestri, Whilce Portacio (qui renonce rapidement pour raisons personnelles) et Jim Valentino, mécontents de la façon dont ils sont traités par cet éditeur, décident de le quitter et de fonder leur propre société. Le fonctionnement d'Image est très différent des éditeurs plus anciens, comme Marvel ou DC Comics, puisqu'il s'agit plus d'un agglomérat de maisons d'édition indépendantes, dirigées chacune par un membre fondateur. Image est seulement une société qui permet de mieux gérer les relations avec les autres partenaires de la chaîne du livre (imprimeurs, diffuseurs, etc.).


Historie.

První zlaté mince byly raženy na území starověkého Řecka - v Anatolii v 7. st. př. n. l. Zlato bylo v Řecku pro ražbu ovšem využíváno jen ojediněle, v době, kdy se snižovala zásoba stříbra. Nejvíce zlata v té době vlastnila Perská říše. Za vlády Dareia I. byly raženy zlaté mince, tzv. dareiky. Některé z nich se dokonce zachovaly do dneška. Římská říše, podobně, jako Řecko, držela zlato pouze v rezervách. První římské zlaté mince byly vyraženy v roce 215 př. n. l., aby pomohly financovat 2. punskou válku proti Kartágu. Od 2. do 1. st. př. n. l. dostali římští vojevůdci právo razit zlaté mince, aby mohli vyplácet vojáky. Tak vznikly první velkoražby římských zlatých mincí. Tyto mince dostaly název - zlatý aureus.  První zlatá mince ražená ve středověku na českém území byl zlatý florén. Florény se začaly razit roku 1325 za vlády Jana Lucemburského. Ražbu florénů díky mincovní reformě vystřídala ražba zlatých dukátů.  V roce 1933 byly v USA nařízením prezidenta Theodora Roosevelta všechny oběžné zlaté mince roztaveny a následně uloženy ve Státním depozitáři drahých kovů v pevnosti Fort Knox. Prezident Roosevelt se tímto zvyšováním zlatých rezerv snažil zabránit hospodářské krizi. V novodobých dějinách se se zlatými mincemi setkáme hlavně u sběratelských mincí, které jsou pravidelně emitovány centrálními bankami.

Sběratelské mince.

Je mnoho faktorů, které ovlivňují hodnotu zlatých sběratelských mincí. Například limitace edice, stáří mince, zachovalost, téma. V roce 2002 byl v aukční síni Sotheby's v New Yorku vydražen vzácný Double Eagle 1933 za rekordních 7 590 020 dolarů. Tento prodej z něj udělal nejhodnotnější minci, která byla kdy prodána. Mince se jmenuje Double Eagle neboli dvojitý orel, protože její nominální hodnota představuje dvojnásobnou cenu, jakou v době ražby stálo zlato. Za vysokou cenu dražby může právě nařízení z roku 1933, jelikož se díky němu zachovalo jen několik Double Eaglů z tohoto roku, tím pádem výrazně nabyly na hodnotě.  V roce 2007 vyrobila Kanadská královská mincovna 100 kilovou zlatou minci s nominální hodnotou 1 000 000 dolarů, přestože byl obsah zlata v minci v hodnotě přes 2 miliony. Mince měří v průměru 50 centimetrů a je 3 centimetry hrubá. Unikátní zlatá mince byla vyrobena jen proto, aby propagovala novou řadu mincí - Kanadských javorových listů. Na žádosti zájemců však byly vyrobeny další a prodány v rozmezí od 2,5 do 3 milionů dolarů.

Zlaté mince jsou mince vytvořené zcela nebo částečně ze zlata. Od počátku sloužily jako oběživo, v současnosti jsou raženy zejména jako sběratelské mince.

Une pièce en or ou pièce d'or est une pièce de monnaie partiellement ou entièrement en or. L'or a été utilisé pour les pièces pratiquement depuis l'invention de la monnaie, notamment en raison de la valeur intrinsèque de ce métal. De nos jours, les pièces d'or sont destinées au marché des collectionneurs ou à des placements financiers de long terme.


Historie.

První zmínky o anglických špringršpanělech, nebo alespoň psech jim podobných, jsou z 14. století, kdy byl křížením field španěla s jinými dlouhosrstými vodními psy vyšlechtěn. Stalo se tak v hrabství Norfolk. Je možné, že byl později křížen i s anglickými kokršpaněly, tato domněnka je ale nepotvrzená. Jeho jméno má původ v jeho původním využití, tedy plašení ptactva (spring = plašit). Později byl ale hojně využíván spíše jako aportér zvěře z vody i na souši. Zajímavostí je, že jeho prapůvodní vlast bylo Španělsko a přesto se mu dnes říká "anglický" a v jeho oficiálním standardu dle FCI je za zemi původu uznávána Velká Británie.  V roce 1907 byl uznán FCI při zasedání ve Velké Británii, avšak plemenná kniha existovala již o půl století dříve.  První angličtí špringršpanělové se do České republiky dostali ve 20. až 30. letech 20. století. Protože ale o nedlouhou dobu později začala druhá světová válka, vypadalo to, že v Čechách toto plemeno vymře. V 60. letech 20. století se ale jeho chov značně rozvinul.  Oficiální používaná zkratka pro toto plemeno je ASS

Povaha.

Anglický špringršpaněl je veselý a hravý pes, který je velice vázaný na svoji rodinu, může se na ní stát až závislým. Rád a rychle se učí a cvičit ho můžou i začátečníci. Není tvrdohlavý. Je to dobrý skokan i plavec — skokan proto, že při jeho původní účelu plašil zvěř tak, že se snažil na ni skočit. Je živý a vytrvalý, téměř s nevyčerpatelnou zásobou energie. Moc neštěká a i v bezvýchodných situacích se snaží vše vyřešit bez vrčení nebo kousání.  Je vhodný k dětem, která má rád. Plemeno má vžitou lásku k lidem a ublíží jim jen pokud je k tomu opravdu dohnán.  S ostatními zvířaty vychází dobře, většinou ale má sklony honit rychle se pohybující předměty, nevyjímaje domácí i divoká zvířata a cyklisty. Je vhodné jej chovat ve smečce s jinými psy, není totiž přehnaně dominantní a pokud byl řádně socializován ve štěněcím období, bude vědět, jak s nimi dobře vycházet, to už je ale věc výchovy.

Péče.

Péče o srst.

Srst anglického špringršpaněla vyžaduje každodenní péči, hlavně pak pročesávání, to je nutné hlavně proto, aby se nezacuchávala a nelámala se. Je velmi hustá a dlouhá, proto je téměř samočistící, mytí šamponem tedy není nutné, dokonce se doporučuje vyhýbat se mu. Alespoň 2x za rok se srst musí nechat ostříhat, pokud sám majitel nevyžaduje, aby byla delší.  Speciální péči je nutno vynaložit na péči o srst v uších. Tu musíte ručně vytrhávat, pokud je dlouhá a uši kontrolovat, protože tito psi mají sklony k zánětu zvukovodu.

Pohyb.

Protože je anglický špringršpaněl velmi aktivní a hravý, je vhodné s ním sportovat a dopřávat mu co nejvíce pohybu a zábavy. Pokud se nudí, může se zabavit tak, že vám bude ničit dům či zahradu. Pohyb sice nevyžaduje, ale je tedy lepší jej nějak zabavit. Vhodný je pro něj veškerý pohyb, od horských túr po plavání, které ho baví nejvíce.

Výcvik a výchova.

Výcvik není u tohoto plemene nutností, ale je lepší jej mít vycvičeného. Nesnese hrubší zacházení a proto by výcvik měl vést někdo, kdo si poradí s co nejméně fyzickými tresty. Učí se rychle a baví ho to, proto může výcvik vést i úplný začátečník.

Anglický špringršpaněl (anglicky: "English Springer Spaniel") známý také jako špringršpaněl je staré anglické plemeno psa, dnes rozšířené po celém světě.

Springer anglais ou l'English Springer Spaniel est un chien de chasse. C'est un chien leveur de gibier et broussailleur (groupe 8) qui est aussi utilisé comme chien d'eau grâce à ses capacités de nage. Cette race est d'origine britannique, d'où son nom. Dans les années 1900 une forme moderne de Springer Anglais est née dans le comté de Norfolk en Angleterre appelé Norfolk Spaniel. À l'origine, ce chien fut employé à la chasse pour faire jaillir ("to spring" signifie jaillir en anglais, ce qui explique le nom Springer) le gibier du taillis où il se trouvait afin que les fusils des chasseurs tirent bien leur cible.


Popis a taxonomie.

Levhart perský je velký poddruh levharta skvrnitého, což odpovídá Bergmannovu pravidlu. Spolu s některými populacemi levhartů afrických, indických a s cejlonskými levharty patří k nejtěžším. Hmotnost samců se v průměru pohybuje okolo 65–70 kg a výjimečně dosahuje až k 90 kg. Samice jsou podstatně menší, většinou okolo 45 kg těžké. Zbarvení je světlé, krémové až šedožluté, s velkými, pravidelně rozmístěnými rozetami. Srst je dlouhá a hustá, především v zimním období.  Dříve bylo rozlišováno více poddruhů levharta – kromě perského byl uváděn zakavkazský ("Panthera pardus ciscaucasica") a anatolský levhart ("P. p. tulliana"), nyní se tyto subspecie neuznávají jako samostatné, resp. jejich uznání není dosud akceptováno. Taxonomie západoasijských levhartů je nicméně stále předmětem bádání.

Populace a rozšíření.

Počet dospělých jedinců je odhadován na 871–1290 (rok 2008). Odhady populací v jednotlivých státech resp. oblastech výskytu jsou následující: 550–850 v Íránu, 200–300 v Afghánistánu, 78–90 v Turkmenistánu, méně než 10–13 v Arménii, méně než 10–13 v Ázerbájdžánu, 3–4 v Náhorním Karabachu, méně než 5 v Gruzii, méně než 10 v ruské části Kavkazu, méně než 5 v Turecku. Írán je jádrovou oblastí a jakousi pevností výskytu a vyživuje malé kavkazské, turecké a turkmenské populace. Pro rozšíření a početnost populace v Afghánistánu existují velmi nespolehlivé údaje. Výskyt v Iráku není v současnosti potvrzen. Pro předpokládané další populace (např. Pákistán), chybějí data.

Život.

Biotop levharta perského je poměrně pestrý – může žít v lesích mírného a subtropického pásu, horských oblastech, polopouštích či lesostepích.  K jeho oblíbené kořisti patří koza bezoárová, džejran, zajíc polní, srnec obecný, kozorožec kavkazský, urial, muflon, prase divoké a dikobraz srstnatonosý. Kromě toho je schopen ulovit jakoukoliv kořist až do velikosti koně. Levhart není v současnosti vystaven konkurenci silnějších predátorů, než je on sám, neboť došlo k jejich vyhubení. Jednalo se o tygra kaspického a lva perského. Určitou konkurenci tak představují jen středně velké nebo menší šelmy: rys ostrovid, vlk obecný, hyena žíhaná, karakal a zcela výjimečně i irbis.  Období páření levharta perského probíhá obvykle od poloviny ledna do poloviny února. Samci a samice spolu zůstávají jen krátce a rychle jeden druhého opouštějí. Doba březosti trvá v průměru 90–106 dní. Samice rodí obvykle dvě mláďata, větší počet je spíše vzácný (zaznamenané maximum je čtyři). Levharti pohlavně dospívají po dvou letech a v přírodě se obvykle nedožívají více než 12 let. V zajetí to může být až 16 let.

Ohrožení a ochrana.

Hlavním nebezpečím pro perské levharty je pytláctví, úbytek přirozené kořisti, ztráta přirozeného prostředí a obecně růst lidské populace a jejích aktivit (mj. i vojenského rázu). Poklesem počtu jedinců došlo k výrazné fragmentaci populace, která je tím podstatně méně životaschopná. Přežití těchto koček mimo rezervace je velmi nejisté. Například ze 71 zaznamenaných úmrtí v Íránu v letech 2007–2011 bylo přes 70 % v důsledku odstřelu nebo otravy. 13 levhartů zahynulo kvůli nehodám na silnicích.  Přežití této šelmy může zajistit jen důsledná ochrana, osvětová práce mezi obyvateli a propojení fragmentovaných areálů biokoridory. Je evidentní, že Írán a jeho populace levharta bude muset hrát klíčovou roli. Chovy v zoologických zahradách trpí častým příbuzenským křížením a nejsou tak vhodné pro oživení či doplnění divoké populace. V Čechách je chován v Zoo Dvůr Králové nad Labem a Zoo Jihlava. Na Slovensku je chován v Zoo Bojnice.

Levhart perský ("Panthera pardus saxicolor" nebo "Panthera pardus ciscaucasica"), zvaný též levhart zakavkazský nebo levhart anatolský je jedním z největších poddruhů levharta skvrnitého. Žije v severním Íránu, východním Turecku, na Kavkaze, jižním Turkmenistánu a západním Afghánistánu. Ve volné přírodě se nachází jen okolo 1000 jedinců a poddruh je podle norem IUCN veden jako ohrožený.

La Panthère de Perse ("Panthera pardus saxicolor"), ou léopard iranien, est l'une des sous-espèces de léopards originaire de l'Asie occidentale. C'est l'une des plus grosses sous-espèce de léopard avec une taille proche de celle de la sous-espèce africaine.


Jména.

Tung Čchi-čchang používal zdvořilostní jméno Süan-caj () a pseudonymy S’-paj () a Siang-kuang ťü-š’ ().

Život a dílo.

Tung Čchi-čchang pocházel z Chua-tchingu v prefektuře Sung-ťiang (dnes je Chua-tching městys v městském obvodu Ťia-ting v Šanghaji). Od mládí byl uznávaný učenec, v pětatřiceti letech (1589) složil palácové zkoušky – nejvyšší stupeň úřednických zkoušek – a získal hodnost "ťin-š’". Poté sloužil ve státní správě, časem z nižších regionální úřadů postoupil výše, až roku 1621 dosáhl jmenování náměstkem ministra obřadů. Do politiky se nevměšoval, místo ní se věnoval umění – poezii, kaligrafii, malířství. Oblíbil si buddhismus v jeho čchanové verzi, přičemž dle svých slov, dosáhl „náhlého osvícení“. Ještě více se věnoval taoismu, přitom však plně sdílel morálku a etiku konfuciánství. Vynikal v literární kompozici, malbě i kaligrafii. Byl také sběratel a znalec, na mnoha dílech se zachovala jeho hodnocení a nápisy.  Své názory na teorii a historii umění vyložil v několika pojednáních, zejména v "Chua-č’" (, "Smysl malířství") a "Chua-jen" (, "Prohlídka malířství"). V nich představil „teorii severní a jižní školy“. Prohlásil, že tchangský malíř Li S’-sün (653–718), který tvořil barevné zelenomodré krajiny, byl zakladatelem severní školy tíhnoucí k profesionální malbě líbivých děl na zakázku; kdežto tchangský malíř Wang Wej (asi 699–760) byl podle něj zakladatel jižní školy tvořící pouze tuší, literátského malířství snažícího se o vyjádření myšlenek tvůrce a neohlížejícího se na materiální prospěch. Jižní směr považoval za umělecky hodnotnější.  K reprezentantům severní školy po jejím zakladateli počítal jeho syna Li Čao-taoa; pak severosungské Čao Kana, Čao Po-ťüa, Čao Po-sua, jihosungské Ma Jüana a Sia Kueje. Jižní školu reprezentovali kromě Wang Weje také tchangští Čang Cao, Ťing Chao, Kuan Tchung z období pěti dynastií, sungští Kuo Čung-šu, Tung Jüan a Ťü-žan, Mi Fu a Mi Jou-žen, čtyři jüanští mistři. Za cíl umělce považoval ne zpodobení vnějšího vzhledu okolního světa, ale vystižení vnitřní, duchovní, podstaty zobrazovaného. Proto si necenil dekorativnosti a povrchní líbivosti profesionálních malířů. Zdůrazňoval nutnost studia mistrů minulosti, snahu o souznění s duchem jejich prací, současně však odmítal prosté kopírování jejich děl. Jeho názory byly po staletí velmi vlivné, s přehodnocováním „teorie severní a jižní školy“ se začalo až ve 20. století.  Psal i o dějinách kaligrafie, přičemž vyzdvihoval oba Wangy (Wang Si-č’a a Wang Sien-č’a). Mistry svého sungťiangského regionu stavěl výše než kaligrafy ze Su-čou.  Ve svém díle v kaligrafii vycházel ze stylu Čao Meng-fua a Wen Čeng-minga, v malbě Tung Jüana a Ťü-žana. Maloval především monumentální krajiny, Své zásady aplikoval i na ně, s lehkostí mísil variace na styly minulých mistrů aniž by opakoval nějaké konkrétní dílo, čímž vytvářel dojem originality.  Z Tung Čchi-čchanga vycházeli jeho žák Wang Š’-min, ortodoxní malíři čchingské doby, ale i Š’-tchao a Pa-ta šan-žen.

Tung Čchi-čchang (, 1555–1636), byl čínský učenec mingského období. Proslul jako malíř, kaligraf a mimořádně vlivný historik a teoretik umění, autor „teorie severní a jižní školy“.

Dǒng Qíchāng (1555-1636) était un peintre, calligraphe et critique d'art de la fin de la période Ming. Il eut, en tant que critique, une énorme influence sur une certaine idée de la peinture lettrée, en Chine même mais aussi au Japon, en opposant de manière radicale une certaine « École du Nord » à une certaine « École du Sud ». Ses conceptions ont été remises en question à la fin du seulement, lorsqu'une étude systématique de toute l'histoire de la peinture de lettrés put se faire au regard des œuvres.


Úprava v Evropské unii.

V Evropské unii vychází toto ze Směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů, kdy právo na zapomnění je dovozeno z rozsudku Soudního dvora EU ze dne 13. května 2014, ve věci C 131/12 Google Spain SL, Google Inc. proti Agencia Española de Protección de Datos (AEPD), Mario Costeja González. Mario Costeja González se původně domáhal přímo odstranění článku z internetových stránek novin "La Vanguardia". Směrnice ovšem připouští jednotlivým členským státům právo přijmout odchylnou úpravu. Španělsko, na rozdíl od České republiky, práva a povinnosti vyplývající z ochrany osobních údajů při jejich zpracování upravuje odlišně. Z tohoto důvodu nebyl Mario Costeja González úspěšný s žalobou přímo proti novinám "La Vanguardia" a požadoval pouhé odstranění odkazů k tomuto článku. Právo na zapomnění existovalo tedy v legislativě Evropské unie již od poloviny devádesátých let, v České republice existuje tato úprava od roku 2000. Právo na likvidaci osobních údajů nebylo masivně využíváno, neboť jak upozornila advokátka Hana Gawlasová z kanceláře Kinstellar v rozhovoru pro server Euractiv.cz": "„Nemělo to marketingovou podporu, lidé o tom nevěděli.“"  Britský komisař pro přístup k informacím Christopher Graham se obavám z omezení svobody projevu vyjádřil dle BBC tak, že "„Určitě existují uzavřené případy, kterým by se mělo věnovat méně pozornosti. Právo by je považovalo za promlčené, ale Google nic takového nezná.“" Advokát Jan Varga Českému rozhlasu řekl, že "„Je otázka, jestli došlo k neoprávněnému zásahu do osobnostních práv. Zastávám názor, že média mají právo referovat o skutečnostech. Jiná věc je, že informace by měly být dávány relativně objektivním způsobem a ne způsobem, který by byl úmyslně poškozující daného člověka. Tam je asi ta hranice.""  Dle vyjádření mediální zástupkyně společnosti Google Daniely Chovancové při posuzování ""vyhodnocují zda výsledky obsahují zastaralé nebo nepřesné informace. Zvažujeme, zda je zvěřejnění informací ve veřejném zájmu. Například se informace týkají finančních podvodů, zneužití pravomoci nebo zanedbání péče, odsouzení za trestný čin nebo veřejného působení ve státní správě. Náš tým odstraňování výsledků musí každou stránku posuzovat individuálně.""  V souvislosti s aplikací tohoto rozsudku se jeví jako problematické zveřejňování totožnosti lidí, kteří o smazání odkazů žádali. Mluvčí Úřadu pro ochranu osobních údajů David Pavlát k tomuto uvedl: "„Pokud by <nowiki>[</nowiki>provozovatel stránky] například zveřejňoval informace o tom, které osoby se domáhají odstranění výsledků vyhledávání na jeho stránkách, byl by takový postup zjevně nelegitimní a v rozporu s účelem a smyslem evropské úpravy ochrany osobních údajů tak, jak ji v této záležitosti vyložil Soudní dvůr Evropské unie.“"  Dle názoru Jakuba Míška a Jakuba Harašty medializací ""může v rámci přípravného řízení trestného či trestního stíhání dojít ke značné újmě na právech obviněného či žalovaného. Fakticky pak může dojít k narušení presumpce neviny medializací v duchu zmíněného rozhodnutí Nejvyššího soudu. Informace, které vedly k této faktické negaci presumpce neviny jsou na internetu dostupné i po zprošťujícím rozsudku. Postup podle rozhodnutí Google Spain tak umožňuje promítnout osvobozující rozsudek soudu do mediální sféry. V ní je často posledním „úkonem“ informování o zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání.""

Kritika.

Někdy je toto právo označováno jako cenzura. Vyjádřil se tak ku příkladu zakladatel Wikipedie Jimmy Wales.

Příklady využití.

Asi nejznámejším příkladem použití práva na zapomnění je případ, kdy se Mario Costeja González domohl u Soudního dvora EU odstranění stránky La Vanguardia z výsledků vyhledávání španělského Googlu.  Dle serveru Živě.cz byl jednou z prvních odstraněných internetových stránek článek ekonomického editora BBC Roberta Pestona, který uveřejnil na svém blogu v roce 2007. V tomto případě šlo odstranění odkazu z vyhledávání v případu bývalého generálního ředitele banky Merrill Lynch, kdy článek BBC pojednával o jeho propuštění poté, co vyšlo najevo, že investiční banka má miliardové ztráty. Redaktor se nejprve domníval, že osobou, která žádost podala a je tedy dotčenou osobou byl právě jmenovaný ředitel banky, neboť byl jedinou osobou uvedenou jmenovitě v článku. Svůj omyl zjistil až později, neboť jak uvádí David Slížek ve svém článku:" "o výmaz nemusel zažádat člověk jmenovaný v textu, ale i kdokoli, jehož jméno se jen objevilo v diskusi pod článkem.""  Úspěšný byl také investor který dosáhl odstranění odkazu na článek Wall Street Journalu z roku 1998, kde se psalo o jeho účasti v semináři tantrického sexu. Google uznal za oprávněnou také žádost belgického občana, který byl odsouzen za závažný trestný čin, ale odvolacím soudem byl osvobozen.  Google sám na svých stránkách uvádí příklady žádostí, které dostává včetně výsledku posouzení těchto žádostí. Google neuvedl osobní údaje žadatelů, pouze stát, z kterého žádost přišla. Jako příklady užití práva na zapomnění Google uvedl následující:  V Česku byli například se svou žádostí úspěšní žadatelé zastoupení pražským advokátem Janem Vargou, kteří byli zproštěni obvinění, a to po 624 dnech strávených neoprávněně ve vazbě, kdy mediální publicita měla dle jeho slov negativní následky. Jak uvedl, v obecné rovině jde o případy, kdy je někdo neoprávněně obviněn z trestného činu a záležitost za sebou zanechá mediální otisk. Dále bylo tohoto práva využito např. ve prospěch studenta práv, který byl dříve v rámci kauzy Modrá hvězda nepravomocně odsouzen k podmíněnému trestu. Český rozhlas upozornil, že Google skryl předmětný článek pouze v evropské mutaci svého vyhledávače, a navíc jen z výsledků vyhledávání obsahujících jméno dotčené osoby, což umožňuje vylučovacím způsobem určit, o kterého z odsouzených nejspíše jde. Ukázal na Michala Fidru. Toto jméno uvedl i Jan H. Vitvar z "Respektu", který se ho dovtípil stejným způsobem. Podle Radia Wave může odstranění z vyhledávání vyvolat pravý opak zamýšleného, tzv. efekt Barbry Streisandové.  Dále bylo tohoto práva využito např. v kauze největší poštovní loupeže v dějinách české kriminalistiky. Google odstranil článek z roku 2002 informující o osvobozujícím rozsudku pro trojici obžalovaných, jimž nebyla prokázána vina. Český rozhlas uvedl, že Google opět skryl předmětný článek pouze v evropské mutaci svého vyhledávače a navíc nevzal v potaz skloňování jmen dotčených osob.  Šéfredaktor Lupa.cz David Slížek k identifikaci dotčených osob uvedl, že „Google nezveřejňuje, kdo žádost podal. A uhodnout žadatele na základě textu nemusí být tak jednoduché, jak se zdá.“  Mezi další servery, jejichž článek byl odstraněn z výsledku vyhledávání, je "iDNES.cz". Člen představenstva mediální skupiny MAFRA Michal Hanák uvedl, že Google upozornil společnost na odstranění odkazu na článek celkem v pěti případech. Šlo například o článek "Bonuswebu" informující o možnostech počeštění programu, dále o fotografii, která byla zaslána do soutěže a dotčená žena později nechtěla, aby snímek na internetu zůstal. Odstranění z výsledků vyhledávání se dotklo také článku z blogu [Pooh.cz] o facebookových profilech zaměstnanců Telefónica O2. Vydavatelství Czech News Center také musely být odstraněny odkazy na články týkající se bulvárního serveru Ahaonline.cz.  Týdeník "Respekt" 9. prosince 2014 informoval o svém prvním textu skrytém z výsledků vyhledávače Google, jímž se stala anglická verze článku Jaroslava Spurného a Marka Pokorného Korupce a trest z 15. dubna 2002. Při té příležitosti uvedl, že podle tehdejších posledních informací Google obdržel celkem 182 tisíc žádostí o smazání více než 655 tisíc odkazů, z toho 1893 žádostí o smazání téměř 8 tisíc odkazů přišla z ČR. Asi dvě třetiny z nich byly zamítnuty. Redaktorka Silvie Lauder přitom poukázala na netransparentnost celého procesu, a to na příkladu antisemitského komentáře Adama B. Bartoše ze serveru "Prvnizpravy.cz", který ji mimo jiné obviňoval ze lži a dle autorčina soudu poškozoval její profesní pověst, Google však stížnosti nevyhověl.

Právo na zapomnění či právo být zapomenut je právo být zapomenut v internetovém prostředí, přesněji nebýt na standardní vyhledávací dotaz vyhledán internetovým vyhledávačem. Má sloužit k ochraně osobnosti před stránkami, které mohou ovlivnit pověst osoby. Je uznávané jen v některých zemích. V případě, že internetový vyhledávač výzvě oprávněné osoby vyhoví, informuje o odstranění odkazu i provozovatele webu, na němž se nachází odstraněný článek. To často vede k tomu, že inkriminovaný provozovatel napíše příspěvek o odstranění odkazu i s popisem původně odstraněného obsahu. Jak vyplývá z rozhodnutí britského Information Commissioner's Office (obdoby českého Úřadu pro ochranu osobních údajů), je tato praxe v rozporu se zásadami ochrany soukromí, neboť v daném případě se nejednalo o veřejně činnou osobu, čin se stal v minulosti a byl již zahlazen. Šlo tedy o nepřípustný zásah do osobnostních práv žadatele.

Le droit à l'oubli est un concept qui a été discuté et mis en pratique dans l'Union européenne ainsi qu'en Argentine tout à la fin du. Il permet à un individu de demander le retrait sur le World Wide Web de certaines informations qui pourraient lui nuire sur des actions qu'il a faites dans le passé. Le droit à l'oubli s'applique concrètement soit par le retrait de l'information sur le site d'origine, on parle alors du droit à l'effacement, soit par un déréférencement du site internet par les moteurs de recherches, on parle alors du droit au déréférencement.


Klubová kariéra.

Levan Kenija hrál v gruzínském klubu FC Locomotive Tbilisi, odkud odešel do Německa do FC Schalke 04. Zde jej vedl trenér Felix Magath. Ve svých 14 letech strávil 2 týdny na trénincích se španělským gigantem FC Barcelona. V srpnu 2012 podepsal dvouletý kontrakt s ukrajinským klubem FK Karpaty Lvov.

Fortuna Düsseldorf.

Po roce se vrátil do Německa, tentokrát posílil druholigový tým Fortuna Düsseldorf. Podepsal zde dvouletou smlouvu. Očekávání příliš nenaplnil, odehrál jen 11 ligových startů a po sezoně 2013/14 mu byla smlouva ukončena.

SK Slavia Praha.

Koncem října 2014 tak mohl jako volný hráč posílit mimo oficiální přestupové období český klub SK Slavia Praha, kde se sešel se svým spoluhráčem z Fortuny Martinem Latkou. V týmu byl nejprve na testech, poté podepsal smlouvu do konce sezony 2014/15 s opcí na prodloužení. K novému angažmá dodal: „"Slavia má skvělé fanoušky, což je pro mě ohromně důležité. Stejně jako to, že hraje na nejlepším a nejfotbalovějším stadionu v Čechách. Budu se snažit, abychom se v budoucnu dostali do evropských pohárů. Mým druhým cílem je návrat do gruzínské reprezentace."“ V 1. české lize debutoval pod trenérem Miroslavem Beránkem v ligovém utkání patnáctého kola 23. listopadu 2014 proti FC Hradec Králové (remíza 1:1), odehrál 64 minut. Ve Slavii pravidelně hrával, ale postupem času ztatil i vinou zranění herní vytíženost.<br> V roce 2017 získal se Slavií titul mistra nejvyšší české soutěže, v sezóně 2016/17 nastoupil v jediném ligovém utkání (podzimní remíza 2:2 s Fastavem Zlín).

FC Locomotive Tbilisi.

V květnu 2017 se vrátil do Gruzie do klubu FC Locomotive Tbilisi.

Reprezentační kariéra.

Hrál za gruzínské mládežnické reprezentace. V A-mužstvu Gruzie debutoval 8. září 2007 v kvalifikačním utkání v Tbilisi proti Ukrajině (remíza 1:1). Poprvé za gruzínské áčko skóroval 27. 5. 2008 v přátelském střetnutí v Tallinnu proti domácímu týmu Estonska (opět remíza 1:1).

Levan Kenija (gruzínsky ლევან ყენია; anglickou transkripcí Levan Kenia; * 18. října 1990, Tbilisi) je gruzínský fotbalový záložník a reprezentant, který v současnosti působí v klubu FC Locomotive Tbilisi. Je platný jako ofenzivní středopolař. Mimo Gruzii působil na klubové úrovni v Německu, na Ukrajině a v ČR.

Levan Kenia (en ) est un footballeur international géorgien né le à Tbilissi en Union soviétique. Il évolue actuellement au poste de milieu de terrain.


Typy finanční krize.

Existuje několik typů finanční krize:

Bankovní krize.

Jestliže banka zaznamená náhlý příval výběrů ze strany vkladatelů, hovoříme o tzv. „"bank run"“. Je zřejmé, že pokud banky půjčí většinu hotovosti, kterou získají ve formě vkladů od svých klientů, bude pro ně velmi obtížné rychle vrátit zpátky všechny takto získané prostředky (vklady) v situaci, kdy jsou najednou poptávány. Banka se tedy stává platebně neschopná. Platební neschopnost (insolvence) banky způsobuje postiženým klientům ztráty vkladů, na které se nevztahuje pojištění. Situace, během které je banka zmítána masovými snahami o výběr bankovních vkladů se nazývá jako systémová bankovní krize nebo bankovní panika. Tento typ krize se obvykle projeví po uplynutí období, jenž je spjaté s poskytováním rizikových úvěrů a jejich následném nesplácení.

Měnová krize.

Neexistuje žádná obecně uznávaná definice pro měnovou krizi. Tento typ krize je za normálních okolností považován za část finanční krize. Lze říci, že měnová krize představuje stav, při němž účastníci na devizových trzích začínají rozpoznávat, že pevný směnný kurz zaznamená pád. Tento předpoklad způsobí spekulace proti pevnému kurzu, která uspíší selhání a vynutí depreciaci nebo apreciaci.

Prasknutí spekulativních bublin.

O spekulativních bublinách hovoříme v případech, kdy investoři udržují předražené skupiny aktiv. Jedním z hlavních činitelů, který ve velké míře přispívá k tvorbě bublin, je existence skupiny kupujících, kteří pořizují aktivum, neboť očekávají, že jej později budou moci prodat za vyšší cenu. Jestliže existuje bublina, lze předpokládat riziko jejího „prasknutí“, tedy pádu cen aktiv. Účastníci na trhu budou kupovat aktivum, dokud budou očekávat, že jej koupí ostatní. Když se mnoho účastníků rozhodne pro prodej, cena aktiva klesne, a to hluboce. Je velmi složité predikovat, zda se cena aktiva reálně rovná jeho základní hodnotě. Z toho vyplývá, že není snadné spolehlivě bubliny identifikovat.  Typickým příkladem spekulativní bubliny a jejího prasknutí v oblasti cen aktiv je tzv. Tulipánová mánie (horečka), která se ve své plné síle projevila v 17. století v Nizozemsku.

Širší ekonomická krize.

Záporný vývoj hrubého domácího produktu (HDP), který trvá dvě nebo více čtvrtletí, je označován jako recese. Depresí je označován stav, při němž je ekonomika zmítána těžkou recesí nebo hrubý domácí produkt klesá příliš dlouhou dobu. Období, v jehož průběhu roste HDP jen velmi nepatrně (nemusí být nutně zaznamenán pokles), nazýváme jako ekonomickou stagnaci.  Někteří ekonomové hledají původ recesí ve finančních krizích. Příkladem může být Velká hospodářská krize. Právě ta předcházela masovým snahám o výběry bankovních vkladů a také pádům na akciovém trhu.  Další skupina ekonomů obhajuje opačnou myšlenku. Důvodem finančních krizí jsou dle jejich názoru recese. Tento názor zastávají i v případech, při nichž je finanční krize počátečním šokem, který následně nastartuje recesi, protože existuje řada důležitějších faktorů, které recesi prodlužují. Např. Milton Friedman tvrdil, že hospodářský úpadek spojený s rokem 1929 a bankovní panika v roce 1930 by se neproměnila v depresi, kdyby v rámci realizace monetární politiky nedocházelo k chybám.

Známé finanční krize.

1873: První celosvětová krize.

Ve druhé polovině 19. století byla ekonomika na vzestupu, přičemž se věřilo v její setrvalý růst. Rostla průmyslová výroba, mezinárodní obchod, životní úroveň. Tato situace byla doprovázena rozmachem bankovnictví a obchodů s cennými papíry, kdy podniky pro svou realizaci hledaly zdroje ve formě úvěrů či prodeje akcií na burze. Následkem bylo předlužení podnikového sektoru, nafouknutí bankovních bilancí.  V květnu roku 1873 došlo ke krachu vídeňské burzy. Následoval krach dalších světových burz a krize dosáhla celosvětových rozměrů.

1923: Hyperinflace v Německu.

Německá vláda musela vítězným mocnostem první světové války platit poměrně vysoké válečné reparace a zároveň obnovovat po válce infrastrukturu v Německu.  Německo po prohrané válce nemělo zdroje na tyto výdaje, a proto se německá vláda rozhodla peníze natisknout. Peněžní zásoba tak prudce rostla, což bylo provázeno také prudkým růstem cenové hladiny.  Vrchol hyperinflace nastal v roce 1923, kdy francouzská armáda obsadila Porúří kvůli tomu, že Německo včas neplatilo reparace. Reakcí německé vlády byl extrémní růst peněžní zásoby. Inflace se v tomto roce pohybovala řádově v deseti miliardách procent.  Řešením této hyperinflace bylo nahrazení německé marky dolarem.

1973: Ropná krize.

Vznik ropné krize v roce 1973 byl politicky motivován. OPEC, mající většinový podíl na světové produkci ropy se podílel na boji arabských zemí proti Izraeli embargem na vývoz ropy do zemí spojenců Izraele. Později Organizace zemí vyvážející ropu přistoupila ke zvýšení ceny, což způsobilo v roce 1974 první ropný šok a v letech 1971-1981 druhý ropný šok. První ropný šok měl za následek celosvětovou recesi a růst inflace.

1997: Asijská finanční krize.

Asijská finanční krize, která zasáhla jihovýchodní Asii, byla největší měnovou krizí 90. let.

1998: Ruská finanční krize.

Příčiny a průběh událostí.

Důvodem, který vedl ke krizi, byla klesající produktivita, vysoký fixní směnný kurz mezi rublem a cizími měnami. K této krizi přispěly také ekonomické náklady první války v Čečensku, odhadované na 5,5 miliardy dolarů (bez rekonstrukce zničené čečenské ekonomiky). V první polovině roku 1997 vykazovala ruská ekonomika určité známky zlepšení. Brzy poté se však problémy začaly postupně prohlubovat.  Dva vnější šoky, asijská finanční krize, která začala v roce 1997, a následující pokles poptávky po ropě (a tím klesala i cena) a neželezitých kovech, vážně ovlivnily ruské devizové rezervy.  V březnu vyvrcholila politická krize, když ruský prezident Boris Jelcin náhle odvolal premiéra Viktora Černomyrdina a jeho celý kabinet dne 23. března 1998. Jelcin jmenoval ministra energetiky Sergeje Kirijenka, tehdy 35letého, jako úřadujícího předsedy vlády.  Dne 29. května 1998 Jelcin jmenoval Borisem Fyodorova vedoucím státní daňové služby.  Ve snaze podpořit měnu a zastavit únik kapitálu, Kirijenko v červnu 1998 zvýšil úrokové sazby GKO na 150%.  Finanční balíček Mezinárodního měnového fondu a Světové banky ve výši 22,6 miliard USD byl schválen 13. července 1998 na podporu reforem a stabilizaci ruského trhu výměnou obrovského objemu rychle splatných krátkodobých účtů GKO za dlouhodobé eurobondy. Ruská vláda se rozhodla udržet směnný kurz rublu v úzkém pásmu, ačkoli mnoho ekonomů, včetně Andreje Illarionova, naléhalo na vládu, aby upustila od podpory rublu.  Dne 12. května 1998 uhelní horníci stávkovali kvůli nezaplaceným mzdám a blokovali transsibiřskou železnici. K 1. srpnu 1998 bylo ruským dělníkům dlužno přibližně 12,5 miliardy dolarů. Dne 14. srpna 1998 byl kurz ruského rublu k americkému dolaru stále 6,29. Navzdory finanční výpomoci se měsíční splátky úroků z ruského dluhu v červenci 1998 zvýšily na úroveň o 40 procent vyšší než měsíční výběr daní. Dne 15. července 1998 odmítla Státní duma ovládaná levicovými stranami přijmout většinu vládního protikrizového plánu, takže vláda byla nucena spoléhat se na prezidentské dekrety.  Dne 29. července Jelcin přerušil svou dovolenou v oblasti Valdai Hills a odletěl do Moskvy, což vyvolalo obavy z přeměny kabinetu, ale náčelníka Federální bezpečnostní služby Nikolaye Kovalyova nahradil pouze Vladimirem Putinem. V té době Rusko používalo politiku „plovoucího směnného kurzu“ vůči rublům, což znamená, že centrální banka rozhodla, že směnný kurz rublů k dolaru (nebo RUB / USD) zůstane v určitém okamžiku v určitém rozmezí. Pokud by rubl hrozilo devalvovat mimo tento rozsah (nebo „pásmo“), centrální banka by zasáhla utrácením zahraničních rezerv na nákup rublů. Například v průběhu roku před krizí se centrální banka zaměřila na udržení pásma 5,3 až 7,1 RUB / USD, což znamená, že by nakupovala rubly, pokud by tržní směnný kurz hrozil překročit 7,1 rublů / dolar. Podobně by se prodávali rubly, pokud by hrozilo, že tržní směnný kurz klesne pod 5,3. Neschopnost ruské vlády provést ucelený soubor ekonomických reforem vedla k závažné erozi důvěry investorů a řetězové reakci, kterou lze přirovnat k běhu centrální banky. Investoři uprchli z trhu prodejem rublů a ruských aktiv (např. Cenných papírů), což také tlačilo na snižování rublů. To přinutilo centrální banku utratit své zahraniční rezervy na obranu ruské měny. To ovšem dále narušilo důvěru investorů a podkopalo rubl. Odhaduje se, že mezi 1. říjnem 1997 a 17. srpnem 1998 vynaložila centrální banka na udržení plovoucího kurzu přibližně 27 miliard USD ze svých rezerv v amerických dolarech. Později bylo odhaleno, že asi 5 miliard dolarů z mezinárodních půjček poskytnutých Světovou bankou a Mezinárodním měnovým fondem bylo ukradeno při příjezdu fondů do Ruska v předvečer rozpadu.

Krize a její dopady.

Dne 17. srpna 1998 devalvovala ruská vláda rubl, nesplácela domácí dluhy a vyhlásila moratorium na splacení zahraničního dluhu. V tento den ruská vláda a Ruská Centrální banka vydaly společné prohlášení, v němž oznamují, že:  17. srpna 1998 vláda prohlásila, že některé státní cenné papíry (GKO a OFZ) budou přeměněny na nové obligace. Současně úřady kromě rozšíření měnového pásma oznámily, že mají v úmyslu povolit, aby se kurz RUB / USD pohyboval v rámci širšího pásma volněji. V té době Moskevská mezibankovní směnárna (dále „MICEX“) stanovila denní „oficiální“ směnný kurz prostřednictvím řady interaktivních aukcí založených na písemných nabídkách podaných kupujícími a prodejci. Když se kupní a prodejní ceny shodovaly, „fixní“ oficiální směnný kurz MICEX pak zveřejnila agentura Reuters. Kurz MICEX byl (a stále je) běžně používán bankami a obchodníky s měnami po celém světě jako referenční směnný kurz pro transakce zahrnující ruský rubl a cizí měny.  Od 17. do 25. srpna 1998 se rubl neustále znehodnocoval na MICEXu, pohyboval se od 6,43 do 7,86 RUB / USD. Dne 26. srpna 1998 centrální banka ukončila obchodování s dolarem a rublem na MICEXu a MICEX v ten den nestanovila kurz rublů a dolaru.  Dne 2. září 1998 se centrální banka Ruské federace rozhodla opustit politiku „plovoucího kurzu“ a rubl volně posouvat. Do 21. září 1998 směnný kurz dosáhl 21 rublů za jeden dolar, což znamená, že Rubl ztratil o dvě třetiny své hodnoty méně, než o měsíc dříve. 28. září 1998 byl Boris Fyodorov propuštěn z funkce vedoucího státní daňové služby. Platnost moratoria uloženého společným prohlášením skončila dne 15. listopadu 1998 a ruská vláda a centrální banka jej neobnovily.

Inflace.

Ruská inflace v roce 1998 dosáhla 84% a náklady na sociální zabezpečení výrazně vzrostly. Mnoho bank, např. Inkombank, Oneximbank a Tokobank, v důsledku krize zkrachovalo.

Bankovnictví.

Bankéři utrpěli v létě 1998 velké ztráty kvůli tomu, že banka disponovala mnoha ruskými vládními dluhopisy, ale místo toho se vyhnula finančnímu kolapsu tím, že v listopadu 1998 byla získána Deutsche Bank za 10 miliard dolarů. Tím se Deutsche Bank stala čtvrtou největší společností spravující peníze na světě po UBS, Fidelity Investments a Japonské Pojišťovně Životního Pojištění.

Zemědělství.

Hlavním dopadem finanční krize na ruské zemědělství byl dramatický pokles federálních dotací, v reálném vyjádření asi o 80% (i když subvence z regionálních rozpočtů klesly méně) ve srovnání s rokem 1997.

Úpadek politické správy.

Finanční kolaps vyústil v politickou krizi, protože Jelcinova domácí podpora se vytrácela, musel se potýkat s prosazovanou opozicí v parlamentu. O týden později, 23. srpna 1998, Jelcin odvolal Kirijenka a zdůvodnil, že má v úmyslu vrátit Černomyrdina do úřadu, vzhledem k propadu země ještě hlouběji do ekonomických nepokojů. Silné obchodní zájmy se obávaly dalších reforem, které by mohly vést k selhání vedoucích podniků, a proto přivítaly Kirijenkův pád, stejně jako komunisté. Jelcin, který začal ztrácet svou moc, i kvůli svému zhoršujícímu se zdraví, chtěl Chernomyrdina zpět, ale zákonodárci odmítli souhlasit. Poté co Duma dvakrát odmítla Černomyrdinovu kandidaturu, Jelcin ustoupil, kvůli značnému slábnutí sil. Místo toho jmenoval ministrem zahraničí Jevgenije Primakova, který byl 11. září 1998 schválen v Dumě drtivou většinou. Primakovovo jmenování obnovilo politickou stabilitu, protože byl vnímán jako kompromis schopný zahojit rány mezi ruskými znesvářenými zájmovými skupinami. Primakov slíbil, že první prioritou své vlády bude vyplacení mzdy a důchodů a pozval členy svého předsednictva do svého kabinetu.  Komunisté a Federace ruských nezávislých odborových svazů uspořádali dne 7. října 1998 celostátní stávku a vyzvali prezidenta Jelcina, aby odstoupil. Dne 9. října 1998 požádalo Rusko o mezinárodní humanitární pomoc, včetně potravin, kvůli špatné sklizni.

Vzpamatování se z krize.

Rusko se odrazilo od finanční krize v srpnu 1998 překvapivě rychle. Důvodem rychlého zotavení se je zejména to, že světové ceny ropy v letech 1999–2000 rychle rostly a Rusko v letech 1999 a 2000 zaznamenalo velký obchodní přebytek. Dalším důvodem je to, že domácí průmysl, například potravinářský, profitoval z devalvace. Díky ní strmě stoupala cena dovezených surovin.  Vzhledem k tomu, že ruská ekonomika do značné míry operovala na směnkách a jiných nepeněžních směnných nástrojích, měl finanční kolaps na mnoho výrobců mnohem menší dopad, než kdyby byla ekonomika závislá na bankovním systému. A konečně, ekonomice pomohla infuze hotovosti. Podniky byly schopny splácet dluhy za mzdy a daně, začala se postupně zvyšovat spotřebitelská poptávka po zboží a službách vyráběných ruským průmyslem.

Pozitivní důsledek.

Krizi ocenil James Cook, hlavní viceprezident Investičního fondu USA Rusko, který řekl, že krize naučila ruské bankéře diverzifikovat svůj majetek.

2009: Dluhová krize v eurozóně.

Měnová a finanční krize zemí eurozóny odstartovala koncem roku 2009. Důvodem byl vysoký veřejný dluh určitých zemí eurozóny, přičemž největší projev této krize nastal v Řecku, Irsku, Portugalsku a Španělsku.

Hlavní příčiny a důsledky finanční krize.

Světová finanční krize je řazena do tzv. systemických krizí, taková krize představuje kombinaci dluhových, bankovních a měnových problémů.  Obecnou příčinou systemické finanční krize je nadměrná úvěrová expanze, která v důsledku vyústí v nezdravé zadlužení a nesplácení úvěrů. Nesplacené dluhy přetrvají bankovní a měnové projevy krize a dluhové břemeno se přes investory a banky přenese do veřejného dluhu (tento proces je označován jako fiskalizace finanční krize).  Významným důsledkem finanční krize je bankrot finančních institucí, známým případem je bankrot investiční banky Lehman Brothers, dále např. banky Countrywide Financial, Bear Sterns nebo islandských institucí Glitnir, Landsbanki a Kaupthing.  Dalším vyústěním jsou měnové problémy států zasažených finanční krizí. Příkladem je Island, kde tamní islandská koruna ztratila přes 100 % své hodnoty oproti euru. Významnou depreciaci měny zažilo také Rusko, což bylo způsobeno odlivem kapitálu. Podobností s měnovou krizí se vyznačuje také znehodnocení eura v roce 2010 jako důsledek ekonomických problémů Řecka.

Napodobování investičních strategií.

V mnoha případech mají investoři tendence koordinovat svoje volby. Pokud investor předpokládá, že ostatní budou investovat do určité měny, může očekávat její rostoucí hodnotu a v tu chvíli má sám pobídku k jejímu nákupu. Podobně bankovní vkladatel, který očekává výběr vkladů ostatních, dostává pobídku k výběru, protože může očekávat finanční problémy banky. Jde tedy o napodobování strategií druhých. V podstatě se jedná o to, že samotná očekávání investorů mohou způsobit, že předpokládaná situace skutečně nastane.

Pákový efekt.

Pákovým efektem se označuje použití cizího kapitálu za účelem zvýšení vlastního zisku (angl. leverage). Pákový efekt funguje jako dvojsečná zbraň, protože zvyšuje zisky, ale naopak i ztráty. Investoři využívají leverage u různých nástrojů (opce, futures, warranty) a tím zvyšují potenciální zisk. Cizí kapitál ve většině případů poskytuje broker. Zvyšující se riziko může v případě ztrátových investic vyvolat šíření finančních problémů z jednoho subjektu na druhý.

Nesoulad aktiv a pasiv.

Bankovní instituce pro zvýšení efektivnosti výkonu koordinovaně řídí strukturu aktiv a pasiv. Jejich neadekvátní struktura, z hlediska časové struktury, rizikovosti, výnosnosti a portfolia, vyvolává riziko nesouladu aktiv a pasiv. Toto riziko je pak spojeno s časovým nesouladem vkladů a výběrů, kdy instituce musí vytvářet dostatečné množství rezerv. Pokud na trhu nastane nejistota a vkladatelé začnou ve velkém množství vybírat své vklady, může se bankovní instituce dostat do finančních problémů, protože nedokáže dostatečně rychle získat likviditu pro výplatu vkladů.  Dalšími příčinami může být selhání lidského faktoru v podobě nedostatečných znalostí a chybných úsudků nebo selhání vládních regulací finančního sektoru.

Finanční krize je prudký pokles ceny finančních instrumentů, který následně může vyústit v kolaps ekonomiky. Jednou z největších světových finančních krizí byla Velká hospodářská krize, kterou odstartoval krach na newyorské burze 24. října 1929. Svět také zasáhlo množství dalších finančních krizí, ať už lokálního charakteru jako asijská finanční krize v roce 1997 a ruská finanční krize v roce 1998, nebo globálního charakteru jako světová finanční krize v roce 2008.

Le terme crise financière s'emploie pour désigner un ensemble assez large qui inclut notamment les crises du change, les crises bancaires et les crises boursières, récurrentes dans l'histoire boursière. Mais le terme est également utilisé pour désigner les crises de la dette publique ou des crises qui affectent un marché à terme, voire un marché de produit agricole, comme celui touché au aux Pays-Bas par la tulipomanie. Une crise financière peut concerner seulement quelques pays, ou, initiée dans un pays, peut s’étendre par contagion et devenir internationale et ralentir ainsi l'économie mondiale. Si une crise financière ne concerne dans un premier temps que les marchés financiers, son aggravation conduira à des effets néfastes sur le reste de l'économie, entraînant une crise économique, voire une récession. Ces effets sont généralement un resserrement du crédit et donc une baisse de l'investissement, une crise de confiance des ménages.


Historie.

Od počátku 18. století byla podobná hra s názvem pato (v překladu kachna) populární v Argentině. Místo míče se ovšem ke hře používala opravdová kachna a při hře docházelo často ke smrtelným úrazům, na konci téhož století byla tudíž hra oficiálně zakázána. Principy hry převzal horseball, přesto se argentinské pato v Jižní Americe stále hraje a od roku 1953 si drží statut argentinského národního sportu.

Pravidla.

Hru hrají dva týmy po čtyřech hráčích (plus dva eventuální střídající). Týmy mohou být smíšené, pokud není řečeno jinak. Probíhá na obdélníkovém hřišti 60-75 m dlouhém a 20-30 m širokém na měkkém povrchu, nejčastěji písku. Jejich cílem je do překonat hřiště nejméně třemi přihrávkami a dostat míč do koše. Na horseballový míč je typicky napojeno šest kožených rukojetí pro snazší odebrání míče.  Během hry musí hráči dodržovat základní pravidla: Bránící soupeř se snaží vytlačit útočícího protihráče vytlačit mimo hřiště nebo mu sebrat míč. Je povoleno také přihrávat dozadu. Pokud míč upadne, mohou ho zvednout hráči před pádem směřující k místu, kde míč spadl. Toto pravidlo se stanovilo, aby nedocházelo ke kolizím mezi hráči. Během zvedání míče se hráč také nemůže zvednout ze sedla. Při faulování následují tři druhy trestů podle závažnosti přestupku - trestný hod z pěti nebo deseti metrů či pouze rozehrávka z místa zakázaného zákroku.

Horseball ve světě.

Hra se hraje zejména ve Francii a v okolních zemích. První mistrovství Evropy bylo uspořádáno v roce 1992 v Paříži. Ženská kategorie byla poprvé přidána v roce 2003 v italském Albano Terme, od stejné doby se konají též šampionáty pro sportovce pod 16 let. První Mistrovství světa v horseballu se konalo roku 2008 v portugalském Ponte de Lima a od té doby se pořádá každé čtyři roky. Nejčastějším vítězem světových soutěží je Francie.  Členy Mezinárodní horseballové federace jsou Francie, Velká Británie, Belgie, Německo, Rakousko, Itálie, Španělsko, Portugalsko, Brazílie, Nizozemsko, USA a Kanada. Jejím cílem je budoucí zařazení sportu na seznam olympijských disciplín.  Česká republika prozatím není členem Mezinárodní horseballové federace a tento sport se v naší zemi takřka neprovozuje.

Horseball (česky také "Horsbal") je týmová míčová hra, kterou hráči hrají jezdící na koni. Úkolem soupeřících týmů je skórovat co nejvíce košů, hra je založena na kombinaci pravidel koňského póla, basketbalu a rugby. Hra vznikla ve 30. letech 20. století ve Francii modernizací argentinského národního sportu "pato" a patří mezi devět jezdeckých sportů oficiálně patřících pod Mezinárodní federaci pro jezdecké sporty.

Le horse-ball (ou horseball) est un sport collectif équestre adapté du jeu du Pato argentin et du Bouzkachi asiatique, qui oppose deux équipes de 4 à 6 joueurs (4 sur le terrain, les autres en réserve). Il se joue avec un ballon muni de six anses de cuir, l'objectif étant d'aller marquer des buts dans le camp adverse en le lançant dans un cercle en hauteur. Les matchs se déroulent en deux mi-temps de 10 minutes, avec un jeu de passes, d'attaque et de défense sur un terrain souple, sablé de préférence.


Historie sporu.

V roce 1899 rozhodl Anglo-egyptský Sudán o politické hranici mezi Egyptem a Súdánem na 22. rovnoběžce. O tři roky později, tedy v roce 1902 vytyčila britská správa druhou: administrativní hranici. Ta byla vytyčena na popud britského ministra vnitra, aby byl usnadněn dohled nad jednotlivými kmeny. Tyto dvě smlouvy o hranicích nebyly na sobě závislé. Obě hranice ostatně nebyly v té době důležité, neboť jak území Egypta tak i Súdán spravovali Britové.  Spor započal až tehdy, když oba státy získaly nezávislost. V roce 1956 Egypt uznal hranice podél 22. rovnoběžky, zatímco Súdán naopak administrativní hranici. Území se dostalo pod správu obou států. V únoru 1958 plánovala súdánská vláda uspořádat v Halaibském trojúhelníku volby, načež egyptský prezident Gamal Násir se rozhodl do oblasti vyslat vojenské jednotky. Ty byly o měsíc později stažené. Až do roku 1992 vydržela poklidná společná správa obou států. Tohoto roku udělil Súdán jedné z kanadských těžařských firem povolení na těžbu ropy v Halaibském trojúhelníku, na základě egyptských námitek následovaly dlouholeté dohady o území na půdě OSN. Egypťané ovládají Halaibský trojúhelník od roku 2000, když rok před tím opustily súdánské jednotky oblast, kvůli vlastním problémům v jižní části země, pozdějším Jižním Súdánu. Súdán se však svého práva nad oblastí nevzdal a od roku 2004 dohady pokračují. V roce 2010 odmítl Egypt Súdánu registraci voličů pro volby, ačkoliv má obyvatelstvo Halaibského trojúhelníku etnicky mnohem blíže súdánskému než egyptskému. Po svržení Husního Mubáraka v Egyptě, nově zvolený prezident Muhammad Mursí přislíbil Súdánu podstoupení Halaibského trojúhelníka, protože dle jeho názoru je jedno jestli je Halaibský trojúhelník egyptský nebo patří Súdánu, protože obě země jsou islámské. Po vojenském puči roku 2013 byl však Mursí svržen a jeho nástupce Abdal Fattáh Sísí podobný názor nesdílí. Spory o území přetrvávají, neboť Súdán se stále odkazuje na Mursího příslib.

Osídlení.

Orientačním bodem může být město Halaib nacházející se pobřeží Rudého moře pár kilometrů severně od 22. rovnoběžky. Hlavní město oblasti je Abu Ramad, které leží 30 km severozápadně od Halaibu. Největším městem oblasti je Šalatín, jenž se nachází u hranic Halaibského trojúhelníku s Egyptem. Dalším obydleným místem je vesnice Hadarba, která leží 2 km jihovýchodně od Halaibu.

Halaibský trojúhelník je oblast o rozloze 20 580 km2. Nachází se na africkém břehu Rudého moře. Oblast nese název podle města Halaib, jenž se v trojúhelníku nachází. Oblast je již dlouhou dobu předmětem sporu mezi Egyptem a Súdánem. Nachází se severně od 22. rovnoběžky, zatímco na jih od ní lze nalézt další spornou oblast a to Bír Tavíl. V současné době je Halaibský trojúhelník "de facto" ve správě Egypta. Jižní hranice této oblasti je přímka a měří 290 km. Nacházejí se zde naleziště ropy a zlata.

Le triangle de Hala'ib ou de Halayeb ( en arabe, translitéré en Muthallath Halāyeb ou Muṯallaṯ Ḥalāʾib) est une région frontalière revendiquée par le Soudan, actuellement administrée par l'Égypte.


Obsah.

Začátek díla je ztracen, na základě zbývajícího textu však lze předpokládat, že se zabýval vylíčením katastrof, které stihly titulního hrdinu. Zachovalý text tvoří vlastní dialog. Během něho oslovuje kandidát sebevraždy svou duši a oznamuje jí, že se rozhodl sama sebe sprovodit ze světa. Předkládá argumenty na podporu svého rozhodnutí a žádá duši, aby ho následovala v posmrtném životě. Duše se argumenty pokouší vyvracet, zpochybňuje je a uvádí důvody, proč setrvat při životě pozemském. Odmítá svého oponenta následovat. Ten v závěru rozhovoru přednáší veršovanou skladbu, kde haní pozemský život a opěvuje krásu smrti. Duše se nechává přesvědčit a slibuje, že bude provázet nebožtíkovo tělo. Dochovaný text končí obvyklou formulí písaře: „Tato povídka byla opsána tak, jak byla nalezena napsaná.“

Forma.

"Rozhovor člověka odhodlávajícího se k sebevraždě s jeho duší" je koncipován jako dialog mezi tímto člověkem, respektive jeho duchem, a duší. Tyto pojmy jsou přitom vymezeny v duchu staroegyptské duchovní kultury: duch je charakterizován jako lidská vůle a paměť, kdežto duše jako prvek božského původu oživující materii. Duše je oslovována ve druhé osobě jednotného čísla, titulní hrdina k ní promlouvá jako k „sestře“.  Dialog je ke konci proložen lyrickou skladbou. Ta zahrnuje pět částí složených z nepravidelného počtu strof. Jednotlivé strofy čítají tři verše, z nichž první uvozuje každou strofu v rámci dané části.

Tendence z hlediska standardů staroegyptského písemnictví.

Obecně lze říci, že dílo jeví v kontextu staroegyptského písemnictví realistické, pesimistické a subjektivistické tendence.  Realismus textu spočívá v tom, že se v něm nevyskytuje žádný zásah vyšší moci ani jiné působení nadpřirozených sil. Podle Lexy dokonce patří k dílům „tak ryze realistickým, že jejich střízlivost až zaráží“.  O pesimismu svědčí způsob argumentace, který se v dialogu uplatňuje, i závěr, kde se projevuje životní rezignace. Dílo končí sebevraždou titulního hrdiny. Podle F. Bissinga je pesimismus ve staroegyptském písemnictví cizorodý prvek, vnesený sem Semity a Řeky, v době předpokládaného vzniku papyru však kulturní styky mezi egyptskou a semitskou nebo řeckou civilizací neexistovaly.  Subjektivismus se projevuje absencí děje a hlubokou introspekcí, na které je dialog založen. (Lexa: „Nelze se představiti čistší subjektivismus.“)

Filosofie.

Z literárně historického hlediska se jedná o jeden z významných podkladů ke studiu egyptského duchovního života. Dílo má totiž filosofický charakter, a patří tudíž k nemnoha filosofickým textům starověkého Orientu, jež se nám dochovaly.  Titulní hrdina si klade otázky o smyslu života, zvažuje jeho hodnotu v porovnání s životem posmrtným a kriticky hodnotí soudobou morálku. Pozemský život pak zavrhne ve prospěch posmrtného a o tomtéž nakonec přesvědčí i svou duši.  Zatím co hrdina reprezentuje pesimistický náhled na pozemský život, duše život hájí a nahlíží ho optimisticky. Během obhajoby nabádá člověka, aby užíval tohoto daru k radovánkám, a vyzývá ho k lhostejnosti vůči katastrofám, které se mu přihodily.  Ke změně názoru ji pohne až lyrická skladba, již hrdina přednáší. Optimistické stanovisko tedy není zvikláno hrdinovou logicky konstruovanou argumentací, ale až jeho subjektivní výpovědí, založenou na citovém pojetí problému.  Skladba je založena na metaforách, kde sebe sama člověk ztotožňuje s různými negativními (neestetickými a nemorálními) jevy a naopak posmrtný život s jevy kladnými (estetickými, morálními a příjemnými). Negativní jevy jsou přitom často materiálního charakteru („"zápach zdechliny" / "v den, kdy žárem sálá nebe"“), kdežto kladné jevy jsou častěji duchovního charakteru („"smrt jeví se mi dnes / jako vyjasnění / člověku snažícímu se pochopit, co neví"“). Tato antinomie silně připomíná tzv. barokní rozpornost a zvláště dílo českého básníka Bedřicha Bridela „Co Bůh? Člověk?“.  Pokud jde o hodnocení soudobé morálky, hrdina se k ní staví kriticky a zavrhuje ji na základě vlastních zkušeností. Jmenovitě vyčítá lidem zpupnost, neúctu, krádeže, nevěru, nespravedlnost atd.; současný stav implicitně klade do protikladu k dřívějším dobám, které podle něho nebyly poznamenány touto morální krizí („"S kým mám mluviti dnes? / Pokojnému člověku vede se zle, / dobro jest všude tisknuto k zemi."“ nebo „"Zlo bičuje svět / a není mu konce".“). Nemá žádnou naději do budoucna, jediné východisko spatřuje ve smrti. Z vlastního hlediska tak v závěru dochází vykoupení.  Jelikož se začátek díla nedochoval, nevíme, vyskytuje-li se v něm obžaloba sil, které přivodily hrdinův nešťastný osud, a obhajoba jeho bezúhonného života. Lexa však pokládá takový obsah za pravděpodobný. V případě, že by tomu tak bylo, jednalo by se o paralelu biblické Knihy Jóbovy a ostatních starověkých děl, která se kriticky staví k božské působnosti. Šlo by tím pádem o jeden z nejstarších dokladů skeptického filosofického myšlení v literatuře a duchovních dějinách lidstva vůbec.

Vydání.

První novodobé zpracování tohoto díla pochází od německého egyptologa Adolfa Ermana, který mu věnoval pojednání „Gespräch eines Lebensmüden mit seiner Seele“ (knižně vyšlo roku 1896 v Berlíně). Toto vydání obsahuje fototypickou reprodukci hieratického textu.  V českém překladu text vyšel jako součást studie „Beletristická literatura staroegyptská“ (vyšlo roku 1923) pod názvem „Rozmluva člověka odhodlávajícího se k sebevraždě s jeho duší“. Autor studie a překladu je zakladatel české egyptologie František Lexa.

Rozmluva člověka odhodlávajícího se k sebevraždě s jeho duší (nebo také "Rozmluva kandidáta sebevraždy s jeho duší", v německém prostředí "Gespräch eines Lebensmüden mit seiner Seele") je moderní název jedné z památek staroegyptského písemnictví. Text zároveň patří k nemnoha dosud objeveným staroegyptským dílům, která mají výrazně filosofické ladění.

Le dialogue du désespéré avec son bâ est un texte représentant le courant pessimiste inhérent à l'effondrement de l'Ancien Empire avec les "lamentations d'Ipou-Our", longue déploration des malheurs du temps présent, les "chants du harpiste aveugle", évoquant l'incertitude de la destinée "post mortem", et les "paroles de Khâkhéperrêséneb", méditation sur le passé qui ne fournit pas les moyens de se rendre compte des nouveautés.


Vzhled a charakteristika.

Velcí orlové přišli na svět krátce po zrození elfů. Jednalo se o množství menších duchů, kteří vstoupili mezi "kelvar" - živá zvířata. Orli se stali Manwëho služebníky a posly. Jednalo se o největší plemeno ze všech ptáků obdařené obrovským vzrůstem a vynikajícím zrakem. Velcí orli byli Tolkienem popisováni jako hrdí, silní a ušlechtilí tvorové. Měli též dar řeči. Svá hnízda si stavěli na nepřístupných štítech vysokých hor.  V historii Ardy orli mnohokrát přispěchali Ilúvatarovým dětem na pomoc. Naopak nenáviděli skřety, kterým často kazili jejich špatnosti. Časem se však začali bát i lidí, kteří na orly často kradoucí jejich ovce stříleli z luků.

Známí orli.

Gwaihir.

Gwaihir, známý jako "Pán větru", byl nejrychlejším z velkých orlů na konci třetího věku. Byl potomkem velkého Thorondora patřil mezi přátele čaroděje Radagasta, který jej poslal na pomoc Sarumanem uvězněnému Gandalfovi. Orel odnesl Gandalfa ze zajetí v Železném pasu do země Rohan, kde čaroděj získal koně Stínovlase.  Podruhé pomohl Gwaihir Gandalfovi po jeho souboji s balrogem, kdy smrtelně vyčerpaný čaroděj ležel na vrcholku Durinovy věže. Gwaihir tehdy Gandalfa odnesl z vrcholku Zirakzigilu do Lothlórienu.  Gwaihir se svým bratrem Landrovalem a dalšími orly přilétli pomoci vojskům Svobodných národů do bitvy u Morannonu. Po pádu Saurona odnesl Gwaihir doprovázen Landrovalem a rychlým Meneldorem čaroděje Gandalfa k hroutící se Hoře osudu. Zde orli z ohňů bořící se hory vynesli hobity Froda a Sama.

Landroval.

Landroval byl největším z orlů žijících ve třetím věku na severu Středozemě. Patřil mezi Thorondorovi potomky a byl Gwaihirovým bratrem. Spolu s Gwaihirem přiletěl do rozhodujícího bitvy před Černou bránou. Po zkáze prstenu doprovázel Landroval s Meneldorem Gwaihira nesoucího Gandalfa k Hoře osudu, kde zachránili hobity Froda a Sama.

Meneldor.

Meneldor byl jedním z orlů žijících na konci třetího věku na severu Středozemě. Veden Gwaihirem přiletěl Meneldor do bitvy u Morannonu. Po zničení Sauronova prstenu byl mladý Meneldor vybrán, aby spolu s Gwaihirem a Landrovalem letěl k Hoře osudu zachránit hobity Froda a Sama.

Pán orlů.

Pán orlů nazývaný též Velký orel byl vůdcem orlů žijících ve třetím věku na východním úbočí Mlžných hor. Spolu se svými služebníky zachránil před skřety a vrrky výpravu trpaslíka Thorina Pavézy, které se účastnil i hobit Bilbo Pytlík. Byl rovněž přítelem čaroděje Gandalfa, který jej vyléčil po zásahu šípem.  Do bitvy pěti armád přiletěl Pán orlů s velkým počtem svých vazalů. Díky pomoci jeho orlů pak elfové, lidé a trpaslíci přemohli vojsko skřetů a vrrků. Po vítězné bitvě byl Velký orel korunován trpasličím králem Dainem zlatou korunou, načež si oba vládci odpřísáhli věčné přátelství.

Thorondor.

Thorondor, známý jako "Král orlů", byl nejslavnějším orlem prvního věku. S rozpětím křídel měřícím na třicet sáhů byl nejmohutnějším ptákem, jaký kdy žil. Poprvé zasáhnul do dějů ve Středozemi po Morgothově únosu Maedhrose. Thorondor tehdy pomohl mladému Fingonovi vysvobodit svého přítele, který byl za zápěstí přikován na štítech Thangorodrim.  Po Dagor Bragollachu pak Thorondor zachránil tělo krále Fingolfina, který padl v souboji se samotným Morgothem. Orel odnesl Fingolfinovo tělo jeho synovi Turgonovi do skrytého Gondolinu. Thorondor se svými orly nejčastěji hnízdil na štítech Crissaegrim, odkud bránil Turgonovo skryté město. Sám Thorondor několikrát zachránil hrdiny prvního věku. Pomohl kupříkladu bratrům Húrinovi s Huorem nebo Berenovi a Lúthien.  Po vyzrazení a přepadení Gondolinu bránil Thorondor a jeho orli prchající přeživší. Z hořícího města se díky orlům podařilo utéci i Tuorovi a Idril.

Orli jsou jednou z ras fantasy světa J. R. R. Tolkiena. Sloužili nejmocnějšímu z Valar Manwëmu a byli obdarováni řečí a obrovským vzrůstem. Nejznámějším orlem prvního věku byl "Král orlů" Thorondor, který pomohl mnoha beleriandským hrdinům. Ve třetím věku nejvíce proslul Thorondorův potomek Gwaihir, který několikrát pomohl čaroději Gandalfovi.

Dans l'univers fictif de l'écrivain britannique, les Aigles sont d'immenses oiseaux volants, qui sont pensants et peuvent parler. Souvent mentionnés de façon emphatique comme les Grands Aigles, ils apparaissent d'habitude et intentionnellement comme servant d'agents au "deus ex machina" (ou "eucatastrophe"), dans diverses parties de son légendaire, du "Silmarillion" et des événements de Númenor au "Hobbit" et au "Seigneur des anneaux".


Popis.

Ploskolebec vodní je silný osvalený had. Je největším druhem rodu "Agkistrodon", dospělci normálně měří okolo 80 cm a váží 200 až 600 gramů, přičemž samci bývají větší než samice. Nicméně ve výjimečných případech mohou dorůst až okolo 180 centimetrů a mohou vážit i přes 4 kilogramy. Hlava ploskolebce vodního ve tvaru rýče je obvykle černé až hnědé barvy. Po celé délce těla se táhnou tmavé příčné pruhy, jež poblíž ocasu černají. Vnitřek tlamy bývá zářivě bílý, díky čemuž si tento druh ploskolebce vysloužil své anglické jméno "cottonmouth" ("bavlněná tlama"). Ocas mláďat může být na špičce žlutě zbarven. Občas se stává, že je ploskolebec vodní zaměňován s ploskolebcem americkým. Pravda je ovšem taková, že podobní jsou si pouze mladí jedinci těchto dvou druhů.

Biologie.

Ploskolebec vodní je nejvíce ze všech ploskolebců vázán k vodnímu prostředí. Žije obvykle v bažinách, mokřadech, jezerech, rybnících a rozličných vodních tocích nebo v jejich blízkosti. Toleruje i brakickou či dokonce slanou vodu. Může žít i v rýžových polích. Nicméně nejde o čistě vodního tvora. Dokáže totiž dlouhodobě tolerovat i suché prostředí, někteří jedinci byli nalezeni až 1,6 km od vodního zdroje.

Chování.

Ploskolebec vodní bývá aktivní kdykoliv během dne, zvláště poté, co svůj organismus na vhodném místě ohřeje. Nicméně udává se, že je spíše nočním tvorem. Je sice považován za agresivního hada, ale testy toto tvrzení příliš nepodporují. Pokud se cítil ohrožen, v cca polovině testovaných případů se snažil utéct. Nicméně, když už se rozhodne potenciální hrozbě postavit, využívá několik možností, jak protivníka zastrašit. Vibruje ocasem, točí se do smyček, otevírá tlamu a dokonce vypouští z anální žlázy páchnoucí tekutinu. V asi jedné třetině případů podpořil had své hrozby i uštknutím.  Má množství přirozených nepřátel, především dravé ptáky, masožravé vodní ptáky, mývaly, a dravé želvy.

Potrava.

Ploskolebec vodní je potravní oportunista, nicméně nejčastěji loví ryby a žáby. Další kořistí jsou malí savci, ptáci a plazi. Kanibalismus byl rovněž zaznamenán. Ploskolebec sice útočí svým jedem, někdy však lapené zvíře přidusí i smyčkami svého těla.

Rozmnožování.

Jedná se o živorodého hada. Samice rodí obvykle 5 až 9 (maximálně 16) mláďat jednou do roka. Z toho průměrně 3 se dožijí dospělosti. Ploskolebec je poměrně dlouholetý druh, dožívá se běžně okolo 20 let.

Jed.

Jed ploskolebce vodního funguje na cytotoxické bázi - ničí tkáně. Uštknutí je poměrně bolestivé a projevuje se otokem, ekchymózou a zpuchřením kůže. Někdy dochází k nekróze tkáně. Ačkoliv uštknutí lidí končí smrtí jen vzácně, pokousání zanechává jizvy a někdy si vyžádá i amputaci zasažené končetiny. Na rozdíl od mnoha jiných chřestýšovitých hadů neobsahuje jed ploskolebce neurotoxiny. Při uštknutí se jako antisérum obvykle podává CroFab, které obsahuje komponenty z jedu čtyř chřestýšovitých hadů.

Ploskolebec vodní ("Agkistrodon piscivorus") je jedovatý had z čeledi zmijovitých a podčeledi chřestýšovitých, žijící na jihovýchodě Spojených států amerických (především na Floridě, kde se mu přezdívá "cottonmouth" či "water moccasin)". Druhové vědecké jméno "piscivorus" je odvozeno z latinských slov "piscis" a "vorus" a doslova znamená „rybožrout“. Ve spojení s významem rodového jména by šlo vědecké jméno přeložit jako „hákozubý rybožrout“.

Le mocassin d'eau (Agkistrodon piscivorus) est une espèce de serpents de la famille des Viperidae que l'on trouve dans le Sud-Est des États-Unis. Les adultes sont grands et capables de délivrer une morsure douloureuse et potentiellement mortelle. Lorsqu'il est dérangé, ce serpent s'enroule sur lui-même et montre ses crochets venimeux. Bien que leur dangerosité ait été exagérée, en de rares occasions les mâles territoriaux abordent les intrus de manière agressive. Il s'agit de la seule vipère semi-aquatique du monde, et on la trouve généralement dans ou près de l'eau, en particulier dans des eaux au courant très faible comme les lacs peu profonds, les ruisseaux et les marais. Ce serpent est un bon nageur et peut même pénétrer dans la mer. Il a réussi à coloniser les îles au large des côtes de l'Atlantique et du Golfe du Mexique.


Popis.

Vysoce energetického kosmické záření je proud subatomárních částic, které se pohybují téměř rychlostí světla a které mají energii větší než 10 eV. V zemské atmosféře tyto částice interagují s jádry částic vzduchu, čímž vznikají další částice. Tento jev označovaný jako sprška částic se dá zjistit a změřit. Protože hustota příletu takto energetických částic je odhadována pouze na jednu částici na km2 za jedno století, vytvořila Augerova observatoř detekční oblast o ploše 3 000 km2, díky čemuž má být možné zaznamenat velké množství těchto jevů. Oblast se nachází u města Malargüe v provincii Mendoza v Argentině.  Stavba observatoře začala v roce 2000, zprovozněna byla roku 2005 a oficiálně dokončena byla v roce 2008. Na její stavbě a zřízení se podílelo 15 států, z nichž každý přispěl do celkového rozpočtu o výši 50 milionů dolarů.  Projekt observatoře, která je pojmenována po francouzském fyzikovi Pierrovi Victoru Augerovi, byl navržen roku 1992 Jimem Croninem a Alanem Watsonem. Pro observatoř pracuje více než 500 fyziků z téměř 100 institucí celého světa.

Přístrojové vybavení.

Vybavení observatoře se sestává ze dvou základních typů detektorů: pozemních, které detekují sekundární částice dopadající na zemský povrch, a fluorescenčních, které pozorují fluorescenční záření v ultrafialových vlnových délkách, které vzniklo excitací molekul dusíku při průletu nabité částice spršky atmosférou. Observatoř Pierra Augera je prvním takovým zařízením, které kombinuje oba druhy detekce.

Pozemní detektory.

Tyto 1,3 m vysoké detektory se skládají z nádrží s vodou, v nichž fotonásobiče zaznamenávají vzniklé Čerenkovovo záření. Nádrží je celkem 1 660 a každá z nich obsahuje 12 tun čisté vody. Jsou od sebe vzdáleny 1,5 km. Jejich řídké rozmístění umožnilo pokrýt při daném finančním rozpočtu dostatečně velkou plochu, která dovoluje zachytit několik částic o energii nad 5×10 eV měsíčně. Z přesného času zachycení částic v jednotlivých nádržích (jsou synchronizovány pomocí GPS signálu) jde zjistit s přesností lepší než 1° směr, odkud přiletěla primární částice.  Výhodou těchto detektorů je kromě přesného zjištění směru letu primární částice i jejich schopnost pracovat nepřetržitě, bez ohledu na denní dobu nebo oblačnost. Naopak problematické je určení energie primární částice, neboť ta závisí na ne zcela známých interakcích jednotlivých částic v atmosféře.  Od roku 2015 probíhá uprgade těchto detektorů, který sestává především z přidání scintilátorů nad dnešní pozemní detektory. Ty by měly pomoci odlišit miony od elektromagnetické složky spršky částic.

Fluorescenční detektory.

Druhý typ detektorů je tvořen dalekohledy zachycujícími fluorescenční záření. Těchto dalekohledů je na observatoři celkem 24 – po šesti umístěných na čtyřech různých stanovištních vždy na okraji celé observatoře. Sledují prostor nad pozemními detektory. Jsou tvořeny nepohyblivými zrcadly o průměru 3,5 m, které směřují světlo na 440 fotonásobičů. Ty jsou schopny zaznamenat fluorescenční záření v atmosféře s časovým rozlišením až 100 ns a pozorovat tak vývoj spršky částic.  Nevýhodou detektorů je to, že mohou pracovat jen v noci, za jasné a bezměsíčné oblohy – tedy jen asi 10 % pozorovacího času. Naproti tomu umí, především z intenzity záření, přesněji určit energii primární částice. Fluorescenční detektory tak pomáhají kalibrovat výpočty energie částic, které byly zachyceny pouze pozemními detektory v době, kdy fluorescenční detektory nemohly pozorovat.  Již před rokem 2010 začalo rozšíření provozu fluorescenčního systému: na jednom ze stanovišť byly instalovány další dalekohledy s označením HEAT, které sledují atmosféru nad původními dalekohledy a pozorují tak spršky s nižší energií, které v atmosféře neproniknou tak hluboko. Současně bylo zahuštěno pole pozemních detektorů pod oblastí sledovanou těmito novými dalekohledy, protože méně energetické částice nevytvářejí tak široký kužel spršky a nemusely by zachyceny dostatečným množstvím původních pozemních stanic.

Česká účast.

Na projektu se podílejí také vědci z Fyzikálního ústavu Akademie věd České republiky, Univerzity Karlovy v Praze a Univerzity Palackého v Olomouci. V Česku bylo vyrobeno 15 z 27 zrcadel pro fluorescenční dalekohledy (detektory) observatoře. S přispěním Astronomického ústavu byl navržen a je provozován robotický dalekohled FRAM, který pomáhá zjišťovat stav atmosféry pro kalibraci pozorování fluorescenčními dalekohledy.

Observatoř Pierra Augera je mezinárodní observatoř kosmického záření nacházející se v Argentině. Je určena k detekci ultra-vysoce energetického kosmické záření. Na její stavbě a provozu se podílejí i instituce z České republiky.

L'observatoire Pierre-Auger est un observatoire astronomique inauguré en 2008 près de la ville de Malargüe en Argentine et destiné à étudier les rayons cosmiques à haute énergie (> 10 eV). Fruit de la collaboration de 17 pays et prévu pour fonctionner 20 ans, il met en œuvre une combinaison d'instruments comprenant initialement détecteurs Tcherenkov espacés régulièrement dans un quadrilatère de km2 et 24 télescopes à fluorescence.


Reprezentace.

Jako junior se zúčastnil MS do 20 let 1979 ve Švédsku (6. místo).  Před sezonou 1979/80 byl vybrán do týmu americké reprezentace, který se celý úvod sezony připravoval na olympijský turnaj v Lake Placid. V rámci přípravy odehrál Ramsey 56 utkání a připsal si v nich 33 bodů (11 branek a 22 asistencí). Na turnaji se podařilo Američanům vybojovat šokující zlaté medaile po vítězství nad silným výběrem Sovětského Svazu. Dodnes je tento výsledek považován za jeden z nejpřekvapivějších v dějinách hokeje (označováný jako Zázrak na ledě).  Podílel se ale i na neúspěchu na mistrovství světa 1982 ve Finsku, kde Američané obsadili poslední osmé místo a sestoupili z elitní skupiny. Dvakrát hrál na Kanadském poháru - v letech 1984 (semifinále) a 1987 (5. místo).  V únoru 1987 se odehrál dvojzápas mezi výběrem NHL a sovětskou reprezentací nazvaný Rendez-vous '87, v obou utkáních nastoupil Ramsey.

Hráčská kariéra.

Ramsey přišel v roce 1978 do týmu minnesotské univerzity a v jeho dresu si vysloužil místo v All Star výběru NCAA a i se svým mužstvem celou soutěž vyhrál. V roce 1979 byl draftován na celkové jedenácté pozici klubem NHL Buffalem Sabres. Protože byl vybrán do olympijského výberu (viz výše), na univerzitě strávil jedinou sezonu.  Po olympijském vítězství dohrál sezonu 1979/80 za Sabres a došel s nimi až do finále konference, kde ale mužstvo vypadlo s New York Islanders (1:4 na zápasy). V tomto týmu pokračoval i v následujících letech. Čtyřikrát si vysloužil si účast v NHL All-Star Game (1982, 1983, 1985 a 1986). V letech 1989-1991 zastával pozici asistenta kapitána a v ročníku 1991/92 byl i kapitánem mužstva. V průběhu sezony 1992/93 byl vyměněn do Pittsburgh Penguins za Boba Erreye. V Buffalu se po premiérové sezoně nikdy nedostal dále než do druhého kola play off a totéž platilo i v Pittsburghu.  V létě 1994 podepsal jako volný hráč smlouvu s Detroit Red Wings a v jeho dresu si zahrál hned v první sezoně finále Stanley cupu, ovšem Red Wings podlehli New Jersey Devils 0:4 na zápasy. Ročník 1995/96 Red Wings zakončili vypadnutím ve finále konference s Colorado Avalanche 2:4 na zápasy. Red Wings vyhráli pohár v sezoně 1996/97, ale Ramsey v průběhu sezony ukončil kariéru a nebyl tak součástí vítězného mužstva. Své poslední utkání odehrál 15. března 1997 na ledě San José Sharks  V roce 2001 byl přijat do síně slávy Amerického hokeje.

Trenérská kariéra.

V letech 1997-2000 byl asistentem trenéra celku Buffalo Sabres. V sezoně 1998/99 Sabres prohráli ve finále Stanley Cupu 2:4 na zápasy.  Dalším klubem, kde pracoval na stejné pozici, bylo mužstvo Minnesota Wild (2001-2010).

Michael Allen Ramsey (* 3. prosince 1960 v Minneapolis, Minnesota, Spojené státy americké) je bývalý americký hokejista, který nastupoval v NHL za Buffalo Sabres, Pittsburgh Penguins a Detroit Red Wings.

Mike Ramsey (né le à Minneapolis au Minnesota aux États-Unis) est un joueur professionnel américain de hockey sur glace qui évoluait au poste de défenseur.


Život.

Mládí a začátky.

Narodil se v Dominikánské republice dominikánské matce a portorikánskému otci. Když mu bylo 18 let, odjel do Madridu, kde studoval malířství na Real Academia de Bellas Artes de San Fernando, ale brzy se jeho zájem přeorientoval na oblast módy. Začal navrhovat modely pro velké španělské módní salóny a tak začala jeho spolupráce s Cristóbalem Balenciagou, předním španělským představitelem Haute couture. Potom se stal asistentem návrháře Antonia Castilla z módního domu Lanvin v Paříži.

Kariéra.

V roce 1963 se rozhodoval mezi dvěma nabídkami, které přišly z USA – navrhovat modely šatů pro značku Elizabeth Arden nebo boty a doplňky pro americkou pobočku Christian Dior v New Yorku. Na radu redaktorky časopisu "Vogue" se rozhodl pro spolupráci s Elizabeth Arden, kde mohl svobodně uplatnit svůj tvůrčí talent a o dva roky později, v roce 1965, vytvořit svoji vlastní značku. V roce 1971 získal americké státní občanství. V roce 1985 a 1987 byl pověřen vytvořením kolekce oděvů pro americkou pobočku Christiana Diora.  Zařadil se, vedle Billa Blasse a Calvina Kleina, mezi tři nejuznávanější americké módní návrháře. V roce 1992 představil svoji kolekci na Fashion Week v Paříži. Od roku 1993 do roku 2002 tvořil kolekce pro francouzský módní dům Balmain a stal se prvním Dominikáncem, který navrhoval francouzskou módu. Byl znám jako "módní návrhář, který miluje ženy", rozuměl jejich potřebám a tvořil především pro ně.  V letech 1973-1976 a 1987-1989 byl předsedou rady módních návrhářů Ameriky (CFDA).  Oscar de la Renta se zapsal do dějin módy jako jeden z největších návrhářů na světě, a to zejména pro návrhy oblečení pro mnohé první dámy USA (Jacqueline Kennedyová, Nancy Reaganová, Laura Bushová, Hillary Clintonová), Evropy (princezna Diana aj.) a další významné představitelky kulturního a společenského života.  Naposledy navrhl svatební šaty pro Amal Alamuddin, manželku amerického herce George Clooneyho. Zemřel 20. října 2014 v USA, v Kentu ve státě Connecticut, ve věku 82 let.

Soukromý život.

V roce 1967 se oženil s editorkou časopisu "Vogue" Françoise Langladeovou, která v roce 1983 zemřela. Po šesti letech se znovu oženil s Annette Mannheimerovou. V roce 1984 adoptoval dvouletého chlapce Moisése, který pocházel, stejně jako on, z Dominikánské republiky. Chlapec obdržel v roce 1992 americké státní občanství jako Moisés de la Renta.

Ocenění.

Španělský král Juan Carlos I. mu udělil Zlatou medaili za umění a řád Orden del Mérito Civil. Ve Francii mu byl udělen Řád čestné legie s hodností komandér. V rodné zemi obdržel řád Juana Pabla Duarteho (Orden al Mérito de Duarte, Sánchez y Mella) a řád Kryštofa Kolumba.

Členství ve společenských organizacích.

Oscar de la Renta měl dvojí občanství, dominikánské a americké. V Dominikánské republice působil jako diplomat. Byl členem výboru Metropolitní opery, Carnegie Hall v New Yorku a americké televizní stanice Channel Thirteen/WNET. Byly též členem charitativních organizací, např. New Yorkers for Children nebo America's Society a v New Yorku rovněž předsedal Španělskému institutu královny Sofie (Queen Sofía Spanish Institute).

Oscar de la Renta, rodným jménem Óscar Arístides de la Renta Fiallo (22. července 1932, Santo Domingo, Dominikánská republika – 20. října 2014, Kent, Connecticut, USA), byl americký módní návrhář, původem z Dominikánské republiky.

Óscar de la Renta, né Óscar Arístides de la Renta Fiallo le à Saint-Domingue et mort le à Kent, est un styliste de mode américain d'origine dominicaine.


Popis.

Joffrey věří, že je synem Roberta Baratheona a jeho manželky Cersei, o tom, že je synem Jaimeho neví. Jeho prarodiči byli Tywin Lannister a jeho manželka Joanna, kteří byli pravděpodobně bratranec a sestřenice. V první knize "Hra o trůny" je Joffrey dvanáctiletý chlapec, který se již teď projevuje brutálně. Chce si vzít Sansu Stark, která zpočátku souhlasí, když ale prohlédne a zjistí, jaký skutečně je, již si ho vzít nechce. Joffrey se ale nakonec se Sansou neožení – zasnoubí se s Margaery Tyrell. Na svatební hostině je ovšem otráven. Joffrey je rozmazlený, sebestředný a má zálibu ve škodění lidem nižšího postavení. Nenávidí svého strýce, trpaslíka Tyriona, který se, jako jediný, vůči jeho krutovládě dokáže ohradit a dovolí si na něj více, než všichni ostatní.  V seriálu postavu Joffreyho ztvární irský herec Jack Gleeson, který od kritiků získal pozitivní ohlasy.

Historie.

Joffrey Baratheon se narodil roku 286 po Aegonově vylodění v Rudé baště (Královo přístaviště) jako nejstarší přeživší syn Cersei a Roberta. Před ním měl královský pár ještě jednoho syna, který byl skutečným synem Roberta, avšak ten v dětství zemřel na horečku. V seriálu se život Joffreyho odvíjí téměř stejně jako v knize, s tím rozdílem, že v seriálu se jako jeho vražedkyně později ukáže Olenna Tyrell.

"Hra o trůny".

Princ Joffrey, společně s celou královskou rodinou, přijíždí na Zimohrad, kam mířil jeho otec především proto, aby Eddardu Starkovi nabídl pozici králova pobočníka (bývalý pobočník John Arryn zemřel). Sám Joffrey se setkává s Eddardovou nejstarší dcerou, Sansou, se kterou se chce oženit. Sansa je do něj bláznivě zamilovaná a přeje si ze Zimohradu co nejrychleji odjet, proto souhlasí. Joffrey se se Sansou prochází podél řeky, když narazí na Sansinu mladší sestru, Aryu, jak bojuje se synem řezníka, prostým chlapcem Mycahem. Přestože jde jen o hru, Joffrey obviní Mycaha z útoku na šlechtice. Arya přítele brání a Joffreyho napadne, ten se cítí dotčen a hrozí ji, ale Aryu zachrání její zlovlk Nymeria, která ji hlídá. Joffrey hrozí, že nechá Nymerii zabít a jde si stěžovat matce. Přestože ztrpěl jen lehké povrchové zranění a král Robert nechce žádný trest pro vlka ani Aryu, Cersei ho donutí, aby zlovlka potrestal. Arya to předstírala, proto Nymerii vyhnala a proto se první na ráně vyskytne Lady, Sansin zlovlk, který s tím nemá nic společného. Cersei, i přes Sansinu nelibost, nechá zlovlka zabít.  Celá výprava se vrací do Králova přístaviště, tentokrát i s novým pobočníkem Eddardem a jeho dvěma dcerami, Sansou i Aryou. Po krátké době v Králově přístaviště ale Eddard přijde na to, že černá barva vlasů je dominantní gen u Baratheonů a vždy se dědil, jen Cerseiny děti jsou zlatovlasé. Tak zjistí, že je Joffrey i jeho sourozenci vznikli z incestního spojení a když král Robert umírá, odmítne Eddard uznat Joffreyho jako právoplatného krále. Eddard je vzat do vazby a celý jeho doprovod povražděn (vyjma dcer Aryi a Sansy). Na popravišti řekne Joffrey Eddardovi, že pokud jej uzná právoplatným králem, ušetří Sansu i jeho samotného. Eddard ten svolí a prohlásí jej králem. Joffrey ale slovo nedodrží a nechá Eddardovi setnout hlavu. S tím nesouhlasí dokonce ani jeho matka Cersei, přestože jinak za svým synem stojí ve všem.

"Střet králů".

V knize "Střet králů" se Joffrey objevuje spíše na pozadí příběhu. Vládne krutě a v rozmaru, dělá náhlá (chybná) rozhodnutí a pod kontrolou už ho nemá ani milující matka Cersei, která ale postupně začne procitat a uvědomovat si, jaký její syn je. Joffrey drží Sansu v Králově přístavišti a nedovoluje jí odjet domů na Zimohrad. Její sestra Arya dokázala uniknout a i přes rozsáhlé pátrání není možné ji nalézt. Sedm království se dostává do války a Stannis Baratheon (bratr Roberta Baratheona), který by měl být právoplatným králem, napadá Královo přístaviště. Joffrey není dobrý voják a z bojiště uteče, čímž značně poškodí morálku. Tu vojákům navrátí jeho skřetí strýc Tyrion, který, ač je tak malý, se rozhodne vydat se na bojiště. Bitvu o Královo přístaviště téměř vyhraje Stannis, dokud nepřijede Tywin Lannister (Joffreyho dědeček) a s pomocí armády Tyrellů Stanisse zažene.

"Bouře mečů".

Joffrey zruší své zasnoubení se Sansou Stark, avšak stále jí nedovoluje odjet na Zimohrad, protože s ní má jiné plány – provdá ji za nenáviděného strýce Tyriona. Sám Joffrey je zasnouben s Margaery Tyrell, kterou v seriálu ztvární Natalie Dormer. Svazek má spojit dva mocné rody, tedy Baratheony/Lannistery a Tyrelly, kteří vládnou Vysoké zahradě. Margaery je milá dívka, která s radostí pomáhá chudým, avšak také ví, že se nesmí svému nastávajícímu znelíbit a tak toleruje všechny jeho krutosti. Odehraje se svatební obřad, po kterém přichází hostina. Joffrey dostane několik darů, mimo jiné i vzácnou knihu od Tyriona, kterou na místě zničí mečem. Na krátkou chvíli udělá z Tyriona služebníka a donutí ho, aby vlezl pod stůl a přinesl mu číši, která Joffreymu spadla. Tyrion udělá, jak jeho synovec poručil a nalije mu do číše víno. Z číše se pak Joffrey napije a téměř okamžitě padá na zem. Matka se ho snaží zachránit, ale Joffrey umírá ve velkých bolestech během chvíle.  Po Joffreym na trůn nastupuje jeho mladší bratr Tommen, který je přesným opakem svého bratra; je milý, věřící, příliš jemný. Joffreyho vdova Margaery se s Tommenem později vezme. Z vraždy Joffreyho je obviněn Tyrion, kterému se ale nakonec podaří utéct. V knize není řečeno, kdo za vraždou stál, avšak v seriálu se jako skutečná vražedkyně ukáže Olenna Tyrell, babička mladé Margaery.

Joffrey Baratheon, celým jménem Joffrey první svého jména, král Andalů a Prvních lidí, je fiktivní postava z knižní série "Píseň ledu a ohně" a televizního seriálu Hra o trůny. V seriálu jej, až do jeho smrti v epizodě "Zbaveni okovů", ztvárnil Jack Gleeson. Joffrey byl známý svojí krutostí a brutalitou. Jeho matkou byla Cersei Lannister a domnělým otcem Robert Baratheon, avšak jeho biologickým otcem byl Cersein bratr Jaime. Má dva sourozence: sestru Myrcellu a mladšího bratra Tommena, který po něm převzal vládu nad Sedmi královstvími.

Joffrey Baratheon est un personnage fictif de la série de livres "Le Trône de fer" écrite par George R. R. Martin et de son adaptation télévisuelle "Game of Thrones", interprété par l'acteur irlandais Jack Gleeson.