Rozšíření a ekologie.

Druhy rodu "Piper" mají pantropické rozšíření a zpravidla se vyskytují v podrostu nížinných tropických deštných lesů, mohou se však vyskytovat i mimo les a ve vyšších polohách, např. v mlžném lese; jeden druh ("P. kadsura"), rostoucí v jižním Japonsku a nejjižnější Koreji, je subtropický a snáší mírný mráz. Pepřovníky jsou často dominantními druhy ve svém prostředí.  Většina druhů rodu jsou byliny nebo liány; některé rostou jako keře až malé stromy. Několik druhů, např. "Piper cenocladum", žijí v mutualismu s mravenci. Plody pepřovníku rozšiřují v přírodě zejména ptáci, ale i někteří drobní plodožraví savci, např. netopýři rodu Carollia. Navzdory vysokému obsahu ochranných látek škodlivých pro býložravce si některé druhy hmyzu vytvořily odolnost a staly se škůdci na kulturách pepřovníku.  Některé druhy jsou od pradávna využívány v ájurvédské medicíně, jiné jsou zdrojem opojných látek (pepřovník opojný) nebo skýtají koření zpestřující jednotvárnou stravu. Pro uspokojení rostoucí poptávky se některé druhy (pepřovník černý) začaly pěstovat v nových oblastech a téměř průmyslovým způsobem na plantážích, mimo přirozené prostředí.  Ke zdárnému růstu, květu a vývoji plodů vyžadují pepřovníky teplo a pravidelný dostatek vláhy. V Evropě, kde se občas některé drobnější druhy pěstují jako ozdobné rostliny, není žádný druh původní.

Popis.

Jsou to vesměs aromatické polokeře, keře, malé stromky nebo velmi často liány. Jejich listy s řapíky vyrůstají střídavě ze ztlustlých uzlin, čepel mají po obvodě celokrajnou se zpeřenou nebo dlanitou žilnatinou a postranní žilky viditelně vypouklé a žebříčkovitě propojované. Mnoho druhů rodu se s ohledem na rozdílné místní podmínky vyvíjí jako různě vysoké a tvarované dřeviny a také vzhled listů a jejich zbarvení bývá variabilní; identifikace nekvetoucí rostliny je proto obtížná.  Rostliny jsou obvykle dvoudomé, méně často jednodomé. Jednopohlavné květy se vyskytují častěji než oboupohlavné a vytvářejí květenství samčí, samičí nebo smíšená. Květy jsou holé, bez okvětních lístků, mají drobné listeny a vytvářejí hustá hroznovitá nebo klasovitá květenství vyrůstající z uzlin proti listům, která jsou někdy sestavena do koncových okolíků. Samčí květenství jsou méně nápadná a jejich květy mají krátkou životnost. Oboupohlavné květy mohou obsahovat dvě až šest tyčinek s krátkými nitkami nesoucími prašníky se dvěma váčky a dále dvou- až pětiplodolistový, jednovaječný semeník se dvou- až čtyřlaločnou bliznou. Květy bývají opylovány větrem.  Plody jsou drobné, kulovité či vejčité, přisedlé nebo stopkaté, hladké, jednosemenné bobule či peckovice 1 až 3 mm velké, které ve zralosti bývají červené nebo žluté.

Rozmnožování.

Všechny druhy pepřovníku produkují velké množství plodů, jenž jsou ve zralém stavu atraktivní potravou pro netopýry, semena jsou pak po průchodu jejich zažívacím traktem šířena po celém netopýřím území. Semena mají různě dlouhou dobu dormance, která je u některých druhů regulována vlhkosti, teplotou i barvou dopadajícího světla (zda má barvu slunečního světla nebo je modifikováno prostupem přes listy).  Další vývoj těchto rostlin, tvořících v podstatě podrost mohutných stromů, závisí na místě, kde zakořenily, a na nárocích jednotlivých druhů. Mnohé, ač začaly růst na místech s dostatkem světla, se v krátké době dostanou do hlubokého stínu a uhynou dříve, než stačí vykvést. Rostliny užitkových druhů bývají pěstovány na plantážích, kde v zájmu co největších výnosů je o jejich potřeby postaráno.

Pepřovník a člověk.

Mnohé pepřovníky slouží jako zahradní okrasné rostliny v subtropech a tropech. Popínavé pepřovníky mohou nahradit břečťan i v mírném pásmu. Jiné druhy, např. "P. magnificum", rostou jako mohutné, husté a vzhledné keře s tuhými lesklými listy. Menší druhy, např. indonéský "P. ornatum" s jemnou kresbou na listech jsou vhodné jako pokojové rostliny.  Nadměrné kácení tropických pralesů ohrožuje řadu druhů pepřovníku. Důsledky takového hromadného ničení biotopů pro rod "Piper" nejsou známy, bylo však zjištěno, že v lesích Ekvádoru, jediném větším regionu, pro který jsou k dispozici komplexní data, je více než deset druhů na pokraji zániku. Naproti tomu jiné druhy pepřovníku, např. "P. aduncum", se díky člověku značně rozšířily a v některých oblastech se staly nepříjemnými invazivními druhy.  Nejvýznamnější pro člověka však není vzhled pepřovníku, nýbrž široké spektrum látek, obsažených především v plodech.

Koření a zelenina.

Kulinární využití pepřovníku je doloženo z doby až před 9000 lety. Pepřová zrna byla nalezena v severozápadním Thajsku v odpadcích po hoabinhské kultuře. Plody byly získány spíše sběrem než pěstováním.  Užití pepře jako koření je významné v mezinárodním měřítku. V klasickém starověku již existoval čilý obchod s kořením včetně černého pepře z jižní Asie do Evropy. "Apicius", sbírka receptů z doby kolem r. 400 n.l. uvádí pepř jako koření u většiny hlavních chodů. Ke konci římského impéria byl černý pepř drahý, přesto natolik dostupný, že byl používán častěji než sůl či cukr.  Počátkem středověku se obchodní cesty narušily a používání pepře poněkud pokleslo, protože se však pepř snadno skladoval a nezabíral mnoho místa, nikdy nepřestal být výnosným zbožím. Později vedly evropské mocnosti války mezi sebou a ve složitých vztazích spojenectví či nepřátelství s vládci zemí na březích Indického oceánu mj. o nadvládu nad cestou koření, v první řadě černého pepře. Dodnes je pepř ve svých třech podobách (zelený, bílý a černý) ve světovém měřítku jedním z hlavních druhů koření rostlinného původu.  Díky velkému rozšíření rodu "Piper" jsou i plody dalších druhů významným kořením, často v mezinárodním měřítku. Zřejmě druhým nejoblíbenějším kořením tohoto druhu je pepřovník dlouhý ("P. longum"), ostrostí připomínající chili; protož plody jsou velmi drobné, používá se celé plodenství. Svůj význam v obchodu s kořením měl i pepřovník kubebový ("P. cubeba"). Španělský král Filip IV. údajně před rokem 1640 potlačil obchod s tímto druhem, aby zvýhodnil svůj podíl na obchodu s černým pepřem. Pepř kubebový nicméně zůstává významným kořením v okolí Indického oceánu. Západoafrický pepřovník guinejský ("P. guineense") je běžně používán v západoafrické kuchyni a někdy se přidává do etiopské kořenící směsi "berbere". Ač byl kdysi dosti obchodován, není již tento druh mimo Afriku příliš znám.  Nejen plody rodu "Piper" se využívají v kuchyni. Listy pepřovníku guinejského, lokálně známé jako "uziza", slouží jako zelenina k ochucení nigerijských dušených jídel. V Mexiku a okolí má několikeré využití "hoja santa" neboli mexický pepřový list ("P. auritum"). V kuchyni jihovýchodní Asie jsou významné dva druhy pepřovníku: do listů "P. lolot" se v Indočíně balí maso ke grilování a planý betel ("P. sarmentosum") se používá jako syrová nebo vařená zelenina v malajské a thajské kuchyni. Stonky a kořeny druhu "Piper chaba" slouží jako koření v Bangladéši.

Léčivo.

Pepřovník kubebový ("P. cubeba") je využíván v lidovém léčitelství a bylinářství a zejména ve 20. století také k aromatizaci cigaret. "P. darienense" využívá jako léčivo kmen Kuna v panamsko-kolumbijském pohraničí a na jiných místech se používá k intoxikaci ryb, které se pak snadno loví. Pepřovník úzkolistý ("Piper angustifolium" Lam., syn. "P. aduncum"), původem z tropické Ameriky, slouží k stavění krvácení, proti chorobám plicním a pohlavním a je zřejmě účinné desinficiens a antibiotikum. Olej z pepřovníku černého bývá užíván v bylinářství a podobně pepřovník dlouhý je uplatňován v ájurvédě jako složka v pilulkách, mj. k omlazujícím a detoxikačním účelům.  Jeden druh pepřovníku dosáhl širokého využití jako stimulans: do listů pepřovníku betelového ("P. betle") se balí plátky arekového ořechu a spolu s hašeným vápnem, příp. listem gambirovníku trpkého ("Uncaria gambir") tvoří tzv. betelové sousto, oblíbenou drogu zejména v jihovýchodní Asii.  Podobně i pepřovník opojný ("P. methysticum"), působící jako sedativum, antiseptikum a euforians, je využíván jako droga: je rošířen v Oceánii, kde se z něho připravuje sociální nápoj zvaný kava nebo kava-kava s podobnými účinky jako alkohol a benzodiazepiny, avšak bez řady nežádoucích vedlejších účinků a s menším rizikem návyku. Od konce 20. století dochází obliby i jinde a slouží jako léčivá rostlina. Tablety připravené z celé rostliny však opakovaně vykázaly hepatotoxický účinek, a proto byla kava v řadě zemí zakázána. Tradiční příprava uklidňujícího nápoje z kořenových hlíz však zřejmě nepředstavuje žádné nebo jen malé riziko.

Pepřovník ve vědě.

Rod obsahuje řadu druhů, vhodných pro výzkum v oborech přírodopisu, molekulární biologie, chemie přírodních látek, komunitní ekologie a evoluční biologie.  "Piper" je modelovým rodem pro studium ekologie a evoluční biologie díky své diverzitě a ekologickému významu. Výzkum se většinou zaměřuje na hospodářsky významné druhy "P. nigrum" (černý pepř), "P. methysticum" (kava), a "P. betle" (betel). Studie založená na sekvenční analýze DNA nasvědčuje původ "P. nigrum" v Západním Ghátu v Indii.  Obligátní a fakultativní mutualismus mezi některými druhy rodu a mravenci má silný vliv na jejich biologii; díky tomu jsou ideálními systémy pro výzkum evoluce symbióz a vlivu mutualismu na biotická společenstva.  Významnými sekundárními metabolity u druhů pepřovníku jsou piperin a chavicin, poprvé izolované z pepřovníku černého, které mají údajně antibiotické vlastnosti. Předběžný výzkum prokázal antibakteriální účinek piperinu např. na druhy "Staphylococcus aureus", "Streptococcus mutans" a žaludeční patogen "Helicobacter pylori"; omezuje také pronikání toxinu H. pylori do buněk žaludečního epitelu.  Významnými sekundárními metabolity pepřovníku opojného jsou kavalaktony a flavokawainy. Za hlavní hepatotoxickou látku ve stoncích a listech tohoto druhu je považován pipermethystin.

Externí odkazy.

Pepřovník ("Piper") představuje jeden z druhově nejbohatších rodů v celé rostlinné říši a hospodářsky i ekologicky významný rod v čeledi Piperaceae. Sestává z 1000 až 2000 druhů bylin, keřů (často ovíjivých), výjimečně i stromů. Listy jsou střídavé, jednoduché, celokrajné, někdy trojlaločné, obyčejně s palisty. Květy jsou přisedlé v jehnědovitých klasech, vzácně v hroznech; plod je bobule.

Piper est un genre botanique de la famille des "Piperaceae". C'est le genre des poivriers mais aussi du kava et plusieurs plantes aromatiques et médicinales.


Počátky kariéry.

V počátku skupiny byl jejím hlavním iniciátorem John (zpěv, kytara). Scott obstarával doprovodný zpěv a hrál na baskytaru. Třetím členem byl tehdy bubeník Al Schneider. V této formaci vydali první singl „Pretty Girls Everywhere“ (Church/Williams), který ovšem prošel bez valného zájmu. Koncem roku 1964 se potkali s Gary Leedsem, který působil jako bubeník na britském turné v doprovodu zpěváka P. J. Probyho. Gary přesvědčil Johna a Scotta, aby změnili působiště a přestěhovali se do swingujícího Londýna. Předtím ještě nahráli svůj druhý single „Love Her“ (Mann/Weil), ve kterém Scott převzal roli hlavního zpěváka.

Úspěch v Británii.

Zkraje roku 1965 po změně působiště podepsala skupina kontrakt se společností Philips Records a začala koncerovat na ostrovech. Bubeníkem skupiny se stal Gary. Hlavním tahákem byl především baryton Scotta, který na popové scéně 60. let působil výjimečně. V červnu 1965 vstoupila „Love Her“ do UK Top 20. Úspěch byl nastartován. Následující singl „Make It Easy on Yourself“ (Bacharach/David) nastoupil do Top 10 v srpnu 65 a na místo No.1 se dostal koncem září, kde vystřídal „I Can ́t Get No Satisfaction“, kultovní trhák od Rolling Stones. Dalším z řady úspěšných nahrávek Walkerů byla „My Ship Is Coming In“ (Brooks), která bodovala koncem roku 1965 na třetím místě hitparád. Vrcholu dosáhla skupina na jaře 1966, kdy se jejich „The Sun Ain ́t Gonna Shine Anymore“ (Crewe/Gaudio) stala druhým No.1 hitem v UK. Skladbu autoři původně napsali pro zpěváka Frankie Valliho z Four Seasons, který s ní ale žádné zázraky neudělal. Kolem Walker Brothers se v tu dobu strhla mánie, zejména mezi mladými děvčaty, srovnatelná s tou, kterou vyvolali Beatles tři roky předtím. S určitým zpožděním a poněkud menším ohlasem se Walker Brothers začali prosazovat i na své domovské scéně v USA.  Walkeři pokračovali v letech 1966 a 1967 se svým repertoárem rockových balad, nicméně ohlas již nebyl takový. Postupně vyšly SP tituly „(Baby) You Don ́t Have To Tell Me“ (Autell) v červenci 1966, „Another Tear Falls“ (Bacharach/David) v září 1966, „Deadlier Than The Male“ (Engel/Franz) v prosinci 1966 a „Stay With Me Baby“ (Ragovoy/Weiss) v únoru 1967.  Mimo skupinové projekty si jednotliví členové také občas zasólovali, zejména Scott, který v letech 1967 až 1969 vydal celkem čtyři sólová alba pod jednoduchými názvy „Scott 1“ až „Scott 4“. Na nich vydával skladby spíše šansonového typu, jsa ovlivněn například J. Brelem. Nicméně tlaky na psychiku Scotta, vnitřní třenice a názorové rozdíly způsobily, že po ukončení japonského turné v roce 1968 skupina ohlásila rozchod.

Obnovení skupiny.

Koncem roku 1974 se Scott, John a Gary rozhodli pokusit se o comeback a ohlásili obnovení The Walker Brothers a o rok později vydali nové album „No Regrets“. Titulní píseň alba byla vydána i jako SP (autor Rush) a dosáhla No.7 hitparád zkraje roku 1976. Později ještě vydali alba „Lines“ (1976) a „Nite Flights“(1978). Předchozí úspěch se však již nedostavil, mohutné aranže a vokály se už nenosily, takže se skupina rozpadla tentokráte definitivně.

Pozdější aktivity.

John Walker si vybudoval vlastní nahrávací studio v Kalifornii a čas od času vyjížděl na koncertní turné, na kterých předváděl svoje interpretace bývalých hitů. Poslední turné absolvoval v roce 2004. Dne 7. května 2011 John zemřel ve svém domě v Los Angeles na rakovinu. Gary Walker trvale působí v Anglii, v hudbě aktivně však nevystupuje. Scott Walker sporadicky nahrává a působí v lokálních kulturních akcích. Komerčně není příliš úspěšný, hudební kritici ho však hodnotí velmi dobře jako avangardního umělce. V roce 2003 získal například ocenění Q Magazinu, podobně v roce 2006 obdržel MOJO Icon Award. Poslední album, na němž se podílel, vyšlo v roce 2014 („Soused“), kde spolupracoval s dvojicí Sunn O)))  John a Gary vydali roku 2009 vlastní autobiografii „The Walker Brothers: No Regrets – Our Story“. Písně „The Sun Ain ́t Gonna Shine Anymore“ a „Stay With Me Baby“ byly prominentně zařazeny do závěru filmu Loreny Scafariové „Seeking a Friend for the End of the World“ s Keirou Knightly a Stevem Carellem v hlavní roli (2012). Scottův život je předmětem filmového dokumentu „Scott Walker: 30 Century Man“ Stephena Kijaka z roku 2006. Výkonným producentem filmu byl David Bowie.

The Walker Brothers byla americká popová skupina z 60. a 70. let 20. století. Tvořili ji Noel Scott Engel (* 1944), John Maus (* 1943) a Gary Leeds (* 1942). Všichni tři kromě svých občanských jmen používali v hudebním businessu příjmení Walker. Skupina začala společně vystupovat v USA v roce 1964 jako pokus postavit se proti tzv. britské pop invazi, nicméně vrcholu své kariéry dosáhli právě ve Velké Británii, do níž se v roce 1965 přestěhovali.

The Walker Brothers était un groupe de pop américain des années 1960 et 1970. Originaires de Los Angeles, ils ont eu un grand nombre de succès au milieu des années 1960 dont plusieurs numéro 1 dans les charts "Make It Easy on Yourself" et "The Sun Ain't Gonna Shine (Anymore)".


Vojenská kariéra.

Rané italské koloniální války v Africe.

Po studiích na vojenské akademii v Turíně od roku 1892 sloužil v italské armádě, nejprve jako poručík dělostřelectva, a zúčastnil se raných italských koloniálních válek v Eritreji (1896) a v Libyi (1912).

První světová válka.

V době počátku italské účasti v první světové válce měl hodnost podplukovníka, do hodnosti generála byl povýšen po jeho účasti na dobytí Monte Sabotino v květnu 1916 a v pozdních měsících roku 1917 byl jmenován zástupcem náčelníka štábu ("Sottocapo di Stato Maggiore"), přesto, že byl jedním z hlavních velitelů, odpovědných za katastrofu během bitvy u Caporetta v říjnu 1917. Kvůli této porážce byl obviněn z různých stran za dispozice sil pod jeho velením před bitvou, ale vyšetřovací komise většinu těchto obvinění zamítla.  V letech po první světové válce, kdy zastával různé vysoké hodnosti v italské armádě, Badoglio vyvíjel trvalé úsilí při úpravě úředních dokumentů, aby zakryl svou roli v této porážce.

Italská pacifikace Libye.

Po válce byl Badoglio jmenován senátorem, ale nadále zůstával v armádě, kde byl pověřen speciálními úkoly v Rumunsku a USA v roce 1920 a 1921. Zpočátku byl odpůrcem Mussoliniho a po roce 1922 byl umístěn jako velvyslanec v Brazílii. Brzy poté, co změnil svůj politický názor, se vrátil do Itálie a zaujal vedoucí roli v armádě jako náčelník štábu od 4. května 1924. Dne 25. června 1926 byl povýšen do hodnosti maršála ("Maresciallo d'Italia"). Badoglio byl první guvernér Tripolitánie a Kyrenaiky (které později vytvořily italskou Libyi) od roku 1929 do roku 1933. Během této doby, hrál důležitou roli (společně s Rodolfem Grazianim, náměstkem guvernéra Kyrenaiky) v porážce libyjských povstalců. Dne 24. ledna 1932 (na třetí výročí jeho jmenování), Badoglio vyhlásil konec libyjského odporu, poprvé od italské invaze v roce 1911.

Italská invaze do Etiopie.

Dne 3. října 1935 nahradil ve funkci velitele italských sil v Etiopii generála Emilia de Bono, protože průběh invaze do Etiopie považoval Mussolini za příliš pomalý.  Badoglio požádal a dostal svolení k použití chemických zbraní. Záminkou bylo údajné mučení a vražda sestřeleného italského pilota Tita Minnitiho během etiopského „vánočního útoku“. Proti etiopské armádě na severní frontě byl účinně nasazen yperit.  Badoglio velel italské invazní armádě v první bitvě u Tembienu, bitvě u Amba Aradam, druhé bitvě u Tembienu a bitvě u Shire. Dne 31. března 1936 porazil císaře Haile Selassieho, velícího poslední etiopské armádě na severní frontě, v bitvě u Maychew. Dne 26. dubna, kdy už prakticky žádné etiopské síly nekladly odpor ve směru na Addis Abebu, Badoglio zahájil svůj "Pochod železné vůle", aby obsadil etiopské hlavní město a ukončil válku. 2. května Haile Selassie opustil zemi a 5. května 1936 již maršál Badoglio vedl vítězné italské vojáky do Addis Abeby.  Mussolini prohlásil krále Viktora Emanuela III. za habešského císaře a Etiopie se stala součástí italské východní Afriky. Při této příležitosti byl Badoglio jmenován prvním místokrálem a generálním guvernérem a povýšen do šlechtického stavu s vítězným titulem vévody z Addis Abeby.  Dne 11. června 1936 Rodolfo Graziani nahradil Badoglia jako místokrál a generální guvernér italské východní Afriky. Badoglio se vrátil ke svým povinnostem náčelníka generálního štábu. Podle časopisu Time začátkem června vstoupil do fašistické strany.

Druhá světová válka.

Badoglio byl náčelníkem generálního štábu po enormně dlouhou dobu od roku 1925 do roku 1940 a byl to on, kdo měl poslední slovo v celé struktuře ozbrojených sil, včetně doktríny, výběru důstojníků, výzbroje. Nebyl nakloněn italsko-německému Ocelovému paktu a byl pesimista co se týče šancí na úspěch Itálie v jakékoliv evropském konfliktu, ale nebyl proti rozhodnutí Mussoliniho a krále vyhlásit válku Francii a Velké Británii. Po špatných výsledcích italské armády v invazi do Řecka v prosinci 1940 odstoupil z funkce náčelníka generálního štábu a byl nahrazen Ugo Cavallerem.  Dne 24. července 1943, když Itálie utrpěla několik nezdarů v návaznosti na invazi na Sicílii, velká fašistická rada vyslovila nedůvěru Mussolinimu. Následující den byl odstraněn z vlády králem Viktorem Emanuelem III. a zatčen. Dne 3. září 1943 generál Giuseppe Castellano podepsal příměří se Spojenci v Cassibile jménem Badoglia, který byl jmenován italským premiérem. Badoglio se obával potenciálně nepřátelské německé reakce na příměří a váhal ho formálně oznámit.  Dne 8. září byl dokument zveřejněn Spojenci, dříve než Badoglio mohl předat zprávy o příměří italským ozbrojeným silám. Jednotky armády, námořnictva i letectva byly obecně překvapeny příměřím a nepřipraveny na německé akce s cílem je odzbrojit. V časných ranních hodinách 9. září Badoglio, král Viktor Emanuel, někteří vojenští ministři, a náčelník generálního štábu uprchli do Pescary a Brindisi pod ochranu Spojenců. Dne 23. září byla podepsána delší verze o příměří na Maltě. Dne 13. října Badoglio jménem Italského království oficiálně vyhlásil válku nacistickému Německu. V čele vlády stál po dobu dalších devíti měsíců, 9. června 1944 ho nahradil Ivanoe Bonomi.  Vzhledem ke zvýšenému napětí se Sovětským svazem v době studené války, v níž britská vláda považovala Badoglia za garanta antikomunistické poválečné Itálie, nebyl nikdy souzen za italské válečné zločiny spáchané v Africe.  Badoglio zemřel v Grazzano Monferrato v roce 1956.

Pietro Badoglio, první vévoda z Addis Abeby, první markýz ze Sabotinu (28. září 1871 – 1. listopadu 1956), byl italský generál (později maršál) během obou světových válek a předseda vlády Itálie, jakož i první místokrál italské východní Afriky.

Pietro Badoglio, né le à Grazzano Monferrato (Piémont) où il est mort le (la ville ayant été rebaptisée Grazzano Badoglio en son honneur en 1939), est un militaire et homme d'État italien, président du Conseil de 1943 à 1944.


Zákony týkající se stejnopohlavní sexuální aktivity.

Soulož mezi osobami téhož pohlavní není trestný čin a podle historických pramenů není známo, že by kdy na tomto území platily nějaké zákony, které by ji kriminalizovaly.

Stejnopohlavní soužití.

V červenci 2012 oznámil ministr spravedlnosti svůj záměr spustit veřejnou debatu na téma legalizace manželství osob stejného pohlaví.  V červnu 2013 předložil ministr spravedlnosti návrh novely Zákona o manželství a rodině, který by změnil definici manželství ze svazku muže a ženy na svazek dvou osob, a tím poskytl domácnostem tvořeném páry stejného pohlaví stejnou právní úpravu, jíž se dostává domácnostem tvořeném páry různého pohlaví. Národní shromáždění tento návrh projednávalo v říjnu 2013.  24. září 2013 vydala vláda dekret za zrušení pokutovaní stejnopohlavního manželství. Dekret nabyl účinnosti k 11. listopadu 2013.  27. května 2014 Komise pro sociální záležitosti při Národním shromáždění odstranila z návrhu novely Zákona o manželství o rodině ustanovení garantující párům stejného pohlaví rovná práva a povinnosti, která mají páry různého pohlaví. Nový zákon přijalo Národní shromáždění 19. června 2014. Statistika z března 2014 shledala, že 53 % Vietnamců nesouhlasí s legalizací stejnopohlavního manželství.  V listopadu 2013 zrušil parlament návrh přijetí nového ústavního zákona vymezujícího manželství jako svazek muže a ženy.  1. ledna 2015 vešel v účinnost nový Zákon o rodině a manželství z r. 2014. Podle něj je sice legální oddávat homosexuální páry, nicméně bez právních následků.. I přesto je však vietnamská LGBT komunita optimistická a poslední vývoj v legislativě vnímá jako posun k lepšímu. Jamie Gillen, sociolog při Národní univerzitě v Singapuru Vietnam shledává jako k sexuálním menšinám umírněnou zemi v porovnání s jeho sousedy jako je například Singapur, kde je stejnopohlavní manželství výslovně zakázané. Podle odhadu by mohla takto otevřená politika přilákat do země co nejvíc turistů, pokud se tedy bude Vietnam tvářit jako vstřícná a přátelská společnost.

Práva translidí.

V r. 2017 odhadoval vietnamský resort zdravotnictví, že ve Vietnamu žije odhadem 270-300 tisíc translidí. K jinému závěru došel průzkum vietnamských asociací za práva translidí, podle něhož se za transgender označuje cca 500 tisíc Vietnamců.  Studie z r. 2018 ukázala, že 67,5 % zkoumaných translidí mělo problémy s duševním zdravím, 60 % se pokusilo o sebevraždu, 23 % bylo nuceno k pohlavnímu styku, 16 % se stalo obětí sexuálního násilí a 83 % šikany.  24. listopadu 2015 přijalo Národní shromáždění zákon, který nově umožňuje translidem podstupovat chirurgickou změnu pohlaví. Pro hlasovalo 282 poslanců, proti 84. Předtím byli vietnamští translidé kvůli absenci legislativy umožňující operativní tranzici nuceni cestovat do sousedního Thajska. Osoby, které tuto proceduru podstoupí, si pak mohou změnit své úřední pohlaví. Zákon se stal účinným v lednu 2017. Zákon nicméně potřebuje ještě přijetí dalších prováděcích právních předpisů, včetně úředního postupu v případě žádosti o vydání nových dokladů. V listopadu 2018 oznámil příslušný odbor vietnamského ministerstva zdravotnictví na semináři pořádaném Việt Nam Union of Science and Technology Associations and Nguyễn Huy Quang, že se Národní shromáždění začne těmito souvisejícími změnami zabývat do roku 2020.

Služba v armádě.

Ve Vietnamu nelze brát jinou sexuální orientaci jako překážku k řádné vojenské službě, která je povinná pro všechny muže starší 18 let. Vojenská služba žen je dobrovolná.

Veřejné mínění.

V r. 2001 řeklo 82 % Vietnamců v průzkumu veřejného mínění, že je homosexualita za všech okolností neakceptovatelná.  Podle výzkumu od HCMC University of Pedagogy z r. 2007, jehož se zúčastnilo 300 studentů tří středních škol, 80 % respondentů odpovědělo "ne" na otázku: "Je homosexualita špatná?"  Průzkum z března 2014 indikoval, že 53 % Vietnamců odmítá stejnopohlavní manželství.  Nejaktuálnější průzkum indikuje většinovou podporu legalizaci sňatků párů stejného pohlaví ve vietnamské společnosti.

Životní podmínky.

V r. 2000 vydal do oběhu novinář Bui Anh Tan novelu "Svět bez žen" (Một Thế Giới Không Có Đàn Bà), která je prvním vietnamským literárním dílem s tematikou homosexuálních lidí. V r. 2007 bylo kniha zfilmovaná.  V r. 2002 vládní média homosexualitu prezentovala jako "všeobecné zlo" srovnatelné s prostitucí, patologickým hráčstvím a užíváním drog a zapřísahala se, že v brzké době přijme zákonná opatření proti homosexualitě a homosexuálním párům. Publikace jako jsou "The Gioi Phu Nu" a "Tiep Thi Va Gia Dinh" prezentují homosexualitu jako poruchu a deviantní počínání nekompatibilní s dobrými mravy a tradiční vietnamskou morálkou.  Ten samý rok navzdory postoji vlády k homosexualitě coby sociálnímu zlu otiskl časopis "Komunistická mládež" příběh o lidech rodících se s homosexuální orientací stejně jako se leváci rodí s leváctvím.  Kontroverzní filmový režisér Le Hoang rovněž přistoupil na liberální postoj a řekl, že ačkoli je homosexualita duševní poruchou, tak kvality jako jsou morálka, talent a důstojnost nijak nesouvisí s lidskou sexualitou.  V r. 2009 se Pham Le Quynh Tram stala první transosobou oficiálně uznanou vietnamskými úřady jako žena. Jako takové jí bylo umožněno změnit své úřední pohlaví z mužského na ženské i si změnit jméno na Pham Le Quynh Tram z Pham Van Hiep. Nicméně podle zprávy od Huffington Post bylo její oficiální uznání koncem ledna 2013 zrušeno.(Huffington Post)..  V září 2010 zveřejnil "Tuoi Tre Online", internetová edice novin "Tuoi Tre", příběh 18letého čtenáře o krutém zacházení ze strany rodiny, poté co zjistila, že je gay. Dopis získal podporu stovky čtenářů a dostal se prostřednictvím internetu až k Dr. Huynh Van Son, děkanovi fakulty psychologie, HCMC University of Pedagogy. Tehdy poprvé veřejné sdělovací prostředky označily homosexualitu jako normální variantu lidské sexuality. 29. listopadu se v Hanoji konala první mezinárodní gay svatba mezi Japoncem a Irem. Obřad se dočkal mimořádné pozornosti ze strany vietnamské gay a lesbické komunity.  5. srpna 2012 se v Hanoji konal první vietnamský festival hrdosti sexuálních menšin, jehož účastníci vyjádřili podporu manželství pro osoby stejného pohlaví a dalšímu rozmachu LGBT práv.  V r. 2013 vietnamský filmař Dang Khoa natočil sitcom s názvem "My Best Gay Friends". Seriál je publikován na YouTube jako v rámci vysílání vietnamské televize a je seřazen do epizod. Khoa chtěl takto upozornit na přetrvávající předsudky vůči homosexualitě.

HIV a AIDS.

V r. 2006 přijala vláda zákony chránící občany infikované virem HIV/AIDS před diskriminací a garantující všem vietnamským občanům rovný přístup k bezplatné zdravotní péči.

Lesby, gayové, bisexuálové a translidé (LGBT) se ve Vietnamu můžou setkávat s právními komplikacemi neznámými pro většinové obyvatelstvo. Mužská i ženská stejnopohlavní sexuální aktivita je zde legální a ani nejsou známy případy existence jakýchkoli zákonů kriminalizujících homosexuální jednání. Nicméně stejnopohlavní páry a jimi tvořené domácnosti nemají rovný přístup ke stejné právní protekci, jíž se dostává párům různého pohlaví. Ačkoliv je homosexualita s odkazem na vietnamské tradice všeobecně považovaná za tabu, povědomí v oblasti LGBT práv s počátkem 21. století stoupá.

Les personnes lesbiennes, gay, bisexuelles et transgenres (LGBT) au Viêt Nam peuvent être confrontées à des expériences que les résidents non-LGBT n'ont pas à affronter. L'homosexualité tant féminine que masculine est légale au Viêt Nam, mais les couples homosexuels n'ont pas droit à la même protection légale que les couples hétérosexuels.


Odchod ze Sýrie.

Muzoon žila až do roku 2013 v syrském městě Dar'á, nacházejícím se na jihozápadě země, nedaleko hranic s Jordánskem, asi 100 km od Damašku. Sýrie, ve které přetrvává občanská válka a která dříve byla okupována tzv. Islámským státem, se stala pro Muzoon, její matku Eman, bratry Mohammeda a Zaina a jejího otce Rakana nebezpečnou. Proto ji byli v roce 2013 nuceni opustili a najít útočistě v uprchlických táborech v Jordánsku, kde dnes žije asi 630 000 Syřanů.

Život v uprchlickém táboře.

V letech 2013–2014 žila Muzoon v uprchlickém táboře Zátarí, necelý rok poté se se svou rodinou přemístila do uprchlického tábora Azraq. V těchto dvou táborech začala Muzoon se svou misí, postarat se o to, aby se všem dívkám dostalo kvalitního vzdělání. Podle statistiky UNICEF je více než jedna třetina dívek žijících v uprchlických táborech v Jordánsku donucena odejít ze škol a je před dosažením plnoletosti provdána. Rodiny, které vidí ve sňatku jedinou možnost finančního a sociálního zabezpečení do budoucna, se proto rozhodnou svým dcerám odepřít možnost širšího vzdělání. Muzoon začala chodit od stanu ke stanu a mluvit k dívkám, chlapcům a celým rodinám o důležitosti vzdělání. ‘‘Dívky a chlapci by měli mít možnost dokončit své vzdělání, které jim pomůže k zabezpečení budoucnosti.‘‘ Její práce brzy zaujala média, začalo se jí říkat “Malála ze Sýrie“ podle pákistánské bojovnice za právo na vzdělání Malály Júsufzajové. V prosinci 2015 byla za svou práci BBC jmenována jednou ze sta nejvlivnějších žen roku.

Muzoon a Malála.

Malála Júsufzajová, nejmladší vítězka Nobelovy ceny za mír, se se svým syrským protějškem poprvé setkala v uprchlickém táboře Zátarí v roce 2014. Od té doby se obě dívky přátelí, Muzoon byla dokonce hostem Malály při předávání Nobelových cen a byla zmíněna v jejím projevu. Znovu se poté sešly v roce 2015 u příležitosti otevření nové školy pro syrské uprchlíky.

Stěhování do Newcastle.

V prosinci 2015 se Muzoon a její rodina přestěhovala do Newcastle upon Tyne, města na severovýchodě Velké Británie. Spolu se svými bratry začala opět chodit do školy. V budoucnu by zde Muzoon chtěla vystudovat vysokou školu, stát se žurnalistkou, a pomoci tak své zemi.

Konference na podporu Sýrie.

V lednu 2016 se Muzoon společně s Malálou Jusufzajovou zúčastnila Konference na podporu Sýrie v Londýně. Ve svých projevech dívky vyzvaly hlavy států, aby finančně podpořily Sýrii a vzdělání syrských dětí. apelovaly.

Muzoon Al-Mellehanová (nepřechýleně "Al-Mellehan", psáno také "Almellehan"), je syrská dívka, bojovnice za práva dívek na vzdělání. Je známá jako ‘’Malála ze Sýrie’’ podle pákistánské bojovnice za právo na vzdělání Malály Júsufzajové. Pozornost medií získala díky své práci v uprchlických táborech v Jordánsku, kde Muzoon strávila necelé tři roky života, poté, co se svou rodinou opustila Sýrii.

Muzoon Almellehan, née en 1998, est une activiste syrienne réfugiée au Royaume-Uni. Elle milite pour que les filles syriennes restent davantage à l'école, ce qui lui vaut d'être comparée à la jeune pakistanaise Malala Yousafzai.


Tour de France.

Jako první přišel s myšlenkou označit vedoucího jezdce závodu barevně odlišeným trikotem hlavní organizátor Tour de France Henri Desgrange. Žlutou barvu zvolil podle toho, že časopis "L'Auto" (předchůdce "L'Équipe"), který závod pořádal, byl tištěn na žlutě zbarveném papíře. Prvním závodníkem, který žlutý trikot ( "Le maillot jaune") oblékl, byl 19. července 1919 Francouz Eugène Christophe. Od roku 1987 je sponzorem žlutého trikotu TdF banka Crédit Lyonnais.  Lídr celkové klasifikace se do žlutého trikotu obléká při slavnostním vyhlášení výsledků každé etapy, v cíli celého závodu v něm objíždí čestné kolo. V roce 2009 měli po čtvrté etapě Lance Armstrong a Fabian Cancellara shodný čas, žlutý trikot byl ponechán Cancellarovi jako vítězi úvodní časovky.  Do roku 2016 obléklo ve 2089 etapách Tour žlutý trikot 283 různých závodníků (nejvíc, 94, z domácí Francie). V ročníku 1958 a 1987 se ve žlutém trikotu vystřídalo rekordních osm cyklistů, naproti tomu Ottavio Bottecchia (1924), Nicolas Frantz (1928) a Romain Maes (1935) byli v čele celkového pořadí od první do poslední etapy.

Cyklisté, kteří jeli ve žlutém trikotu nejvíc etap Tour de France.

Z účastníků na tomto seznamu se Fabian Cancellara a René Vietto nikdy nestali celkovými vítězi Tour. Naproti tomu Jean Robic (1947), Charly Gaul (1958) a Jan Janssen (1968) vyhráli závod, i když odjeli ve žlutém trikotu pouze dvě etapy.  Patnáct závodníků odstoupilo z Tour v momentě, kdy měli na sobě žlutý trikot, převážně ze zdravotních závodů. V ročníku 2015 se to stalo dvakrát: Fabian Cancellara ve třetí a Tony Martin v šesté etapě utrpěli po hromadném pádu zlomeniny, které jim znemožnily pokračování v závodě.  Roger Walkowiak je jediným vítězem (1956) v historii, který nezískal ani jedno etapové vítězství.  Unikátní bilanci má Fausto Coppi (1952): dokázal vyhrát jedinou Tour, které se zúčastnil.  Lance Armstrong nosil žlutý trikot v 83 etapách a vyhrál sedm ročníků, ale v roce 2012 byl usvědčen z užívání dopingu a všechny jeho výsledky byly anulovány.

Další cyklistické závody.

Žlutý dres jako označení vedoucího jezdce převzaly od Tour de France i další závody:

Další sporty.

Jako "žlutý trikot" bývá označována také žlutá vesta se startovním číslem navlékaná přes kombinézu, kterou nosí vedoucí závodníci aktuálního pořadí Světového poháru v běhu na lyžích, Tour de Ski a Světového poháru v biatlonu.

Žlutý trikot je označení pro sportovní dres ve žluté barvě, který má právo nosit vítěz průběžné klasifikace etapového závodu v silniční cyklistice a dalších sportech.

Le maillot jaune est un maillot distinctif de couleur jaune porté par le coureur occupant la première place d'un classement au cours de certaines compétitions de cyclisme sur route, dont le Tour de France.


Životopis.

Mládí.

Teresa se narodila jako jediná dcera ze čtyř dětí manželů Ettora a Vincenzy Merlových. Navštěvovala základní školu v Castagnitu, byla sice dobrá studentka, ale kvůli špatnému zdraví jí rodiče najali soukromou učitelku. Postupem času Teresa cítila povolání k zasvěcenému životu, když se však hlásila do kláštera v Turíně, byla ze zdravotních důvodů odmítnuta. Založila tedy doma v Castagnitu malou školu šití. Své žačky kromě výroby oblečení učila žít podle křesťanských hodnot a dělat vše s láskou.

Setkání s otcem Alberionem.

27. černa 1915 se Teresa Merlová poprvé setkala s Jakubem Alberionem v zákristii albského kostela svatých Kosmy a Damiána. Otec Alberione ji znal z vyprávění jejího bratra Constanza Leona, který byl tou dobou v kněžském semináři. Nabídl jí místo v nově založené šicí dílně v Albě. Teresa souhlasila a spolu s ostatními dívkami začala šít vojenské uniformy. Duchovně je vedl don Alberione a kanovník Francesco Chiesa.

Dcery svatého Pavla.

Ženská dílna (Laboratorio femminile) se časem změnila na obchod se skladem knih a křesťanských textů. Vyučoval se zde i katechismus. 29. června 1918 na svátek Sv. Petra a Pavla složila Teresa Merlová se dvěma dalšími dívkami řeholní sliby, přijala jméno Tekla.  Biskup Josef Castelli ze Susy pozval společenství sester do své diecéze redigovat zpravodaj La Valsusa. Malá skupinka se přestěhovala z Alby do Susy, kde jim lidé začali říkat dcery svatého Pavla.

Generální představenou.

V roce 1922 Alberione Teklu jmenoval generální představenou v nové rozvíjející se kongregaci. Tekla úkol pokorně přijala. Pod jejím vedením se Dcery sv. Pavla vydaly do Brazílie, Argentiny, Spojených států a dalších zemí světa. Sestry povzbuzovala slovy: "Naší hnací silou musí být myšlenka na duše. Tato myšlenka nás musí pohánět stále kupředu. Musí nás zajímat, jak se můžeme dostat k lidem a přinést jim Slovo pravdy a spásy. Kolik duší ještě neslyšelo o Bohu! Kdo jim pomůže?"

Smrt.

Zemřela roku 1964, církví byla prohlášena ctihodnou 22. ledna 1991.

Ctihodná Matka Tekla Merlo (20. února 1894 Castagnito – 5. února 1964 Albano), italsky Tecla, vlastním jménem Teresa, známá jako Maestra Tekla, byla italská katolická řeholnice, spoluzakladatelka kongregace Dcer sv. Pavla.

Tecla Merlo ( - ) est une religieuse catholique italienne, cofondatrice et première supérieure générale de la congrégation des Filles de Saint-Paul. La cause pour sa béatification étant engagée, l'Église catholique lui a déjà décerné le titre de vénérable.


Historie.

Nový hospodářsko-politický systém zapřáhl cílevědomě architekturu do svých služeb, do programových záměrů výstavby a pro tyto úkoly si politicky vždy zformuloval vlastní směrnice i podmínky v architektuře i umění. Architektura tohoto období odrážela nejen způsob života, jeho technickou a kulturní úroveň, ale zejména jeho sociálně-ekonomický stav, a tak se stává nejspolehlivějším dějinným záznamem o vyspělosti života období socialistického realismu.  Ideologie období označovala funkcionalismus za přežitou, pochybnou a bezideovou cestu architektury, popisujíc ji za typickou pro kapitalistické zřízení. Požadavky dialektického materialismu vynucovaly zásady tvorby pro nový sloh, ke kterému se mělo dospět právě metodou socialistického realismu. Tato nová estetika a teorie proklamovala architekturu za takové umění, kde umělec musí vést politický a ideový zápas v zájmu diktatury proletariátu. Tedy v zájmu třídním musí dělat obecné závěry a přijatelnou ideovou stavbu.  Teoretici stalinského socialistického realismu proklamovali, že socialistická architektura má mít účast na jeho společenském soužití nejen účelově, ale i výtvarně. Hlásali, že musí pracujícího člověka přesvědčovat, že je to umění nejdemokratičtější, které musí být obsahem socialistické a formou národní. V samotných tvůrčích zásadách, jimiž se cílevědomě řídí socialistická umělecká tvorba, je vyjádřena potřeba rozvíjet národní formy. Má být, jak to výzva redakční rady časopisu "Architektura" formulovala, umění takové, "aby podle vzoru velkého příkladu architektury sovětské svou uměleckosti, vysokým uměleckým mistrovstvím za použití nejvyspělejší techniky obohatila naši krásnou vlast novými krásnými stavbami, které by nejen sloužily všem potřebám společnosti, ale právě tak svou krásou vzbuzovaly u všech pracujících nadšení a pocity hrdosti nad dosaženými úspěchy při budování socialismu v naší vlasti, aby vyjadřovaly skvělé myšlenky socialistického humanismu a vlastenectví, aby celému světu ukazovaly velkolepost mírového budování". Tak byly položeny hlavní směrné postuláty pro tvorbu formy. Byly účelově verbalisticky prospekulovány na cestu vysoce vytyčené ideovosti umění na dvou postamentech. Jedním z nich byla jednoznačná nutnost poslušně respektovat sovětské zkušenosti a druhým postamentem bylo, že zdroj krásy třeba hledat v tradici, v národní kultuře, v lidové tvořivosti.

Systém.

Po sociální lince se začala věnovat politická péče zejména o obyčejného člověka hledáním způsobů rovnoměrného rozdělení společenského bohatství. To si vynutilo požadavky po co největší industrializaci. To si zase žádalo standardizaci přes maximální typizaci. Na faktorech totalitou vnucených začalo bloudění. Protipólovost velké vůle za uměleckým projevem, abstraktní, vyjadřující krása na jedné straně, a technická pravda progresivních výrobních metod na straně druhé se dostávaly do kolize. Politicky nasměrovaný systém socialistického realismu za hledáním nového slohu života, nových forem tak jak byl interpretován, byl výbojem krátce časovým. Do předepsaného schématu nebylo mnoho zájmu. Právě proto to byla příležitost pro čile myslící architekty, kteří z pózy nezkušených samozvaných interpretátorů vymýšleli teorie odtržení od pokroku techniky, vědy i stavu života. Utápěli se v neschůdných formulacích, aby směrnice slovesného umění aplikovali zcela mechanicky do propagace socialismu přes architekturu. Architektům v tvorbě už zdatným se tohle všechno těžce vstřebávalo. Socialistický realismus nebyl cestou přímého vývoje architektury v našich podmínkách, byl schématem vycházející ze společenského systému, který zde v období socialismu vládl. Rovnoměrné rozdělení společenského bohatství mělo za následek neúměrné zásahy do urbanizace krajiny v důsledku nastolení takového stavu. Asi nejvýstižnější forma staveb socialistického realismu je přes vyjádření monumentalizmu těchto staveb, jejich reprezentativní charakter a jasný symbol moci rozrůstající se světové velmoci, kterou v té době Sovětský svaz byl.  Socialistický realismus byl regionálním slohem v bipolárním rozdělení tehdejšího světa. Byl to svébytný sloh, reflektující situaci své doby, především ve společensko-politické a na mezinárodní scéně.

Socialistický realismus v architektuře je architektonický styl používaný u reprezentativních staveb v Sovětském svazu a jeho satelitech během vlády Josifa Stalina a v krátkém období po jeho smrti.

L'architecture stalinienne (en ), ou style impérial stalinien, classicisme stalinien, ou encore gothique stalinien, sont les noms donnés à l'architecture de l'Union soviétique entre 1933, quand les esquisses de Boris Iofane pour le palais des Soviets furent officiellement approuvées, et 1955, quand Nikita Khrouchtchev condamna les « excès » des décennies passées et dissolut l'Académie soviétique d'architecture.


Hra.

Hra Space Travel je simulací letu ve vesmírném prostoru, prezentována dvojrozměrnou soustavou a pohledem shora. Prostředí tvoří monochromatická grafika tvořená bílými čarami na černém pozadí. V něm hráč ovládá vesmírnou loď letící přes simulaci sluneční soustavy. Hra nemá žádné jiné specifické cíle, než se pokusit přistát na různých planetách a měsících soustavy. Planety a většina měsíců ve sluneční soustavě jsou znázorněny v určitém měřítku a to jak co do velikosti, tak do vzdálenosti od sebe navzájem. Oběžné dráhy jsou zjednodušeny coby kruhy.  Aby hráč mohl přistát na vesmírném tělesu, musí jeho loď překročit hranici představující povrch tělesa a rovněž se musí pohybovat dostatečně nízkou rychlostí. Hráč má možnost pohybovat svou lodí dopředu i zpět a také lodí otáčet. Vesmírné plavidlo se pohybuje konstantní rychlostí vzhledem k měřítku prostoru, které hráč také může ovládat, čili je schopen ovládat rychlost lodi. Zvýšením měřítka může procestovat celou sluneční soustavu během několika málo sekund, ovšem riskuje, že svůj cíl přelétne. Na druhou stranu snížením měřítka může hráč dostatečně snížit rychlost pro přistání. Loď je vždy ve středu obrazovky, otočená nahoru. Otočení vpravo nebo vlevo otáčí sluneční soustavou okolo lodi.  Každá planeta nebo měsíc má definovanou hmotnost a tudíž i gravitaci. Tělesa se nemohou vzájemně ovlivnit a proto pouze to nejsilnější gravitační pole ovlivňuje hráče. To někdy vede k podivnému chování gravitace. Např. gravitační efekt Marsu je silnější než jeho měsíce Phobosu, což znamená, že aby hráč mohl na měsíci přistát, musí se nejdříve dostat až pod jeho povrch, což ho rázem vrátí zpět a teprve přistane na povrchu. Název planety nebo měsíce s aktuální nejsilnější gravitací se zobrazuje na obrazovce. Hráči si také mohli upravit parametry programu. Populárními úpravami bylo zvýšení úrovně gravitace a tím i obtížnosti hry nebo úprava souřadnicového zobrazovacího systému tak, že místo aby loď zůstávala v centru obrazovky a planety se pohybovaly kolem ní, se současná dominantní planeta vždy nacházela ve spodní části obrazovky a loď se pohybovala relativně vůči ní.

Vývoj.

V roce 1969, programátor Ken Thompson pracoval pro Bell Labs v operačním systému Multics. Při své práci vyvinul Space Travel na počítači GE 635.  Když Bell Labs upustili od projektu Multics, portoval kód z Multics k programu Fortran tak, aby mohl běžet na operačním systému GECOS a již na GE 635. Thompson a další zaměstnanci Bell Labs, jako je Ravi Sethi a Dennis Ritchie, hráli hru na systému, ale počítač byl spuštěn na bázi "interaktivní dávky", kde bylo připevněno několik terminálů a každý výkon programu musel být umístěn do fronty. Společnost interně sledovala využití počítače pomocí systému poplatků. Každá hra byla zpoplatněna částou od 50 do 70 USD, které se připisovaly na vnitřní účet. Hra dobře neběžela ani na systému GECOS tak jako to mělo být na Multics. Systém navíc vyžadoval zadávání uživatelských příkazů, namísto mačkání jednotlivých kláves. To vedlo k obtížnému ovládání lodi. Proto v Bell Labs chtěli najít jiné, lepší řešení. Thompson původně žádal Bell Labs o koupi počítače DEC-10. Toto řešení by ale stálo bezmála 120000 USD, díky nutnosti vývoje nového operačního systému. To Bell Labs zamítli, protože nejevili zájem o investici do vývoje dalšího operačního systému, když nedávno od jednoho takového projektu upustili. Thompsonovi se však podařilo zjistit, že sousední oddělení mělo starší minipočítač PDP-7, který byl málo používán, a který by mohl s trochou námahy mohl perfektně využít.  Jak Thompson začal portovat hru na nový systém, rozhodl se vytvořit kód, který by nenavazoval na některý stávající software, ale vyvinul zcela nový, vlastní. V důsledku toho se realizoval svůj vlastní aritmetický balíček s plovoucí desetinnou čárkou, grafický souřadnicový systém pro výstup na obrazovku a odladovací podsystém. Tyto počáteční subsystémy byly kódovány v jazyce symbolických instrukcí na systém GECOS a sestaveny, jejich výstup byl ukládán na papírové pásky, které měly být přeneseny do PDP-7. Thompson pak napsal assembler pro PDP-7, aby se zabránilo tomuto zdlouhavému a náročnému procesu. Hra na novém stroji běžela velmi pomalu, což Thompsona vedlo k tomu navrhnout svůj vlastní souborový systém založený na některých nápadech a poznatcích Dennise Ritchieho a Rudda Cassawaye, které získali při práci se souborovým systémem Multics, na kterém poté Space Travel běžel.

Odkaz.

V době, kdy Space Travel byla plně portován na PDP-7, Thompson rozšířil svou softwarovou sadu k plnému základnímu operačnímu systému, v takovém rozsahu, kdy by to projektem Multics a GE 635 nebylo možné. Operační systém rozšířil mezi další uživatele ve firmě a v podstatě vytvořil jádro toho, co dostalo v roce 1970 název "operační systém Unix". Space Travel byl vyvinut před vzestupem komerčního odvětví videoher v časné historii. Nikdy nebyla distribuována mimo místo jejího vytvoření. Takže jediným a vlastně tak trošku vedlejším, avšak velice důležitým odkazem je potlačení a vývoj Unixu.

Space Travel je jedna z prvních videoher vyvinutá Kenem Thompsonem v roce 1969. Videohra simuluje cestování ve sluneční soustavě. Hráč cestuje svou vesmírnou lodí modelem dvojrozměrné sluneční soustavy. Jediným cílem této hry je pokusit se přistát na různých planetách a měsících. Hráč může lodí pohybovat a otáčet. Lze také nastavit celkovou rychlost úpravou měřítka simulace. Loď je ovlivněna nejsilnější gravitační silou astronomických těles.

Le jeu est développé aux Bell Labs sur le système d'exploitation Multics, mais est porté plus tard sur le système GECOS puis sur le mini-ordinateur PDP-7. Pour que ce dernier portage soit réalisable, Ken Thompson développe son propre système d'exploitation qui est utilisé plus tard comme le cœur du système d'exploitation UNIX.


Vznik, charakteristika a historie.

Přípravu operety s názvem "Pomme d'api" oznamoval tisk již v červenci roku 1872 pro zimní uvedení v Théâtre des Bouffes-Parisiens. Libretisté William Busnach a Ludovic Halévy a skladatel Jacques Offenbach ji psali pro Annu Judicovou, která se poté, co ji Offenbach objevil pro jednu z hlavních rolí v "Králi Mrkvi" (leden 1872), rychle stávala hvězdou. Sekundovat jí měli Marie-Blanche Peschardová a slavný komik Désiré (vl. jm. Amable Courtecuisse). První čtené zkoušky začaly v září 1872, ale v důsledku neshod s vedením divadla Offenbach o měsíc později své dílo stáhl.  Od léta 1873 Offenbach vedl Théâtre de la Gaîté a vedle toho na základě zvláštní smlouvy vykonával prakticky kontrolu nad repertoárem Théâtre de la Renaissance. Hned na otevření sezóny 1873/74 v tomto druhém divadle nasadil komponovaný večer ze svých děl. Aktovky "Pan Karfiol si dovoluje pozvat..." a "Lékárník a kadeřník" již byly pařížskému publiku známy, doprovodila je pařížská premiéra "Dovolenky po večerce" a na závěr programu původní premiéra, "Panenské jablíčko". Offenbach riskoval a tři role této operety obsadil třemi faktickými debutanty. Hlavní roli získala čtyřiadvacetiletá Louise Théo (vl. jm. Anne-Louise Vachierová). Její děd se usadil v Paříži jako komediant a akrobat, její matka založila jednu z slavných koncertních kaváren (café-concert, šantán) a Louise Théo zpívala od časného věku nejprve v podniku své matky a poté ve slavném šantánu „Eldorado“, kde si jí všimnul Offenbach a ihned jí nabídl divadelní příležitost. Kalhotkovou roli získala Anna Dartauxová, tanečnice z Opéry-Comique, která se zde poprvé představila jako herečka a zpěvačka. Trio doplňoval Daubray (vl. jm. Michel René Thibaut), komik dosud působící v provinčních divadlech. V něm Offenbach vycítil nástupce slavného Désiré, který zemřel právě tři dny po premiéře "Panenského jablíčka".  Tento tah se vyplatil: "Panenské jablíčko" se ukázalo být velkým úspěchem, hrálo se denně až do 25. října 1873 celkem 51krát, po přestávce bylo hráno opět od 20. dubna 1874 a do konce sezóny nabralo dalších 61 repríz. (Po skončení sezóny ho navíc Louise Théo představila na turné i mimo Paříž, přičemž roli Gustava místo Anny Dartauxové převzala Marie-Blanche Peschardová, pro niž byla původně napsána.) Kritika sice považovala "Panenské jablíčko" z hudebního hlediska za méně významné než "Dovolenku po večerce", ale chválila Dartauxovou, předpovídala velkou budoucnost Daubrayovi a vynášela Louise Théo jako novou operetní hvězdu – "Le Figaro" dokonce předvídal pro Théâtre de la Renaissance nástup „théokracie“. Offenbach s využitím jejího talentu neotálel a již 29. listopadu 1873, necelé tři měsíce po jejím debutu, měla v témže divadle premiéru tříaktová opéra comique "Hezká voňavkářka", jejíž titulní role byla napsána také přímo pro ni. Úspěch obou titulů znamenal nejen začátek divadelní kariéry pro Louise Théo, ale také návrat skladatele do přízně pařížského publika po vlně protioffenbachovských nálad po prohrané prusko-francouzské válce.

Charakteristika.

Libreto "Panenského jablíčka" je v kontextu Offenbachovy tvorby překvapivé svým realistickým tónem. Motiv společensky výše postaveného a staršího muže snažícího se svést služebnou dívku je v komické opeře běžný již od 18. století, ale realistické až naturalistické prvky (na jevišti se škrábou brambory a roštují kotlety, milenci v romantickém okamžiku vzpomínají na piknik se studenou telecí paštikou) dodávají této komedii psychologickou hloubku a až sociálně kritický tón.  Hudba obsahuje výrazná čísla, zvláště pro charakterizaci titulní hrdinky, jako její svádivý vstupní kuplet a sebevědomé rondo "J'en prendrais un, deux, trois...". Publikum i kritika však již v době vzniku oceňovaly i lyričtější místa – obě romance Gustava a duet milenců, „zdařile zachycující náladové proměny“ (M. Šulc). Největší popularitu získal tercet o grilu, který je dodnes atraktivním koncertním číslem. Podle Offenbachova českého životopisce, muzikologa Miroslava Šulce, charakterizuje hudbu "Panenského jablíčka" „spořádanější tón, zabíhající mnohde až do lítostivé sentimentality“.  Opereta má předehru a osm zpěvních čísel.

Inscenační historie.

V 70. letech 19. století se již Offenbachova díla nešířila po Evropě s takovou rychlostí jako v předchozím desetiletí, "Panenské jablíčko" však bylo přesto uvedeno na obou místech, která byla pro další cesty zásadní. V Londýně je s úspěchem uvedlo Gaiety Theatre pod názvem "The Love Apple", a to poprvé 24. září 1874. "Pomme d'api" se pak v anglosaských zemích hrálo a dosud hraje v nejrůznějších úpravách a pod nejrůznějšími názvy, zejména "Poor Mignonette", "Wild Rose" nebo "The Red Apple".  Mnohem méně příznivě dopadlo premiérové nastudování ve Vídni. "Panenské jablíčko" tam pod názvem "Nesthäkchen" (tj. přibližně „benjamínek“) uvedlo 22. listopadu 1877 divadlo Theater an der Wien. Kritika se k operetě postavila blahosklonně – "Neue Freie Presse" ji označila jako „textem i hudbou velmi jednoduchý, ale svěží a půvabný žánrový obrázek z pařížského lidového života“ – zato však publikum přijalo dílo velmi chladně. Nemalou vinu za neúspěch kladl tisk interpretům, mezi nimž se chvály dočkal pouze slavný Alexander Girardi jako Rabastens. Již po druhé repríze bylo "Nesthäkchen" staženo z repertoáru.  Po tomto nepodařeném nástupu se "Panenské jablíčko" na německých a obecně středoevropských scénách neusadilo. V Německu se příležitostně hrálo pod názvy „Onkel hat's gesagt“ a „Was sagt Onkel...“ (klavírní výtah a přeložené a přepracované libreto K. Herbsta vyšly v Berlíně a Drážďanech roku 1880, žánrové označení je singspiel). O menší renesanci tohoto díla na německé půdě se zasadil Festival Jacquese Offenbacha v Bad Ems, který "Panenské jablíčko" uvedl roku 1986 a podruhé, na základě nového kritického vydání J.-C. Kecka, roku 2007.  Větší ohlas než ve střední Evropě mělo "Panenské jablíčko" v Rusku a později v Sovětském svazu, kde je známo pod názvem "Jabloko razdora" ("Яблоко раздора", tj. „jablko sváru“). Častěji se hraje také v Itálii. V Dánsku je uvedlo 12. září 1886 uvedlo kodaňské divadlo Dagmarteatret v překladu H. R. Hunderupa pod názvem "Smørblomst"; dosáhlo zde 12 repríz a pod titulem "Lille Kylle" se hrála později v kodaňském divadle Tivolis Glassal (1903) a v letním divadle Sommerlyst ve Frederiksbergu (1909).  Ve francouzsky mluvícím světě patří "Panenské jablíčko" mezi často hrané Offenbachovy aktovky, zejména malými, amatérskými nebo festivalovými soubory. Významná však byla inscenace režiséra Roberta Dhéryho v Théâtre national de l'Opéra-Comique v letech 1979–1984 (spolu s operetami "Pan Karfiol si dovoluje pozvat..." a "Dámy z tržnice" pod společným názvem "Vive Offenbach!"). Z inscenací 21. století lze zmínit festival Opéra de Barie roku 2008 a roku 2016, festival v Étretatu roku 2009, inscenace hraná v Bologni, Jesi a Lugu v letech 2009–2011, nebo inscenace v Théâtre des Rendez-Vous d'Ailleurs! roku 2011, inscenace v Avignonu roku 2013, v divadle v Abbeville roku 2014, v ženevské Komorní opeře (Opéra de Chambre de Genève) roku 2015, koncertní uvedení v Rennes (2014), inscenace na festivalu des Châteaux de Bruniquel (2016) nebo na operetním festivalu v Lamalou-les-Bains (2008, 2017). Posledním je koprodukce divadel v Nice, Avignonu, Toulonu a Marseille (2019–2020).  Francouzský rozhlas pořídil v letech 1945–1974 ne méně než sedm záznamů této operety.  Ve 20. a 21. století v divadelní praxi jasně převládá obsazení mladší mužské úlohy tenoristou namísto kalhotkové role.

Děj operety.

(Salon v Paříži) Amilcare Rabastens, majitel továrny na šicí stroje na odpočinku, právě propustil kuchařku a očekává novou služku, kterou mu měla poslat zprostředkovatelská agentura. Popisuje dotazník, který k tomu musel zodpovědět (č. 1 kuplet "L'employé m'a dit: De quel âge"). Kromě služky očekává i svého synovce Gustava. Ten žil donedávna s dívkou zvanou Pomme d'api, Panenské jablíčko, kterou miloval. Jenže Rabastens je zatvrzelý starý mládenec a sukničkář a zároveň nepřítel známostí delších než tři měsíce – a známost Gustava a Pomme d'api trvala už téměř dva roky!  Skleslý Gustave přichází se svými kufry. Poslechl strýcova příkazu, ale s těžkým srdcem (č. 2 kuplet/romance "Mon oncle, ne vous fâchez pas"). Přes své zoufalství se ptá po večeři, jenže s tou je třeba počkat na novou služku. A ta se již ohlašuje u dveří: je to mladá venkovanka jménem Catherine (č. 3 kuplet "Bonjour, monsieur, je suis la bonne"). Jemným koketováním a předstíranou nevinností Rabastense brzy okouzlí a mimo jiné se od něj dozví, že to on naléhal na synovcův odchod od milenky, který Gustave těžce nese. Když ji Rabastens odvádí do kuchyně, poprvé se letmo potkají s Gustavem, který je jako ohromený: nová služka není nikdo jiný než jeho „Panenské jablíčko“. Za okamžik se strýc i služka vracejí, protože Rabastensovi se zdálo v kuchyni příliš chladno a z obavy o Catherinino zdraví rozhodl, že upečou kotlety v saloně. On a Catherine posílají zmateného a vzpouzejícího se Gustava pro gril (č. 4 tercet o kotletách "Va donc, va donc chercher le gril").  V průběhu přípravy konfrontuje Gustave poprvé Catherine, ale ta se necítí povinna mu cokoli vysvětlovat. Ukáže se, že mezi zásobami jsou jen dvě kotlety. Rabastens trvá na tom, aby Catherine jedla s nimi, ale protože Gustave odmítá dodatečné maso koupit a pohlednou služku nechce Rabastens zatěžovat, vydává se je koupit osobně. Gustave a Catherine zůstanou sami. Gustave věří, že se Catherine přihlásila na toto místo, protože ho stále miluje, a přesvědčuje ji, aby spolu utekli. Ale Catherine se tváří, že jí je bývalý milenec lhostejný. Gustave se ji snaží obměkčit fotografií z jejich výletu do Nanterre, kde byla korunována „královnou růží“ (č. 5 duet "C'est un dimanche, un matin... Sur cette photographie je signe et ratifie"). Catherine je dojata, ale trvá na tom, že mezi nimi je vše skončeno.  Rabastens se vrací s luxusním občerstvením – paštika, humr, hrozny, šampaňské... Hodlá usilovat o Catherininu přízeň a při prostírání stolu se jí vyptává na předchozí zaměstnavatele. Catherine prozrazuje, že dosud zaměstnána nebyla, ale měla poslední dva roky milence, který ji však opustil... Rabastens se usadí s oběma ke stolu a radí Gustavovi zapomenout na svou milenku a Catherine zapomenout na svého milence – a raději si s ním připít (č. 6a tercet a píseň "À table, à table... Versez, versez, versez encor"). Vínem povzbuzená Catherine tvrdí, že milence pustí z hlavy a místo toho si najde ne jednoho, ale dva, tři, čtyři, pět... nejrůznějších postav a povolání (č. 6b rondo "J'en prendrais un, deux, trois, quat', cinq").  Poté Catherine koketuje s Rabastensem a nechá se jím i obejmout. To je na Gustava moc, rozčílí se a odchází si opět sbalit kufry. Catharine je nyní přesvědčena, že ji skutečně stále miluje. Rabastens jí nabízí hmotné zabezpečení, stane-li se jeho milenkou, a Catherine se ostentativně obrací na Gustava se žádostí o radu, zda má nabídku přijmout. Gustave jí dává prostou radu: ať se rozhodne podle svého srdce. Nemiluje-li již svého dosavadního milého, ať nabídku přijme, a jestli ho stále miluje, ať ji odmítne (č. 7 romance "Consultez votre cœur, car lui seul est en cause"). Catherine se mu vrhá do náruče a teprve teď se Rabastens dozvídá o tom, že Catherine je ono „Panenské jablíčko“. Nejdříve zuří a snaží se mladý pár od sebe odtrhnout, ale brzy změní názor. Zvyšuje Gustavovi apanáž a do tří týdnů jim hodlá uspořádat svatbu. Catherine a Gustave jsou šťastni, ale dívka mládence varuje: ať si s ní napříště nezahrává, protože jinak to bude ona, kdo ho opustí a nebude mít potíže najít jiného milence (č. 8 finále s reprízou "J'en prendrais un, deux, trois, quat', cinq").

Instrumentace.

Dvě flétny (2. též pikola), hoboj, dva klarinety, fagot; dva lesní rohy, dvě trubky, pozoun; tympány, bicí souprava; smyčcové nástroje (housle, violy, violoncella, kontrabasy).

Panenské jablíčko (ve francouzském originále ) je opereta o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Ludovica Halévyho a Williama Busnacha z roku 1872. Její premiéra se konala 4. září 1873 v pařížském divadle Théâtre de la Renaissance.

Pomme d'Api est une opérette en un acte de Jacques Offenbach, sur un livret de Ludovic Halévy et William Busnach, créée le au Théâtre de la Renaissance à Paris.


Život.

Rodina a mládí.

Bedřiška se narodila 9. října 1811 na zámku Gottorp v blízkosti Schleswig v Šlesvicku jako princezna Bedřiška Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Becká, druhá nejstarší dcera Fridricha Viléma, vévody Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Beckého, a jeho manželky Luisi Karolíny Hesensko-Kasselské.  Bedřiščin otec Fridrich byl hlavou dynastie, která si od roku 1448 držela norský trůn, byl tedy poměrně významný. Prostřednictvím otce tedy byl Bedřiška přímým potomkem Kristiána III. Dánského. Bedřiščina matka Luisa Karolína byla dcerou lankraběte Karla Hesensko-Kasselského, dánského polního maršála a místodržitele Šlesvicka a Holštýnska, a jeho manželky Luisi Dánské (dcera Frederika V. Dánského). 6. června 1825 byl Fridrich Vilém jmenován nevlastním bratrem Frederikem VI. vévodou glücksburským, jelikož roku 1779 stará glücksburská linie zanikla.

Vévodkyně Anhaltsko-bernburská.

Dne 30. října 1834, ve věku 23 let, si Bedřiška vzala Alexandra Karla, vévodu Anhaltsko-bernburského, syna Alexiuse Fridricha Kristiána. Svatba proběhla na zámku Louisenlund a manželství bylo bez potomků.  V listopadu 1855 byl Alexandr Karel uvězněn v zámku Hoym kvůli postupnému zhoršení jeho duševního zdraví (podle některých zdrojů dokonce trpěl schizofrenií). Tam Alexandr strávit zbytek svého života ve společnosti svého komorníka, malíře Wilhelma von Kügelgena. Odsud ale nemohl vládnout vévodství, proto všechny jeho pravomoci převzala právě manželka Bedřiška. Alexandr nakonec 19. srpna 1863 v zajetí zemřel. Protože Anhaltsko-Bernburští Alexandrem vymřeli, zdědili po nich vévodství Anhaltsko-Desavští, konkrétně Leopold IV., kterému se nakonec podařilo sjednotit celé Anhaltsko — stalo se tak po více než 280 letech a co více, titul by dědičný.  Vévodkyně vdova Bedřiška zemřela ve věku devadesáti let 10. července 1902 v Ballenstedtu.

Bedřiška Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Glücksburská (9. října 1811, Gottorp – 10. července 1902, Ballenstedt) byla dcera Fridricha Viléma, vévody Šlesvicko-Holštýnsko-Sonderbursko-Glücksburského, a jeho manželky Luisi Karolíny Hesensko-Kasselské, tím pádem byla Bedřiška starší sestrou budoucího dánského krále Kristiána IX. Po sňatku s Alexandrem Karlem Anhaltsko-Bernburským se stala poslední vévodkyní Anhaltsko-bernburskou; jejím manželem dynastie vymřela po meči, po přeslici vymřela již několik let před ním.

La princesse Frédérique de Schleswig-Holstein-Sonderbourg-Glücksbourg ( – ), fille de Frédéric-Guillaume de Schleswig-Holstein-Sonderbourg-Glücksbourg et Louise-Caroline de Hesse-Cassel et une soeur aînée de Christian IX de Danemark. Elle est devenue la duchesse d'Anhalt-Bernbourg lors de son mariage avec Alexandre-Charles d'Anhalt-Bernbourg, le dernier duc d'Anhalt-Bernbourg. Elle a été régente du duché de 1855 à 1863.


Motivy.

Motivem útočníků může být pomsta za konkrétní událost, duševní nemoc, nebo terorismus ve smyslu prosazení politické nebo náboženské ideje prostřednictvím násilí.

Frekvence střeleb a politické klima.

Frekvence výskytu masových střeleb může změnit politiku vůči držení a získávání střelných zbraní v dané zemi, jako se to již stalo v případě Velké Británie a Austrálie.  Relativně ke své lidnatosti má pravděpodobně nejmenší četnost masových střeleb Japonsko, které hlásí dvě (ne nezbytně masové) střelby ročně.  Poměrně vysoká četnost masových střeleb je ve Spojených státech amerických. Ročně tam dojde přibližně k 20 případům masové střelby se 4 obětmi a více. Četnost masových střeleb v USA ale není v celosvětovém měřítku vysoká. V období mezi lety 1998 a 2012 činily USA 4.5 % světové populace a 3 % celosvětově mrtvých na následky masových střeleb.  Často zmiňované mýty o vysokém počtu masových střeleb na školách v USA jsou sporné. V posledních desetiletích docházelo a dochází v průměru k jedné masové střelbě (4 usmrcení a více) ve škole za 2 roky. Školy v USA přitom navštěvuje 70 milionů studentů a zaměstnanců. V průměru zemře v důsledku násilí (tj. i např. bodnutí v konfliktu gangů) na půdě škol v USA v průběhu vyučování kolem 15 osob.  Na území ČR došlo v posledních 40 letech ke 6 masovým střelbám s celkem 31 obětmi (bez pachatelů), jednalo se o střelbu v motorestu Kadrnožka u Plzně ukradenou vojenskou zbraní se 4 mrtvými v roce 1981, o střelbu v Kladně v roce 1989 (4 oběti, ukradené zbraně ze školy a legální sbírky otce), o sérii vražd 1. až 3. září 2008 (Roman Postl) se 4 mrtvými nelegálně drženou pistolí, o masovou střelbu v hostinci v Petřvaldě v roce 2009 se 4 mrtvými s nelegálně drženou pistolí, o střelbu v Uherském Brodě v roce 2015 s 8 mrtvými s legálně drženou pistolí a revolverem a v neposlední řadě střelbu v Ostravě v roce 2019 se 7 mrtvými s nelegálně drženou pistolí.

Masová střelba je incident, ve kterém dojde k násilí použitím střelných zbraní, následkem čehož zemře větší množství lidí. Např. FBI a americká organizace "Congressional Research Service" definují masovou střelbu jako střelbu, při které zemře čtyři nebo více lidí, útočníka v to nepočítaje, mohou existovat definice zahrnující čtyři a více raněných, a jiné. Mezi masové střelby se počítají atentáty konkrétní osoby s dalšími oběťmi, zásahy policie, teroristické útoky s použitím střelných zbraní i případy, kdy nikdo kromě útočníka střelnou zbraň nemá a střelbu neopětuje. Naopak, nepočítají se mezi ně přestřelky v rámci bitvy dvou konvenčních armád.

Une fusillade de masse est un acte effectué par un ou plusieurs tireurs, au moyen d'une ou plusieurs armes à feu et faisant de nombreuses victimes (morts et/ou blessés). Selon les contextes des définitions variables en ont été données (voir plus bas). Le phénomène de tuerie en milieu scolaire est l'une des formes de fusillades de masse.


Historie.

V antických dobách byl most umístěn vně Aurelianovy hradby, ve vzdálenosti 3,9 km od brány Porta Nomentana. Východořímský historik Prokopios zaznamenal, že byl most zničen kolem roku 547 n.l. Ostrogóty pod vedením jejich krále Totily, nicméně záhy byl opraven vítězným generálem Narsem v roce 552. Zachovalý pozdně republikánský hlavní oblouk ovšem ukazuje, že most mohl být poškozen jen částečně.  Spodní část mostních věží by měla pocházet podle nepotvrzené tradice z doby pontifikátu Hadriána I. (772-795), přičemž impozantní struktura podobná svou konstrukcí spíše pevnosti pochází z doby velké přestavby, která proběhla za papeže Mikuláše V. (1447-1455) po níž následovala řada menších oprav v letech 1461, 1470 a 1474.  V roce 1849 byl zkrácen na délku 7 m francouzskými jednotkami, které kontrolovaly Garibaldiho postup k Římu, ale záhy byl most opraven.  V současnosti je most obklopen parkem a je součástí samotného Říma. Pohyb po něm je omezen pouze pro chodce.

Konstrukce.

31,3 m dlouhá nadstavba si zachovala svůj středověký ráz, zatímco samotný most který je celkem dlouhý 60 m a široký 7,35 m se od doby antiky prakticky nezměnil. 15 m dlouhý hlavní oblouk se dá s jistotou přiřadit do doby pozdní Republiky či principátu Augusta, což naznačuje především jeho polokruhový tvar a provedení travertinové kamenické práce. Kromě toho lze do doby římské zařadit pouze některé další travertionové vrstvy v opěrných zdech. Oba boční cihlové oblouky byly vybudovány za pontifikátu Inocenta X. (1644-1655) a nahradily tak kamennou klenbu.  Další příklady opevněných mostů přes řeku Anienu představují Ponte Salario, Ponte Mammolo a středověký Ponte di San Francesco v Subiacu.

Ponte Nomentano (ve středověku nazývaný Pons Lamentanus) je most v Římě v Itálii, pocházející pravděpodobně z doby pozdní republiky, kterým byla převedena cesta Via Nomentana přes řeku Aniene. Most se původně nacházel již mimo území města, jeho součástí byly proto mostní věže, které sloužily jako ochrana důležité severní přístupové cesty k Římu.

Le pont Nomentano (en italien : "ponte Nomentano") est un pont romain qui franchit l'Aniene au nord de Rome. Construit à la fin du, il supporte l'ancienne via Nomentana.


Život a působení.

V letech 1773-1777 studoval práva a hospodářství na univerzitě v Göttingenu, po absolutoriu nějaký čas cestoval a roku 1800 vstoupil do služeb pruského státu. V letech 1804 až 1807 byl pruským ministrem hospodářství a financí a patřil (spolu s královnou Luisou a dalšími) k zastáncům války proti Napoleonovi. Po velkém zdráhání se král Fridrich Vilém III. podvolil a vyhlásil válku, která ovšem pro Prusko skončila katastrofou a 27. října 1806 vstoupilo francouzské vojsko do Berlína. Dvůr musel uprchnout do Královce, Steinovi se ale podařilo zachránit královskou pokladnu. Ostře kritizoval fungování pruského státu, ale trval na tom, aby dál bojoval proti Napoleonovi. V lednu 1807 ho král odvolal a Stein se uchýlil na své panství v Nassau, kde sepsal významný manifest jako projekt pruských reforem.  Porážka uvrhla Prusko do hluboké krize, Tylžským mírem ztratilo velkou část území a polovinu obyvatelstva, muselo platit velké kontribuce a vydržovat francouzské posádky. 10. července 1807 král jmenoval Steina "státním ministrem", zčásti na nátlak Napoleonův, načež následovaly hlavní reformy. V říjnu bylo zrušeno nevolnictví i dědičné poddanství a zavedena svobodná volba povolání, v listopadu byla posílena samospráva měst, dosavadní státní grémium nahradila vláda s pěti odpovědnými resortními ministry a byla zrušena řada různých úřadů.  Stein byl německý a pruský vlastenec, nebyl však etatista a nepřál přílišné centralizaci státu. Zkušenosti francouzské okupace ho přesvědčily, že se Prusko musí připravovat na novou válku. Když si o tom začal dopisovat s podobně smýšlejícími v Německu i v Rakousku, zachytili jeden dopis Francouzi a zveřejnili. Král na to Steina odvolal, mimo jiné také proto, že si svým obhroublým jednáním nadělal příliš mnoho nepřátel. Napoleon vydal na Steina zatykač, ten však uprchl do Čech a žil nějakou dobu v Brně a pak si najal zámek Troja u Prahy.  V roce 1811 začal car Alexandr I. Pavlovič shromažďovat na svém dvoře Napoleonovy odpůrce a pozval také Steina. Ten roku 1812 napsal v Petrohradě další reformní návrhy a koncepty a za ustupující napoleonskou armádou se s carským dvorem vydal na cestu do Německa. Na pruském území začal budovat jednotky ozbrojené domobrany a pomohl přemluvit krále, aby se přidal na stranu vznikající koalice. Po Napoleonově porážce byl pověřen správou dříve Francouzi obsazených území, nepodařilo se mu však prosadit své představy o dalším uspořádání Německa. Roku 1814 mu byly vráceny nemovitosti, zabavené v Německu a ve Francii během napoleonských válek, významnou politickou roli však v ponapoleonské době již nehrál. Patřil k zakladatelům vědecké edice německých historických pramenů Monumenta Germaniae Historica.

Odkazy.

Externí odkazy.

Heinrich Friedrich Karl vom und zum Stein (25. října 1757 Nassau u Koblenze – 29. června 1831 Selm (Vestfálsko), zámek Cappenberg) byl německý politik, známý jako reformátor Pruska.

Heinrich Friedrich Karl Reichsfreiherr vom und zum Stein (né le à Nassau – mort le à Cappenberg) est un homme d'État et un réformateur prussien. La forme francisée de son nom, baron Charles Henri de Stein est répandue en France dans les ouvrages historiques.


Hra.

Hra má sedmnáct úrovní ve čtyřem oblastech: doly Androth, les/bažiny Karrellian, poušť Wasteland a pevnost Shadow keep. Hra se soustředí okolo Kyla Vlarose, který je známý jako Blackthorne, na cestě za jeho pomstou Sarlacovi a jeho spojencům.  Boj probíhá ve hře formou přestřelky, Blackthorne i jeho nepřátelé se mohou přitisknout ke stěnám a vyhnout se tak kulkám. Blackthorne může také střílet naslepo za sebe. V průběhu hry Kyle používá brokovnici jako primární zbraň, jak hra postupuje, spojenci Androthi mu pomůžou inovovat zbraně a zvyšovat jeho rychlost a sílu. Různé typy bomb mohou být použity proti nepřátelům, na otevření dveří, nebo zničení generátorů. K přístupu do dalších oblastí je někdy potřeba získat klíče ke dveřím a mostům a levitátory na vysoké překážky.

Příběh.

Příběh Blackthorne se odehrává na planetě Tuul. Lidem zde vládl šaman Thoros, který byl obdařen „darem veškerého poznání“. Ten považoval za téměř nemožné vybrat mezi jeho dvěma stejně starými syny dalšího vládce. Věřil, že by dilema mohl vyřešit tím, že je odvede do pouště Sands of Sorrow a sám sebe zabije. Jeho tělo se změnilo na dva drahokamy, světlý a tmavý, v kamenech byla uložena jeho moudrost a poznání, ty přenechal každému z chlapců, aby s nimi vládli každý svému království. Lidé Světlého kamene vytvořili království severně od pouště pojmenované Androth a lidé tmavého kamene vytvořili na jihu království Ka'dra'suul. Zatímco lidé Androth respektovali jejich kámen, v Ka'dra'suul to odmítly a nakonec byli přeměněny na monstra. V této době se v Ka'dra'suul chopil moci Sarlac, vytvořil armádu a vedl ji proti království Androth. Nepřipravené království Androth bylo rychle poraženo a jejich lidé zotročeni, poté byli nuceni pracovat v dolech pod dohledem ozbrojené stráže. Zde poté dolují měkký kov Xandralite, který je zdrojem energie a v Ka'dra'suul byl již skoro vyčerpán Tmavým kamenem.  Těsně před porážkou poslal vládce Androth, král Vlaros, za pomoci kouzelníka Galadriela svého mladého syna Kyla na Zemi, aby si zachránil život. Vlaros také dal Kylovi na ochranu Světlý kámen. O 20 let později se Kyle stal proslulým vojenským kapitánem a žoldákem. Ve východní Africe čelil vojenskému soudu kvůli vykonstruovanému obvinění z válečných zločinů. Během útěku z vazby, začne mít Kyle podivné sny a je nakonec konfrontován s Galadrielem. Je mu řečeno, že je čas vrátit se na Tuul a zachránit své lidi. Kyle se po teleportaci objeví v dolech, kde má vyhledat kouzelníka Galadriela a poté druidku Seer Onehand, aby mu pomohli využít sílu Světlého kamene, následně putuje pouští do pevnosti Shadow keep.

Verze.

Blackthorne byl vydán s pozměněnou grafikou a čtyřmi novými úrovněmi (v zasněžených horách), pro Sega 32X v roce 1995. Hra měla hudební doprovod podobný SNES verzi, oproti DOS verzi, která využívala MIDI. Stejná verze, ale běžící ve dvakrát větším rozlišení byla také vydána pro Mac OS v roce 1996. Port k GBA byl vydán v roce 2003, grafika je více redukovaná než v původních verzích.  Ve verzi SNES (americké a evropské) jsou odebrány všechny efekty krve, v japonské verzi SNES je mimo to odebrána možnost střílet na vězně.

Blackthorne (v některých evropských zemích "Blackhawk") je počítačová 2D plošinová hra, která byla vytvořena v roce 1994 firmou Blizzard Entertainment na platformy SNES a DOS. Později vyšly také porty na Sega 32X, Mac OS a GBA. Obal pro SNES a DOS verzi byl nakreslen Jimem Lee. V roce 2013 byla hra vydána volně k dispozici Blizzardem na Battle.net, na Windows běží přes emulaci DOSBox.

Le jeu a été développé par et édité par. Il est d’abord sorti en 1994 sur Super Nintendo et sur PC sous MS-DOS, puis, avec des meilleurs graphismes et une palette de couleurs améliorée, sur en 1995 et Mac OS en 1996. Une version est sortie en 2003, dans la collection où on peut aussi trouver, notamment,.


Geografie.

Průměrná nadmořská výška obce je 341 m. Nejvyšší bod je náhorní plošině Achen a nachází se ve výšce 521. Naopak místo s nejnižší nadmořskou výškou se nachází na řece Rýn a má nadmořskou výšku 318 m.  Od roku 2009 má město rozlohu 6,52 km2. Z toho se celkem 1,64 km2, tedy 25,2 % území, využívá k zemědělským účelům. 2,78 km2, tedy 42,6 %, je zalesněno. Zbytek území, tedy 1,82 km2 (27,9 %) je obydlený nebo se bude dále využít pro stavbu budov. Jen 0,28 km2 tvoří vodstvo a 0,01 km2 neobdělavatelná půda.  Necelé 2 km od Bad Zurzachu přes řeku stojí část města Küssaberg; Rheinheim (německá spolková země Bádensko-Württembersko). Mimo to je Bad Zurzach obklopen menšími městy a obcemi Döttingen, Klingnau, Rekingen, Rietheim a Tegerfelden.

Historie.

Území Bad Zurzachu bylo obydleno již v době neolitu. Několik důkazů o životu lidí zde, pocházejí z doby bronzové. Roku 58 př. n. l. proběhla v blízkosti města bitvě u Bibracte, kde se utkali Julius Caesar a keltský kmen Helvetier. Tuto bitvu Caesar vyhrál a tím pádem se celé území dostalo pod nadvládu Římanů. V průběhu 1. století n. l. bylo postaveno dřevěné opevnění, dnes známé jako "Tenedo". Roku 265 ale bylo zničeno požárem. Ptolemaios ve svém díle "Geographike hyphegesis" uvádí existenci města u Rýna, kde krátkou dobu pobýval i Tiberius.  Postupem času se Zurzach stal víceméně bezvýznamným místem, dokud se sem roku 1872 nepřestěhoval Jakob Zuberbühler, který zde založil firmu se specializací na textil. Jeho firma se dočkala velkého rozmachu během krátké doby. Roku 1876 byl Zurzach připojen k železniční trati Winterthur-Bülach-Koblenz. Od roku 1900 se zde vyráběl nábytek a o čtrnáct let později, roku 1914, byla pod městem objevena ložiska soli. Začala těžba a dřevěné jeřáby zde stojí i v současné době. Po první světové válce Jakob Zuberbühler zbankrotoval a o firmu přišel. Areál po ní odkoupila jiná firma na textil, která zde rozjela výrobu.  Dne 5. září 1955 bylo nashromážděno dostatek peněz k vyvrtání termálních pramenů. To mělo přivést do města více turistů a nakonec se ze Zurzachu stal jednou z nejvýznamnějších lázeňským obcí Švýcarska.

Obyvatelstvo.

V prosinci roku 2014 měla obec 4 139 obyvatel. Jen roku 2008 tvořili 34,7 % ze všech obyvatel cizinci. V celém okrese mluví německy 82,9 % obyvatel, výraznou menšinou jsou pak srbochorvatsky mluvící lidé (3,3 %) a v závěsu za nimi jsou Italové (3,2 %).  V roce 2000 zde byl 271 domácnosti s jednou nebo dvěma osobami, 811 domácností s 3 nebo 4 obyvateli a 501 domácností, které mají více než 5 členů. 44,4 % obyvatel tvoří římští katolíci. Míra nezaměstnanosti v Bad Zurzachu tvoří 2,04 %.

Kultura.

V katastrálním území Bad Zurzachu se nachází celkem šest památek celostátního významu. Dva z toho jsou kostely; bývalý kolegiátní kostel Sv. Verena a kostel reformované víry. Další památkou je "Gasthof", což je kombinace restaurant s hotelem, "Zur Waag" a "Salzbohrtürme" jsou další památky. Mimo starou část obce se nachází i hrad "Tenedo" a strážní věž "Oberfeld". Samotné město Bad Zurzach je součástí švýcarského dědictví UNESCO.  Místní knihovna, "Fleckenbibliothek", je taktéž významné kulturní místo. V roce 2008 zde bylo celkem 10 302 knih.

Bad Zurzach je obec v jednom z největším švýcarských kantonů — Aargau. Nachází se v okresu Zurzach, kde je také se svými 4 139 obyvateli (2014) největším městem.

Bad Zurzach est une commune suisse du canton d'Argovie, située dans le district de Zurzach. La commune s’appelait "Zurzach" jusqu'en novembre 2006.


Vznik písně.

Píseň složili a otextovali „Cool Me Down“ Robert Uhlmann, Arash, Alex Papaconstantinou, Anderz Wrethov, Viktor Svensson a Linnea Deb. Kompozice se nese ve stylu popu s vlivy reggae a elektropopu. Produkci písně měl na starosti Alex Papaconstantinou a Viktor Svensson. Na dodatkové produkci se podíleli Arash, Robert Uhlmann a Anderz Wrethov.

Polské národní kolo.

Dne 8. února 2016 zpěvačka ve vyslání rozhlasové stanice RMF FM potvrdila, že se spolu s písní „Cool Me Down” přihlásila do polského národního kola pro Eurovision Song Contest 2016. O několik dní později se píseň objevila na seznamu kvalifikantů do finále národního výběru.  Po premiéře písně „Cool Me Down” bylo Polsko pasována na 1. místo u bookmakerů, kteří ji tipovali na vítězku celé Eurovision Song Contest. Dne 5. března Margaret vystoupila ve finále výběru "Krajowe Eliminacje", které se konalo v sídle Polské televize ve Varšavě. Ve finále se umístila na 2. místě s podílem 24,72% hlasů.

Premiéra.

Rádiová premiéra singlu se konala 17. února 2016 ve vysílání Eska, RMF FM, RMF Maxxx a Zet. Ve stejný den píseň byla k dispozici i ve službě službě "Tidal", který získal exkluzivní práva k distribuci nahrávky v následujících 24 hodinách. Skladba debutovala v polském žebříčku AirPlay nehranějších skladeb polských rozhlasových stanic na pozici 23.

Videoklip.

Dne 18. února 2016 bylo na stránkách YouTube zveřejněno tzv. „lyric video”, ke kterému Bogna Kowalczyk vytvořila animaci. V průběhu dvou měsíců od svého vydání zaznamenalo více než 11 milionů zhlédnutí. Navíc se videoklip umístil na 2. místě v žebříčku nejhranějších hudebních videklipů, které vysílají televizní hudební stanice v Polsku. Dne 17. května 2016 měl premiéru oficiální videoklip k písni, který režirovala Olga Czyżykiewicz.

Historie vydání.

Singl byl vydán v digitální podobě ke stažení 19. února 2016 v Polsku prostřednictvím hudebních vydavatelství Magic Records a Extensive Music. Píseň je také předzvěstí druhého sólového alba zpěvačky Maragaret. Dne 11. března singl vyšel v Rusku. Dne 15. dubna byly následně uvedeny do prodeje oficiální remixy hitu. Dne 22. dubna byl singl celosvětově vydán mezinárodní hudební společností Warner Music Group.

Komerční úspěch.

Singl se vyšplhal na 4. místo v žebříčku "AirPlay – Top" nejhranějších skladeb polských rozhlasových stanic a v Polsku získal dvojitou platinovou desku za více než 40 tisíc prodaných kopií. Kompozice se také nacházela na 36. místě v žebříčku nejprodávanějších singlů ve Švédsku a získala zlatou desku za prodej více než 20 000 kopií.  V polovině května 2016 se „Cool Me Down“ stala nejpopulárnější písní od polského umělce na Spotify za více než 2 700 000 přehrání a tak překonala rekord, který předtím patřil písni „W dobrą stronę” Dawida Podsiadły.  Kompozice se vydobila nominaci na ceny Eska Music Awards 2016 v kategorie "Najlepší hit".

Seznam skladeb.

Digital download  Remixy  Acoustic

„Cool Me Down“ je singl Margaret, vydaný 19. února 2016. Píseň napsali a složili Robert Uhlmann, Arash, Alex Papaconstantinou, Anderz Wrethov, Viktor Svensson a Linnea Deb.

Cool Me Down, est une chanson composée et écrite par Robert Uhlmann, Arash, Alex Papaconstantinou, Anderz Wrethov, Viktor Svensson, Linnea Deb, interprétée par la chanteuse polonaise Margaret, à l’occasion de la présélection polonaise aux concours Eurovision de la chanson 2016.


Charakteristika.

Goral tmavý je asi 95 až 130 cm dlouhý, váží 35–42 kg. Srst je šedá nebo hnědošedá, na nohou žlutohnědá. Na krku jsou světlejší skvrny a v linii páteře je osamocený černý pruh. Samci mají na krku krátkou hřívu. Samci i samice mají dozadu zatočené růžky dlouhé až 18 cm.

Místa výskytu.

Goral tmavý žije v himálajských lesích. Lze jej potkat v Pákistánu, Nepálu, jižním Tibetu, Bhútánu, severní Indii včetně Sikkimu a Arunáčalpradéše, a možná i v západní Barmě. V Indii a Nepálu se vyskytuje v nadmořských výškách 900 – 2750 m. V Pákistánu byl zaznamenán v nadmořských výškách 1000 – 4000 m. Teritorium jednoho stáda má obvykle kolem 40 ha.

Ekologie a chování.

Goralové obvykle vytvářejí stádečka o 4–12 jedincích, známy jsou však i páry. Starší jedinci, především samci, mohou být samotáři. Goralové jsou aktivní především za úsvitu a za soumraku. Po ranní pastvě se goral obvykle napije a pak odpočívá na skále. Strava sestává především z listů a měkčích částí rostlin, především trav.  Goral je velmi hbitý a rychle běhá. Zbarvení jej velmi dobře maskuje, takže je těžké jej spatřit, zvláště když většinu dne tráví v klidu. Je-li v ohrožení, vydává syčivé a kýchavé zvuky.  Březost trvá 170–218 dní, rodí se obvykle jediné mládě. Matka mláďata odstavuje v 7–8 měsících. Dospělosti dosáhnou zhruba ve 3 letech. Goral se může dožít 14–15 let.

Status a ochrana.

Goral tmavý je uveden v CITES, příloze I. Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) jej eviduje jako téměř ohrožený druh.

Goral tmavý je přežvýkavý sudokopytník z čeledi turovitých. Patří k podčeledi ovcí a koz. Obývá lesní oblasti na úpatí Himálaje.

Le goral de l'Himalaya ("Nemorhaedus goral" ou "Naemorhedus goral") est un capriné (famille des Bovidés). Le goral de l'Himalaya vit dans les forêts de l'Himalaya ou de l'Hindukush, généralement à des altitudes comprises entre 1 000 et 4 000 m.


Dějiny výzkumu.

První kosti odhalila těžba vápence již ve 30. letech 20. století. Když pak v roce 1948 Kalifornská univerzita uspořádala expedici s cílem najít další ostatky australopitéků v oblasti Transvaal, přidal se k ní i Robert Broom, pracující tou dobou v nedalekém Sterkfontein. V listopadu 1948 zahájil práce ve Swartkrans a již v prvním týdnu prací zachytil ostatky homininů. Ve výzkumu jeskyně pak pokračoval až do listopadu roku 1949, kdy musely být práce pro vyčerpání finančních prostředků zastaveny. Získáno přitom bylo velké množství kostí zvířat i homininů. Kromě hojně zastoupeného druhu "Paranthropus robustus" objevil John T. Robinson v květnu 1949 i spodní čelist popsanou jako "Telanthropus capensis." Později byl tento nález přesunut do druhu "Homo erectus".  Díky odkryvům v letech 1948-1949 byly odhaleny travertinové stěny jeskyně, takže se do Swartkrans krátce vrátili těžaři. Až roku 1951 byly paleontologické výzkumy obnoveny. V témže roce však zemřel Robert Broom, takže vedení prací převzal jeho spolupracovník John Talbot Robinson. V roce 1953 byla lokalita opět opuštěna, pokračovaly však práce v laboratořích muzea Transvaal (dnes "Ditsong National" "Museum of Natural History") i vydávání početných publikací.  V roce 1965 zahájil nové výzkumy Charles Kimberlin Brain a pokračoval v nich soustavně až do roku 1986. V roce 1968 pozemek s jeskyní zakoupila univerzita Witwatersrand, aby zajistila pokračování odkryvů. Až do roku 1972 byla většina úsilí věnována odklízení suti a kusů brekcie, vytěžené při získávání travertinu. Ačkoliv přitom bylo odhaleno množství kostí i kamenné nástroje, jejich datace a interpretace jsou problematické, neboť není jisté, odkud přesně pocházejí. Následujících sedm let bylo věnováno odstraňování novodobého nadloží, aby byl odhalen celý rozsah jeskyně. Poté byla roku 1979 nad částí jeskyně vypnuta kovová mříž, sestávající z pravidelných čtverců o straně 1 m. Ty rozdělily celý prostor na jednotlivé sektory, v nichž byly evidovány nálezy. Teprve v posledních sedmi letech výzkumu byly odkrývány původní, nenarušené uloženiny v nitru jeskyně. Mezi početnými nálezy (kosti paviánů, levhartů, šavlozubých koček, hyen, antilop) bylo odhaleno více než 100 vzorků druhu "Paranthropus robustus". Charles K. Brain prováděl také významné geologické studie a vytvořil první nástin stratigrafie ve Swartkrans. Věnoval se i tafonomii a způsobu hromadění kostí v jeskyni.  Novodobé výzkumné aktivity byly zahájeny v roce 2001 a trvají dosud. Roku 2005 byl pro tyto účely založen "Swartkrans Paleoanthropological Research Project." Od roku 1999 je také s pomocí GIS zpracováván trojrozměrný model jeskyně, umožnující mimo jiné přesné zanesení každého nálezu.

Geologie.

Do 80. let 20. století se ve výplni jeskyně rozeznávaly dvě části, Member I a Member II. Až rozsáhlé práce v letech 1979-1986 prokázaly přítomnost pěti jednotek (Member 1-5), přičemž Member 1 sestává ze dvou částí (starší „Lower Bank“ a mladší „Hanging Remnant“).  Složitá stratigrafie ve Swartkrans je důsledkem opakovaného ukládání a následné eroze. Jednotlivé vrstvy na sebe nenavazují, mladší části vyplňují dutiny vzniklé ve starší výplni a některé uloženiny již chybí (erozí byly zcela odstraněny). Postupně také erodoval skalní masiv nad jeskyní, a tak téměř beze zbytku zmizel původní strop. Autoři výzkumu předpokládají, že usazování probíhalo v obdobích glaciálů, zatímco eroze spadá do doby interglaciálů.  Základ jeskyně mohl vzniknout možná již v miocénu, poklesem spodní vody v pliocénu se pak dotvořila krasová jeskyně, zdobená krápníky. Souvislá vrstva sintru na stěnách značí, že jeskyně byla v té době plně nebo z větší části uzavřená. Kvůli chybějící vodě se však začaly rozšiřovat pukliny ve stropě.  Zhruba před 1,7-1,8 miliony let se ve stropě v jihovýchodní části jeskyně otevřel svislý šachtovitý vstup. Tím se dovnitř začala dostávat zemina z okolního povrchu, která vytvořila násypový kužel v jihovýchodním rohu dutiny a ukládala se také dál směrem k západní stěně jeskyně, až téměř uzavřela vstupní šachtu. Vzniklý prostor vyplnila poměrně rychle, snad jen během 20 000 let. Po zpevnění rozpuštěným a znovu vysráženým vápencem tvoří brekcii „Lower Bank“.  Další vstupní otvor, který se ve stropě vytvořil, umožnil stejným způsobem vznik vrstvy „Hanging Remnant“. Následovalo období eroze, během nějž se na rozhraní částí „Lower Bank“ a „Hanging Remnant“ vytvořil asi 6 m hluboký zářez (erodovaný materiál byl odnesen do hlubších částí jeskyně). Ten pak vyplnil materiál jednotky Member 2, který dovnitř propadal novou šachtou, vzniklou ve střední části jeskyně v důsledku zřícení části původního stropu. Zhruba ve stejné době se dovnitř dostávají sedimenty i úzkým otvorem v severozápadní části jeskyně (Member 2A).  Nové období eroze vedlo k odstranění dalších částí starších uloženin, aby pak byly dutiny vyplněny jílovitým pískem s úlomky vápence a krápníků (Member 3). Ještě mladší dutiny vyplnily Member 4 v severovýchodním rohu a Member 5 při severozápadní stěně jeskyně.

Datování.

I přes rozsáhlý a dlouhodobý výzkum má lokalita dosud nejisté datovaní. Odborníci se shodují v počtu jednotek, vyplňujících jeskyni, jejich odhadované stáří (především u Member 1-3) se ovšem může v jednotlivých studiích podstatným způsobem lišit. Důvodem je především nedostatek dobře datovatelných sedimentů, jakými jsou například východoafrické vrstvy sopečného popela, na něž lze snadno aplikovat radiometrické datovací metody. Ve Swartkrans se proto - podobně jako v ostatních jihoafrických jeskyních - stále nejčastěji uplatňuje především biostratigrafie, tedy datace na základě přítomnosti určitých živočišných druhů. Jejich výskyt je přitom srovnáván s dobře datovatelnými lokalitami východní Afriky. Teprve v posledních letech technický rozvoj umožnil uplatnění absolutních datovacích metod i v jižní Africe - využíván je paleomagnetismus, termoluminiscence nebo metoda uran-olovo.  Spektrum nalézaných druhů zvířat ze Swartkrans nabízí tuto dataci: Charles K. Brain však předpokládá, že všechny tyto vrstvy vznikly nedlouho po sobě (v době asi před 1,5 - 1,7 milionu let) a že v případě Member 3 mohly být výsledky analýz zkresleny kvůli kontaminaci sedimentů mladšími ostatky.  Nedávné radiometrické datování uloženin pomocí metody uran-olovo ukazuje následující výsledky: Část Member 4 patří podle nálezů kamenných artefaktů střednímu paleolitu a Member 5 je podle radiokarbonové metody stará zhruba 11 000 let.

Nálezy.

Dlouhodobé systematické výzkumy lokality přinesly téměř 450 000 nálezů minulé fauny, mezi něž patří na 400 vzorků rodů "Paranthropus" a "Homo" (ostatky rodu "Paranthropus" výrazně početně převažují). Ostatky homininů představují většinou jednotlivé zuby a zajímavý je velký podíl nedospělých jedinců. Méně časté nálezy kostí trupu a končetin lze vzhledem k současnému výskytu paranthropů a lidí jen obtížně přiřadit konkrétnímu druhu. Výzkumy bylo získáno také na 900 kusů kamenné industrie vyvinutého oldovanu a časného acheuléenu a dále 85 kostěných nástrojů, užívaných patrně ke kopání podzemních hlíz nebo k rozbíjení termitišť. Současný výskyt rodů "Paranthropus" a "Homo" však nedovolí s jistotou identifikovat jejich výrobce a uživatele.

Paleoekologie.

Bohaté nálezy zvířecích kostí umožňují dobře rekonstruovat charakter krajiny poblíž Swartkrans v období pliocénu a pleistocénu. Po srovnání ostatků ze všech částí výplně lze přírodní prostředí v okolí jeskyně považovat za poměrně stabilní, obdobné současnému stavu. Vysoký podíl trávu spásajících zvířat ukazuje na rozlehlé travnaté pláně, zaujímající většinu plochy.  V nálezech zcela chybí stromové druhy, vyskytují se však zvířata konzumující plody či listy. To znamená, že otevřenou krajinu musely doplňovat ostrůvky stromů či keřů. Občasné nálezy vodních zvířat potvrzují přítomnost vodního zdroje. Proto se předpokládá, že potok Blaauwbank byl v pleistocénu vydatnějším vodním tokem, kolem nějž se soustředila bujnější vegetace lužních lesíků, rákosin a pobřežních mokřadů. Zde mohli najít potravu a úkryt buvoli, zástupci rodu "Tragelaphus", bahnivci, hroši, vydry, promyky, ale i homininé.  Již od počátku 20. století se badatelé rovněž zajímali o způsob hromadění zvířecích kostí v jihoafrických jeskyních. Raymond A. Dart na základě nálezů rozbitých paviáních lebek předpokládal že v dutinách nebo v blízkém okolí žili australopitékové, lovící paviány i jiná menší zvířata pomocí jednoduchých nástrojů ze zvířecích čelistí, dlouhých kostí či rohů (tzv. osteodontokeratická kultura).  Charles K. Brain však v 60. - 70. letech 20. století důkladným studiem tafonomie, spektra nalézaných druhů zvěře a povrchového poškození kostí prokázal, že ostatky nahromadili spíše jiní masožravci, zatahující kořist (včetně homininů) do svých doupat. Za hlavní činitele jsou nejčastěji považování levharti, v menší míře hyeny a možná i šavlozubé kočky "Dinofelis" nebo "Megantereon." Na lebce druhu "Paranthropus robustus" s katalogovým číslem SK 54 je dokonce patrné poškození ve formě dvou důlků, které přesně odpovídají vzdálenosti špičáků na spodní čelisti levharta. Vysoký podíl kostí paranthropů v rámci všech nálezů by dokonce mohl napovídat, že homininé byli pro tyto šelmy oblíbenou kořistí.  Část kostí byla do jeskyně také stržena s okolní zeminou působením větru a vody, pozůstatky drobných obratlovců mohly nahromadit sovy a v případě mladších částí (Member 3-5) mohou za akumulací stát i první lidé.

Swartkrans (dříve Zwartkrans) je krasová jeskyně, nacházející se v Jihoafrické republice, severozápadně od Johannesburgu, na severním svahu údolí Blaauwbank. Představuje dosud nejbohatší zdroj ostatků hominina druhu "Paranthropus robustus". Hojnost nálezů z ní již v první polovině 20. století učinila jeden ze symbolů paleoantropologie jižní Afriky. Lokalitě a jejímu výzkumu byla věnována i samostatná monografie. V září roku 1992 byla jeskyně prohlášena Národní památkou Jihoafrické republiky. Je součástí významné paleoantropologické oblasti zvané Kolébka lidstva, patřící ke světovému dědictví UNESCO.

Swartkrans est un site préhistorique en grotte situé dans la province du Gauteng, au nord-ouest de Johannesbourg, près de Krugersdorp, en Afrique du Sud. Proche de Sterkfontein, il a également livré de nombreux vestiges fossiles, notamment des ossements de Paranthropes.


Historie a vývoj.

První MailChimp byl vytvořen asi v roce 2001. Společnost, která jej začala používat jako první, jej prvně brala jako vedlejší projekt, který byl financován různými interneto-vývojovými zakázkami.  V současné době se jedná o přední světovou e-mailovou marketingovou platformu. Zakládající společnost momentálně rozesílá více než miliardu takových e-mailů denně, k tomu je nutné si připočíst další společnosti, které tento nástroj využívají a musí být každému jasné, že se jedná o velmi hojně využívaný marketingový nástroj. Technologie byla vytvořena tak, aby ji mohli používat i malé a střední podniky. MailChimp je neustále inovován a vytváří nové produkty, které umožňují růst všem společnostem, které jej používají.

Používání.

Příprava.

Protože se opravdu jedná o velice komplexní nástroj, je ideální si ho prvně projít, proklikat se jím, popřípadě si třeba pročíst odborné publikace, které jsou nabízeny k prostudování. Díky tomu bude snazší samotné používání v praxi a navíc se uživatelé dozví základy hromadného posílání newsletterů a e-mailů.

Práce s MailChimpem.

Ihned po registraci a přihlášení má uživatel možnost vytvořit nový seznam kontaktů anebo spustit novou kampaň.

Tvorba newsletteru.

Tvorba newsletteru je poměrně snadná. Jakmile uživatel klikne na položku „Campaigns“ a nemá ještě žádný newsletter vytvořený, je zde k dispozici volba „Create template“ a na výběr je hned ze tří možností.

Hlavní stránka.

Na hlavní stránce jsou k dispozici tyto sekce:

Pracovní prostředí a práce v něm.

MailChimp je velmi snadný na samotné ovládání. V prvním kroku je třeba si vytvořit seznam odběratelů. Dále pokud možno ho pojmenovat a přidat adresu, na kterou budou uživatelovy kontakty odpovídat (jméno uživatele, konkrétní údaje a jiné).  Do výše vytvořeného seznamu je pak možnost nahrát odběratele buď ručně anebo automaticky – pomocí importování. Pro import se dá využít velké škály služeb jako například Google Docs, Higrise, Capsule, Salesforce, Zoho a jiné. Jakmile je seznam kontaktů hotový, může uživatel zahájit tvorbu formuláře. Následně ve službě může změnit design, přeložit jej do preferovaného jazyka a pak sdílet, popřípadě pomocí jednoduchého kódu vkládat do webových stránek.  V tomto momentě může uživatel odstartovat takzvanou „campaign“, což je odesílání e-mailů. V prvním kroku je potřeba vybrat samotný seznam odběratelů (nebo jen část seznamu), kterým chce uživatel e-mail odeslat. Mail je nutné nějak pojmenovat, napsat jeho předmět, dodat odesílatele a připravit jeho design. MailChimp nabízí velkou škálu profesionálně vypadajících šablon, které je třeba pouze naplnit obsahem.

Statistika.

Mailchimp má velmi podrobné statistiky, je tedy možné se dozvědět, kolik uživatelů newsletter otevřelo a kolik lidí kliklo na konkrétní blok. Ve statistice lze najít jak "open rate", tak "click rate", s podrobnostmi jako je čas, datum a místo, kde byl newsletter otevřen a rating jednotlivých prokliků.  Součástí nabízených statistik jsou:

Cenová politika.

V základní verzi je nástroj zcela zdarma. Pokud uživatelův mailing obsahuje maximálně do 2 000 adres a nemá v plánu měsíčně odeslat více než 12 000 e-mailů, je pro něj základní verze dostačující. Pokud jde o placené verze, uživatel si může vybrat takovou, která mu bude sedět do počtu e-mailů, které měsíčně odesílá. Platit se rovněž dá dle toho, kolik e-mailů uživatel odešle.

MailChimp je online služba, která uživatelům umožňuje jednak odesílat newslettery, jednak je také navrhnout. Dále poskytuje například možnost sdílení na sociálních sítích a sledování dosahované úspěšnosti. V základní verzi je MailChimp bezplatný online nástroj, jehož primární funkcí je hromadné rozesílání e-mailů.

Mailchimp (stylisé MailChimp jusqu'en 2018) est une plate-forme de marketing automation et un service de marketing par courriel. En 2019, le service compte.