Životopis.

V letech 1995 až 2001 vystudoval veterinární hygienu a ekologii na Fakultě veterinární hygieny a ekologie Veterinární a farmaceutické univerzity Brno. Mezi roky 2004 a 2008 si na téže škole doplnil ještě doktorandské vzdělání. Roku 2003 získal atestaci I. stupně u Státní veterinární správy České republiky a roku 2010 na CEVRO Institutu vystudoval Liberárně-konzervativní akademii (základy ekonomie, politologie, práva, mezinárodních vztahů, politický marketing a veřejnou prezentaci). Následně vystudoval v letech 2011–2013 Postgraduální MPA program – Bezpečnostní a krizový management.  Od roku 2001 pracoval na Krajské veterinární správě pro Královéhradecký kraj, kde až do roku 2009 působil na pozici veterinárního inspektora. Toho roku se stal krajským tajemníkem KDU-ČSL v Pardubickém kraji. Do strany vstoupil roku 2004 v Náchodě a od té doby ve straně zastával několik funkcí (člen krajského výboru, předseda okresního výboru, člen předsednictva krajského výboru atd.). Roku 2010 byl zvolen zastupitelem města Náchoda, v komunálních volbách v letech 2014 a 2018 funkci obhájil.  Dne 20. listopadu 2010 na mimořádném sjezdu KDU-ČSL, konaném ve Žďáru nad Sázavou, byl zvolen do funkce předsedy strany, která byla neobsazena od rezignace Cyrila Svobody dne 29. května 2010, a převzal tak vedení strany od dosavadní 1. místopředsedkyně Michaely Šojdrové. Ve volbě získal podporu 280 ze 425 hlasujících, tedy výrazně více než Michaela Šojdrová (84 hlasů), Ludvík Hovorka (41 hlasů) i Jaroslav Orel (20 hlasů). V diskusi před volbou uvedl, že má roztroušenou sklerózu, ale jeho stav je už deset let stabilizovaný. Několik měsíců předtím, týden po neúspěšných sněmovních volbách, k aktuální situaci lidovců při shromáždění na Hostýně prohlásil: „Teď už nejsme bratři a sestry, jsme pozůstalí.“  Předsedou strany byl opět zvolen dne 8. června 2013 na sjezdu v Olomouci. Získal 244 hlasů z 272 možných. Byl jediným kandidátem, protože Zuzana Roithová nepřijala navrženou kandidaturu s tím, že se sice bude ráda podílet na vstupu strany zpět do Poslanecké sněmovny, ale nikoliv jako předsedkyně.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 kandidoval v Královéhradeckém kraji jako lídr KDU-ČSL.. Strana, která se po volbách v roce 2010 do sněmovny nedostala, se do ní pod jeho vedením vrátila se ziskem 6,78 % hlasů, tj. 14 mandátů. Na konci října 2013 byl jednomyslně zvolen předsedou Poslaneckého klubu KDU-ČSL. Dne 27. listopadu 2013 byl zvolen místopředsedou Poslanecké sněmovny, když získal v tajné volbě 133 hlasů. Následně se na začátku prosince vzdal místa předsedy Poslaneckého klubu strany, kde jej nahradil Marian Jurečka.  V lednu 2014 se stal kandidátem KDU-ČSL na post vicepremiéra pro vědu, výzkum a inovace ve vládě Bohuslava Sobotky. Dne 29. ledna 2014 byl do této funkce jmenován. Vzhledem ke své účasti ve vládě musel rezignovat na post místopředsedy Poslanecké sněmovny PČR.  V květnu 2015 byl na sjezdu ve Zlíně zvolen po třetí předsedou KDU-ČSL, dostal 251 z 275 hlasů (tj. 91 %). V krajských volbách v roce 2016 se mu podařilo z pozice člena KDU-ČSL obhájit mandát zastupitele Královéhradeckého kraje, když kandidoval za subjekt ""Koalice pro Královéhradecký kraj"" (tj. KDU-ČSL, VPM a HDK).  Dne 27. května 2017 uspěl na sjezdu KDU-ČSL jeho návrh koalice s hnutím STAN. Na témže sjezdu ho ve volbě předsedy vyzval bývalý předseda Jiří Čunek. Bělobrádek v této volbě získal 84 % hlasů a stal se tak již po čtvrté předsedou.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2017 byl lídrem KDU-ČSL v Královéhradeckém kraji. Získal 3 757 preferenčních hlasů a obhájil tak mandát poslance. Ve funkci místopředsedy vlády a předseda Rady pro výzkum, vývoj a inovace setrval do 13. prosince 2017.  Dne 1. února 2018 oznámil svůj záměr kandidovat za KDU-ČSL ve volbách do Senátu PČR na podzim 2018 v obvodu č. 47 – Náchod. Se ziskem 26,62 % hlasů vyhrál první kolo voleb a ve druhém kole se utkal s občanským demokratem Martinem Červíčkem, se kterým však prohrál poměrem hlasů 43,53 % : 56,46 %. Zároveň ohlásil, že na sjezdu KDU-ČSL v březnu 2019 už nebude obhajovat post předsedy strany. Jeho nástupcem se stal Marek Výborný.  Od roku 2012 je také častým hostem TV Noe. V krajských volbách v roce 2020 je lídrem ""Koalice pro Královéhradecký kraj"", tj. společné kandidátky KDU-ČSL, VPM a hnutí Nestraníci v Královéhradeckém kraji.

Osobní život.

Pavel Bělobrádek je ženatý, s manželkou Janou mají syna Josefa a dcery Anežku a Marii.

Politické postoje.

V březnu 2016 vyzval ruskou vládu k propuštění zajaté ukrajinské pilotky Nadi Savčenkové.  V říjnu 2016 se sešel s tibetským duchovním vůdcem dalajlámou.

Pavel Bělobrádek (* 25. prosince 1976 Náchod) je český politik, v letech 2010 až 2019 předseda, od ledna 2014 do prosince 2017 místopředseda Sobotkovy vlády pro vědu a výzkum. V říjnu 2013 se mu podařilo KDU-ČSL stranu přivést zpátky do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR, a stal se tak poslancem a později i na krátko předsedou Poslaneckého klubu KDU-ČSL a místopředsedou Poslanecké sněmovny.

Pavel Bělobrádek, né le à Náchod, est un homme politique tchèque membre de l'Union chrétienne démocrate - Parti populaire tchécoslovaque (KDU-ČSL). Il est président de la KDU-ČSL depuis le et vice-président du gouvernement, chargé de la Science, de la Recherche et de l'Innovation, entre 2014 et 2017.


Program závodů.

Na programu šampionátu bylo celkem 11 závodů. Muži a ženy absolvovali sprinty, stíhací závody, vytrvalostní závody, závody s hromadným startem a štafety. Navíc také společně absolvovali závod smíšených štafet.

Sportovci.

Šampionátu se zúčastnili závodníci ze 38 zemí. Celkem zde závodilo 351 sportovců z toho 188 mužů a 163 žen.

Výsledky.

Muži.

Sprint.

Závodníci absolvují trať dlouhou 10 km se dvěma střeleckými položkami – první vleže, druhou vestoje; za každý minutý terč závodníci absolvují trestné kolo.  Startovalo 125 závodníků ze 36 zemí / všichni dokončili.

Stíhací závod.

Do stíhacího závodu se kvalifikuje prvních 60 závodníků ze sprintu. Absolvují trať o délce 12,5 km se čtyřmi střeleckými položkami v pořadí: vleže, vleže, vestoje, vestoje; za každý minutý terč závodníci absolvují trestné kolo.  Na start nastoupilo 60 závodníků z 23 zemí / 1 závodník byl dostižen o 1 okruh.

Vytrvalostní závod.

Závodníci absolvují trať dlouhou 20 km se čtyřmi střeleckými položkami v pořadí: vleže, vestoje, vleže a vestoje; za každý minutý terč je závodníkovi do výsledného času započtena jedna trestná minuta.  Startovalo 123 závodníků ze 36 zemí / 2 nedokončili.

Závod s hromadným startem.

Do závodu s hromadným startem se automaticky kvalifikují závodníci, kteří na mistrovství světa získali individuální medaili, a závodníci z první patnáctky světového poháru. Zbylá místa (do celkového počtu 30) jsou obsazena závodníky podle získaných bodů do světového poháru ze třech předchozích individuálních závodů na mistrovství světa. Závodníci absolvují trať dlouhou 15 km se čtyřmi střeleckými položkami v pořadí vleže, vleže, vestoje, vestoje; za každý minutý terč absolvují trestné kolo.  Nastoupilo 30 závodníků / všichni dokončili.

Štafeta.

Štafeta je čtyřčlenná, každý závodník absolvuje úsek dlouhý 7,5 km se dvěma střelbami – vleže a vestoje. Pokud závodník pěti náboji nesrazí všechny terče, může na každé střelbě až tři další náboje ručně dobít. Pokud ani po jejich použití nezasáhl všechny terče, absolvuje příslušný počet trestných kol.  Startovalo 26 štafet.

Ženy.

Sprint.

Závodnice absolvují trať o délce 7,5 km se dvěma střeleckými položkami – první vleže, druhou vestoje; za každý minutý terč absolvují trestné kolo.  Startovalo 103 závodnic ze 32 zemí / 1 závodnice nedokončila.

Stíhací závod.

Do stíhacího závodu se kvalifikuje prvních 60 závodnic ze sprintu. Absolvují trať o délce 10 km se čtyřmi střeleckými položkami v pořadí: vleže, vleže, vestoje, vestoje; za každý minutý terč závodnice absolvují trestné kolo.  Na start nastoupilo 55 závodnic z 24 zemí / 14 závodnic bylo dostiženo o 1 okruh.

Vytrvalostní závod.

Závodnice absolvují trať o délce 15 km se čtyřmi střeleckými položkami v pořadí: vleže, vestoje, vleže a vestoje; za každý minutý terč je závodnici do výsledného času započtena jedna trestná minuta.  Startovalo 96 závodnic ze 32 zemí / 3 nedokončily. Závod a jeho výsledky výrazně ovlivnily měnící se větrné podmínky.

Závod s hromadným startem.

Do závodu s hromadným startem se automaticky kvalifikují závodnice, které na mistrovství světa získaly individuální medaili, a závodnice z první patnáctky světového poháru. Zbylá místa (do celkového počtu 30) jsou obsazena závodnicemi podle získaných bodů do světového poháru ze třech předchozích individuálních závodů na mistrovství světa. Závodnice absolvují trať dlouhou 12,5 km se čtyřmi střeleckými položkami v pořadí vleže, vleže, vestoje, vestoje; za každý minutý terč absolvují trestné kolo.  Nastoupilo 30 závodnic / všechny dokončily.

Štafeta.

Štafeta je čtyřčlenná, každá závodnice absolvuje úsek dlouhý 6 km se dvěma střelbami – vleže a vestoje. Pokud závodnice pěti náboji nesrazí všechny terče, může na každé střelbě až tři další náboje ručně dobít. Pokud ani po jejich použití nezasáhl všechny terče, absolvuje příslušný počet trestných kol.  Startovalo 20 štafet.

Smíšené disciplíny.

Smíšená štafeta.

Ve štafetě startují 2 muži a 2 ženy. Nejprve obě ženy absolvují šetikilometrový úsek se dvěma střelbami, vleže a vestoje, poté nastupují oba muži na úsek dlouhý 7,5 km. Pokud závodník pěti náboji nesrazí všechny terče, může na každé střelbě až tři další náboje ručně dobít. Pokud ani po jejich použití nezasáhl všechny terče, absolvuje příslušný počet trestných kol.  Startovalo 27 štafet.

44. mistrovství světa v biatlonu se konalo od 3. do 13. března 2011 v ruském západosibiřském Chanty-Mansijsku. Město o pořadatelství soupeřilo s českým Novým Městem na Moravě, které nakonec ve stejném roce uspořádalo juniorský světový šampionát. Mistrovství světa se do Chanty-Mansijsku vrátilo po 8 letech.

La des Championnats du monde de biathlon, organisée par l'Union internationale de biathlon, se déroule du au à Khanty-Mansiïsk en Russie, qui a organisé les Championnats du monde 2003 et les Championnats du monde de relais mixte 2005 et 2010.


Výroba.

Jak bylo zmíněno výše, Red Special byl vyroben Brianem Mayem a jeho otcem Haroldem. Na kytaře začali pracovat v srpnu roku 1963, kdy bylo Brianovi 16 let. Většina použitého dřeva je z 18. století z krbu, kterého se zrovna jejich rodinný známý potřeboval zbavit. Proto se také kytaře občas říká „Fireplace“ (krb). Vyrobení a správné vytvarování krku kytary bylo velmi obtížné, protože dřevo bylo již celkem staré a horší kvality. Podle Briana je dokonce v krku viditelné poškození způsobené hmyzem.  Tělo kytary bylo vyrobeno z dubu, laťovky a mahagonové dýhy. Nakonec tak vznikla polo akustická kytara. Středová deska je přilepena po stranách a překryta mahagonovými pláty tak, aby tělo vypadalo celistvě. Dále kytaru olemoval broušeným kusem poličky. Poté byly přidány 3 snímače a kobylkou přímo na míru. Brian zakoupil sadu snímačů Burns tri-sonic, ale otočil jejich polaritu a obalil cívky zoxidovanou pryskyřicí, aby redukoval mikrofonii. Původně použil snímače ze své první kytary, ale nedosáhl takového zvukového výsledku, jaký chtěl.  Tremolo je tvořeno ostří nožů z tvrzené oceli vytvarované do písmena V a dvěma pružinami z ventilu motorky kvůli pérovému napětí. Napětí pérování je nastavitelné zavrtáváním šrouby, které prochází středem pružiny dovnitř či ven otvory u zadního připevnění popruhu na kytaře.

Další druhy kytary.

Brian většinou používá originál své kytary Red Special, ovšem od doby, kdy založil vlastní firmu (Brian May Guitars) na jejich výrobu, sem tam použil kopii. Např. ve videoklipech „We Will Rock You“ a „Spread Your Wings“ měl kopii, aby sníh kytaru nějakým způsobem nepoškodil.  V roce 2006 firma Brian May Guitars vyrobila model kytary „Mini May“ jako zmenšeninu původního Red Specialu, která obsahovala také 24 pražců, ale žádný nulový. V roce 2007 se na trhu objevila od stejné firmy akustická kytara s názvem „Rhapsody“ pojmenovaná po jedné z písniček skupiny Queen – Bohemian Rhapsody.

Red Special (červený speciál) je elektrická kytara Briana Maye ze skupiny Queen, kterou si Brian v roce 1963 s otcem vlastnoručně sestavil. May hrál s touto kytarou na mnoha albech skupiny Queen, koncertech a dalších představení přes více než 30 let. Název Red Special vznikl z červeno-hnědé barvy, která vznikla poté, co byla kytara natřena několika vrstvami speciální britskou kutilskou hmotou „Rustin's Plastic Coating“.

La Red Special est la guitare personnelle de Brian May, cofondateur et guitariste du groupe de rock britannique Queen. La "Red Special" est un modèle unique, fabriqué à la main avec des pièces neuves et de récupération. Cette guitare a ensuite été copiée par plusieurs luthiers indépendants et l'on trouve dans le commerce des répliques plus ou moins fidèles fabriquées en grande série.


Hokejová kariéra.

Celou svou hokejovou kariéru odehrál ve švédské lize za Djurgårdens IF. Tam působil 16 sezón (v letech 1950 až 1966), získal osm švédských titulů a třikrát byl nejlepším střelcem ligy. V roce 1957 se stal prvním evropským hráčem, který se zúčastnil tréninkového kempu týmu NHL (s Boston Bruins). Byl dlouholetým členem švédské reprezentace, hrál na čtrnácti turnajích mistrovství světa a čtyřech olympiádách. Je trojnásobným mistrem světa, na olympiádě dosáhl se švédským národním týmem nejvýše na stříbro v roce 1964 a bronz v roce 1952. V reprezentaci působil také jako kapitán.

Úspěchy a ocenění.

Týmové  Individuální

Fotbalová kariéra.

V polovině 50. let nastoupil k pěti mezinárodním utkáním v dresu Švédska. V roce 1959 vybojoval s Djurgårdenem švédský titul.

Golfová kariéra.

Po ukončení úspěšné hokejové a fotbalové kariéry se věnoval golfu jako hráč, návrhář golfových hřišť i funkcionář. Začátkem sedmdesátých let reprezentoval Švédsko na amatérském, později i profesionálním mistrovství. Zasloužil se o propagaci golfu ve Skandinávii a jeho rozšíření do Sovětského svazu. Stál u zrodu několika golfových turnajů (např. Scandinavian Masters v roce 1970, European Open v roce 1977, dětský Colgate Cup v roce 1969). V roce 1995 založil World Golfers Championship, amatérský turnaj s masovější účastí hraný v mnoha zemích.

Jiné aktivity.

V roce 1958 podepsal smlouvu se švédskou firmou Stiga, která jeho jméno použila pro propagaci svého výrobku, stolního hokeje. Věnoval se také charitativním projektům. V roce 1981 založil "Tumba Stipendium" podporující handicapované sportovce, v roce 2006 pak "Sven Tumba Education Fund" podporující vzdělávání s cílem vymýcení negramotnosti.

Sven Tumba Johansson (vl. jménem Sven Olof Gunnar Johansson, 27. srpna 1931, Tumba, Švédsko - 1. října 2011) byl vynikající švédský hokejista, úspěšně hrával také fotbal a golf. Pod jménem Tumba (podle místa narození) byl znám od padesátých let kvůli odlišení od dalších hráčů jménem Johansson.

Sven Olof Gunnar Tumba né Johansson (né le à Stockholm en Suède - mort le à Stockholm) est un joueur suédois de hockey sur glace, considéré comme l'un des plus grands de l'histoire.


Aktuální týmy.

Od roku 2002 se NFC skládá z šestnácti týmů rozdělených do čtyř divizí (East, North, South a West) po čtyřech týmech.

Struktura sezóny.

Každý tým NFC během sezóny hraje s ostatními soupeři z divize dvakrát (doma a venku). Tři další utkání jsou určena na základě pořadí v divizích z minulé sezóny. Zbylých sedm je rozděleno mezi dvě ostatní divize NFL, toto přiřazení se každý rok mění. Například v roce 2007 každý tým NFC West sehrál jedno utkání proti týmu z AFC North a NFC South. Takto se týmy z jedné divize utkají s adekvátními soupeři, aby pořadí bylo co nejvíce spravedlivé (tzn. vítěz divize se utká s vítězi dalších divizí). AFC funguje podle stejného systému.  Na konci každé fotbalové sezóny postoupí do playoff prvních šest týmů z NFC (čtyři šampióni divizí se seřadí podle bilance a dále postoupí dva týmy s nejlepší bilancí bez rozdílu příslušnosti k divizi, kteří dostanou tzv. „divokou kartu“). Třetí a šestý tým celkově se střetnou v utkání o „divokou kartu“ na hřišti výše postaveného mužstva, stejně tak čtvrtý s pátým. Vítěz tohoto zápasu se utká v Divisional Round (konferenčním semifinále) s první či druhým týmem divize na jeho hřišti. Oba vítězové Divisional Round se v NFC Championship game střetnou o George Halas Trophy, vítěz jde do Super Bowlu proti vítězi AFC. Po Super Bowlu XLIII je bilance 19 vítězství pro AFC, 21 pro NFC.

Historie.

NFC byla vytvořena po sloučení NFL s AFL v roce 1970. Z šestnácti původních NFL týmů odešli do AFC Cleveland Browns, Pittsburgh Steelers a Baltimore Colts, zbývajících 13 utvořilo NFC.  Nicméně majitelé týmů nesouhlasili s rozdělením týmů v NFC. Bylo přijato pět variant rozdělení a tu, která bude použita, vybrala při losování 16. ledna 1960 sekretářka komisaře NFL Peta Rozelleho ze skleněné mísy.  Od sloučení se k NFC připojily tři týmy, čímž bylo dosaženo současného počtu 16. V roce 1976 přibyli do soutěže Seattle Seahawks do NFC a Tampa Bay Buccaneers do AFC. Toto uspořádání trvalo jen jednu sezónu, pak si oba týmy konference prohodily. Seahawks se do NFC v roce 2002 zase vrátili. Mezitím v roce 1995 doplňují NFC Carolina Panthers.

Logo.

Původní NFC logo, používané mezi roky 1970–2009, se skládalo z modrého „N“ a tří bílých hvězd uvnitř písmena. Tři hvězdy reprezentovaly tři divize, ve kterých se hrálo mezi roky 1970-2001 (Eastern, Western a Central). V roce 2010 představuje NFL nové logo, podobné tomu starému, jen místo tří hvězd má čtyři.

National Football Conference (NFC, Národní fotbalová konference) je jedna ze dvou konferencí v National Football League (NFL, Národní fotbalová liga). Tato konference v současné době obsahuje stejně jako její protějšek, American Football Conference (AFC, Národní fotbalová konference), 16 týmů. Těchto 32 týmů tvoří NFL.

La (NFC) ou la Conférence nationale, ou au Québec l'Association nationale est, avec l'AFC, une des deux conférences (associations) qui constituent la National Football League (NFL) de football américain. Les franchises sont groupées en quatre divisions. De 1984 à 1996, la victoire dans le Super Bowl, qui consacre la meilleure équipe de NFL, a été remportée systématiquement par des franchises de la NFC. Depuis 1997, le bilan est moins bon avec deux victoires seulement en neuf saisons.


Život.

Narodil se v umělecky založené rodině. Jeho otec byl krajinářem postimpresionistického ražení, matka naopak patřila do pařížské skupiny výtvarníků pod vlivem informelu. V letech 1944–1946 navštěvoval Klein postupně École Nationale de la Marine Marchande a École Nationale des Langues Orientales v Nice. V roce 1947 se na kurzech juda na policejní akademii v Nice seznámil s Armandem Fernandezem (jako výtvarník byl známý jako Arman) a Claude Pascalem (pozdější hudební skladatel), s nimiž ho pojilo celoživotní přátelství. V té době složil svou "Monotónní symfonii", skládající se z jediného tónu, a začal experimentovat s monochromními obtisky. Roku 1948 navštívil Itálii a vstoupil do rosekruciánské společnosti. Vojenskou službu absolvoval roku 1949 v Německu. Ještě téhož roku odjeli spolu s Pascalem do Anglie. Klein zde v Londýně pracoval v dílně rámaře a zlatníka Roberta Savage. Tato praxe mu přišla vhod při pozdější práci s lístkovým zlatem. V letech 1950–1952 navštívil postupně Irsko, Itálii a Španělsko. Následoval dvouletý pobyt v Japonsku. Klein zde navštěvoval proslavenou judistickou školu Kôdôkan v Tokiu, kde se mu podařilo získat 4. dan. Po návratu do Evropy roku 1954 se Klein stal na rok instruktorem španělské národní federace juda. Ve výuce juda pokračoval i po návratu do Paříže v roce 1955.  Také rok 1959 byl pro Kleina rokem prezentace jeho díla. Kromě Paříže vystavoval i v Antverpách a prestižní galerii Lea Castelliho v New Yorku. V březnu 1960 provedl první veřejnou prezentaci antropometrií. Za doprovodu jeho "Monotónní symfonie", prováděné naživo komorním orchestrem, předváděl publiku vznik antropometrií s autentickými modelkami. V témže roce začal při tvorbě obrazů používat přírodní prvky: déšť, vítr, otisky rostlin. Stal se také jedním ze zakladatelů významné skupiny s názvem "Nouveaux Réalistes" (Noví realisté). Mezi devíti signatáři manifestu byli mj. Arman, Jean Tinguely a zejména vlivný umělecký kritik Pierre Restany, který Kleina podporoval. V lednu 1961 mu Museum Hans Lange v německém Krefeldu uspořádalo velkou retrospektivu, následovala další výstava u Castelliho. Připravil antropometrie pro experimentální dokumentární film "Mondo Cane" (Pes světa). K tvorbě obrazů začal používat oheň.  V lednu 1962 si vzal svou dlouholetou přítelkyni Rotraut Uecker, s níž se poznal roku 1957 v Armanově ateliéru v Nice. Jejich syn Yves se narodil dva měsíce po malířově smrti. Začátkem roku ještě stačil vytvořit sádrové odlitky nahých těl svých tří nejbližších přátel Pascala, Armanda a Martiala Raysse. V květnu se zúčastnil uvedení filmu "Mondo Cane" na Filmovém festivalu v Cannes, během promítání ale utrpěl infarkt. Následovaly dva další, ten z 6. června se mu stal osudný.

Dílo.

Klein byl francouzský malíř a konceptuální umělec, jeden z nejdůležitějších představitelů monochromní malby a zakladatel nového realismu, který poskytl významné impulzy současnému umění. Jeho dílo se omezuje pouze na osm let produktivní práce, kterou ukončila náhlá smrt.  Od roku 1947 maloval monochromní obrazy, rokem 1957 počínaje většinou v zářivé ultramarínové barvě (International Klein Blue - IKB), kterou vyjadřoval mystický univerzalismus. Roku 1957 začal barvit houby připevněné na plátno (Modrý reliéf, 1958). Dalším krokem byly antropometrie, akce, při nichž na bílé plátno obtiskoval barevně pomalovaná, nahá ženská těla. Výrazem ustavičného hledání spirituality byly experimenty s různými materiály a technikami. Tak vznikly roku 1957 takzvané ohnivé obrazy a od roku 1960 kosmologie, obrazy s otisky rostlin a stopami působení atmosférických jevů, např. větru a deště. Klein také maloval za pomocí ohně obrazy, které vzplály, uhasly a ponořily se do mlčení. Kromě modré používal v posledních letech i zlatou nebo červenou monochromii. Fascinovala ho Prázdnota: Z roku 1960 pochází slavná fotomontáž Harryho Shunka, na které se Klein vrhá z 1. patra domu na ulici do prostoru. Za Kleinova života nebylo jeho dílo přijímáno jednoznačně. Někteří ho bez výhrad ctili, jiní ho považovali za šarlatána. Postupně se ukázalo, že jeho dílo představuje trvalou hodnotu v rámci umění 2. poloviny 20. století.

Yves Klein (28. dubna 1928 Nice, Francie – 6. června 1962 Paříž, Francie) byl francouzský výtvarník, jehož dílo se stalo podnětem pro konceptuální umění a umění používající jako svůj výrazový prostředek happening. Známý se stal především svými monochromními obrazy, na nichž aplikoval temně zářivou ultramarínovou barvu. Byl vizionář; podle jeho představy mělo umění v lidstvu probudit senzualitu, která nastolí na Zemi nový, spravedlivý řád. Měl vliv na umění 2. poloviny 20. století.

Yves Klein, né à Nice le, mort à Paris le, est un artiste français. En 1954, il se tourne définitivement vers l'art et entame son « Aventure monochrome ».


Provedení.

Meselson a Stahl nejprve po 14 generací pěstovali bakterie "Escherichia coli" na mediu obsahujícím v přírodě vzácný těžký izotop - dusík N. Tento atom dusíku byl po celou dobu spolu s potravou zabudováván do buněk bakterií. Důležité je, že za pomoci látek obsahujících dusík (konkrétně to byl NHCl jako jediný zdroj dusíku) byl izotop N při vzniku každé nové generaci i replikována DNA, takže drtivá většina DNA za 14 generací obsahovala pouze 15N.  Následně byly tyto bakterie přeočkovány do media, které obsahovalo N dusík, a byla sledována hustota jejich DNA v průběhu generací. N DNA je totiž výrazně hustší než N DNA, což se dá snadno poznat při ultracentrifugaci na hustotním gradientu (což je metoda vyvinuta Stahlem a Vinogradem). Meselson a Stahl zjistili, že za jednu generaci byla hustota DNA přesným aritmetickým průměrem hustoty DNA obsahující N a DNA obsahující N. To znamená, že polovina atomů dusíku byly izotopy N a polovina byly izotopy N. To naznačovalo, že DNA je replikována semikonzervativně, tzn. jedno vlákno každé dvoušroubovice představovala stará DNA (s N) a polovina byla nově dosyntetizovaná DNA s N dusíkem. V souhlasu s touto představou dopadly i výsledky v třetí generaci: čtvrtinu všech vláken DNA tvořila stará DNA, tři čtvrtiny nová DNA. Z modelu semikonzervativní replikace vyplývá, že v této třetí generaci byla polovina všech vláken zcela tvořených N, druhá polovina obsahovala v jednom vlákně N a ve druhém N.  Aby Meselson a Stahl ověřili své představy o semikonzervativní replikaci a vyloučili tzv. disperzivní model replikace (tzn. model, kdy je stará DNA při replikaci rozptýlena do obou dceřiných dvoušroubovic), provedli ještě jeden pokus: když ve druhé generaci teplem denaturovali DNA (oddělili od sebe obě vlákna), v hustotním gradientu zaznamenali dva pásy vláken DNA: v jednom byly (jednovláknové) řetězce s obsahem pouze N, ve druhém pouze s N. Navíc zjistili, že oba pásy obsahovaly stejnou molární hmotnost DNA, a tak bylo zřejmé, že DNA je tvořena dvěma stejně velkými vlákny, které se teplotou oddělily.

Meselsonův-Stahlův experiment je slavná série experimentů, jež v roce 1958 provedli dva američtí výzkumníci, molekulární biolog Matthew Meselson a genetik Franklin Stahl. Tento pokus představuje významný milník ve výzkumu struktury a funkce DNA, především její replikace. Na základě tohoto pokusu bylo zjištěno, že bakteriální DNA je replikována tzv. semikonzervativně, což znamená, že každá z obou dvoušroubovic DNA vzniklých při replikaci se skládá z jednoho starého vlákna a z jednoho nově dosyntetizovaného (přičemž jako vzor – matrice - sloužilo právě staré vlákno). Práce se jmenovala:

L'expérience de Meselson et Stahl est une expérience réalisée pour la première fois en 1958 par Matthew Meselson et Franklin Stahl, qui démontra la réplication semi-conservative de l'Acide désoxyribonucléique. Cela signifie que, lors de la réplication de la double hélice, chacune des deux nouvelles hélices est constituée d'un brin néo-formé et d'un brin issu de la double hélice d'origine.


Život.

Karel byl druhorozeným synem hraběte Karla z Anjou a jeho první choti Beatrix, dcery provensálského hraběte Ramona Berenguera V. Jeho otec získal díky papežské nabídce, vlastní ctižádostivosti a nezbytné dávce vojenského štěstí sicilské království. Korunován byl v lednu 1266.  Jako princ měl Karel, svými současníky byl pro tělesný handicap zván "Chromý", od roku 1268 titul vévody ze Salerna. V květnu či červnu 1270 se jako šestnáctiletý se oženil s uherskou princeznou Marií, dcerou krále Štěpána V. a Alžběty, dcery kumánského chána Kuthana.  Isabela Neapolská byla naopak provdána za mladého uherského krále Ladislava IV. Kumána.

Aragonské vězení.

Roku 1282 se Sicílie vzbouřila proti anjouovské nadvládě. Karel tehdy žil v provensálském hrabství a otec jej poslal na pařížský dvůr, kde měl mladík získat příslib vojenské pomoci. Královský bratranec Filip III. ochotně strýci poslal posily. Roku 1284 Karel v bitvě u Neapole upadl do zajetí aragonského admirála Rogera z Laurie a svého otce tím velmi popudil. Roger z Laurie přislíbil Karlovo propuštění na oplátku za propuštění Beatrix, dcery krále Manfréda, ale klamal a Karla s sebou odvezl do Katalánska.  V internaci strávil Karel celé roky O propuštění se zasloužila anglická královna Eleonora, která nelitovala peněz ani času a její snaha byla korunována úspěchem. Karel byl po opakovaných diplomatických vyjednáváních propuštěn v říjnu 1288 a donucen slíbit, že nebude používat titul sicilského krále a dát tři ze svých synů jako rukojmí aragonskému králi. Po nuceném příjezdu na francouzský dvůr nechal král Filip IV. jeho průvodce zatknout a Karla s vojenským doprovodem a mnoha rytíři poslal do Itálie, kde byl nadšeně přivítán guelfy a papežem Mikulášem IV.

Vláda.

S otcem se po návratu domů již nesetkal a 29. května 1289 byl v katedrále v Rieti korunován králem Sicílie. V červnu 1295 podepsal se svým aragonským protějškem smlouvu z Anagni, která zaručovala propuštění rukojmí. Úplné složení zbraní přinesla až roku 1302 smlouva z Caltabellotta, v níž získal Sicílii Fridrich Aragonský, mladší bratr aragonského krále Jakuba II. a vnuk krále Manfréda.  Karel se rozhodl se ujmout po otci zděděného jeruzalémského trůnu, což je donutilo k otevřenému sporu s kyperskými Lusignany. Posléze na jeruzalémskou korunu rezignoval a upřel své úsilí k udržení panství v Řecku a Albánii, kde se střetl se Štěpánem Urošem a byzantským císařem Andronikem II.  Zemřel roku 1309 ve věku 55 let a byl pohřben v dominikánském kostele v Neapoli. Na sicilský trůn nastoupil jeho třetí syn Robert.

Karel II. Neapolský ("francouzsky Charles le Boîteux", "italsky Carlo II d'Angiò"; 1254 – 6. května 1309 Neapol) byl neapolský král.

Charles II d'Anjou, dit "le Boiteux", né vers 1254, mort le à Naples, est le fils de Charles I d'Anjou et de Béatrice de Provence. Il est titré dès sa naissance prince de Salerne, puis, après la mort de ses parents, roi de Naples (ou Sicile péninsulaire), comte de Provence, d'Anjou et du Maine de 1285 à 1309.


Středověká pověst.

Postavu Wandy si nejpravděpodobněji vymyslel polský kronikář a krakovský biskup Wincenty Kadłubek (1150-1223). Podle Kadłubka vládla Wanda v Polsku po sesazení Krakova syna, který se dopustil bratrovraždy; po dočasném bezvládí ji měla panováním pověřit obec (kmeti, velmoži, sedláci), neboť byla poslední potomek Krakova rodu. Byla napadena jakýmsi "tyranem lemanským" (tj. německým), postavila se do čela vojsk a donutila nepřítele k návratu. Vojevůdce Lemanců pěje chvalozpěv na Wandu a páchá sebevraždu. Královna poté vládla dlouho a šťastně, zůstavši do smrti pannou. Kadłubek dodává:  "Od ní má pocházet název řeky Vandalus, protože ji učinila středem svého království; a odtud se všichni, kdo podléhali její vládě, nazývali Vandalové."  V tomto nejstarším podání ještě není žádná zmínka u utopení se Wandy ve Visle. Ta se objevuje nejprve v pozdější Kronice velkopolské, a to jako "odpověď" na oběť Němců; kronika tímto způsobem odůvodňuje název řeky Visly "Vandal", doložený již u Kadłubka. Obecně známá verze pověsti však pochází z análů historika Jana Długosze (1415-1480), který rovněž jako první dává německému nájezdníku jméno Rytygier (tj. Rüdiger).  V pozdních polských i jiných kronikách (Długosz a Georgius Aelurius) se někdy uvádějí Vandiny dvě sestry. Jednou z nich měla být zakladatelka Prahy Libuše a druhou Waleska, považovaná za zakladatelku Kladska.

Wanda v novodobé kultuře.

Motiv Wandy býval často využíván k politickým aktualizacím, například jako doklad toho, že Polsku může vládnout žena (Hedvika z Anjou, Anna Jagellonská), nebo v protiněmecké propagandě ("Wanda leží v naší zemi, neboť nechtěla Němce").  Pověst o Wandě je tématem řady polských literárních děl, zvláště z doby válek o samostatnost. O Wandě psal mj. Johann Wolfgang von Goethe, drama nazvané "Wanda" napsal roku 1810 německý básník Zacharias Werner (1768-1823). Z výtvarných zobrazení Wandy je nejznámější obraz Maksymiliana Piotrowského "Smrt Wandy" z krakovské tržnice "Sukiennice" nebo cyklus "Dzieje Wandy" Michała Stachiewicza z cisterciáckého kláštera v Mogile u Krakova. Ten inspiroval Cypriana Kamila Norwida (1821-1883) k sepsání dramatu "Wanda" (1850). Rovněž chorvatský dramatik Matija Ban (1818–1903) učinil Wandu hlavní hrdinkou historické hry "Vanda" (1868). Český skladatel Antonín Dvořák napsal na téma pověsti o Wandě svou pátou operu ("Vanda", 1875).  Za hrob Wandy je považován Wandin vrch ("Kopiec Wandy") poblíž Krakova, nacházející se nyní na území Nowé Huty, nedaleko vjezdu do kombinátu. Po Wandě je nazván i tamější nákupní dům, sídliště, sportovní stadión a most. Den jejích jmenin (23. červen) je současně dnem, kdy byla započata výstavba Nowé Huty (1949). Na vrcholu Wandina vrchu se od roku 1890 nachází pomník s Wandiným jménem a sochou orlice hledící na západ, který navrhl malíř Jan Matejko (1838-1893).

Wanda (psáno i Wąda, v české literatuře též Vanda) – hrdinka polské legendy. Podle nejznámější verze odmítla Wanda, dcera knížete Kraka a polská kněžna, vstoupit v manželství s německým knížetem, neboť složila slib cudnosti. Uražený kníže vpadl se svými vojsky do polské země. Armádě pod Wandiným velením se podařilo útok odrazit. Wanda se však rozhodla spáchat sebevraždu a vrhla se do vln řeky Visly, aby odvrátila budoucí napadení (podle jiné verze to byla oběť za získané vítězství).

Selon la légende, la princesse Wanda régnait sur Cracovie. Fille du roi Krak, fondateur de la ville, elle se sacrifia en se jetant dans la Vistule pour échapper au mariage avec le prince allemand Rytygier et éviter ainsi la soumission de son peuple.


Druhy.

Existuje několik druhů sexuálních a nesexuálních erotických scénářů, které zahrnují jednostrannou mužskou nahotu. Zahrnují ženskou dominanci, mužskou submisivitu, exhibicionismus a erotickou zábavu. Kombinace všech kategorií dohromady je poněkud vzácná, přesto některé webové stránky nabízí některé subžánry samostatně.  Zkratka CFNM vznikla s internetem, CFNM byla jako fetiš společná pro mnoho mužů a žen po celá desetiletí. Až internet dal dohromady lidi, kteří měli společné zájmy.

Zobrazení mužské nahoty.

V klasickém starověku byla mužská nahota v umění (včetně zobrazení genitálu) považována za přijatelnější než zobrazení než nahé ženské postavy. Příkladem je zobrazení klasického tématu Persea a Andromedy. V nástěnných malbách starověkých Pompejí je Perseus je nahý, zatímco Andromeda je zcela oblečena.  V renesanci se názor obrátil, například na obraze Tiziana z poloviny 16. století je Andromeda zcela nahá, bez sebemenšího kousku tkaniny, zatímco Perseus je zobrazen v brnění. Zobrazení nahoty bylo přijatelné v 19. století v salónní francouzské kultuře v případě, že zobrazovalo klasickou nahotu v prostředí, kde nahota byla přirozená, například na obraze "Kohoutí zápasy" ("Combat de coqs") z roku 1847 od Jeana Léona Gérôma.  V mnoha západních zemích jsou dnes ženská prsa zobrazována zcela běžně. Mužská nahota je stále více přijímána, ale je pravda, že zobrazení ženské nahoty je běžnější. Nicméně mnoha zemích je částečná mužská na veřejnosti vnímána jako méně odsouzeníhodná.

CFNM fantazie, ponížení a trest.

Na rozdíl od CMNF není CFNM rozděleno na měkké a tvrdé CFNM. Je mnoho důvodů, proč muži přijímají potěšení a zkušenosti ze CFNM. Mnozí muži jsou rádi úplně nazí v prostředí žen a nemají sklony být zklamáni, že ženy jsou plně oblečené, přičemž zažívají sexuální rozkoš žen, včetně masturbování. Zatímco mužské postavy v CMNF jsou většinou plně oblečené, ženy jsou často v CFNM oblečené ve spodním prádle.  Nicméně někteří muži se často cítí poníženi během zážitku. Stejně jako u ženy v CMNF, je kladen důraz na rozpaky a ponížení v dané situaci.

CFNM je zkratka převzatá z angličtiny, kde znamená, česky oblečená žena, nahý muž. Jde o erotický žánr, který představuje jednoho nebo více nahých mužů a jednu nebo více oblečených žen. CFNM je popisována jako sexuální fantazie žen nebo mužů, případně se uskutečňují erotické fantazie podle předem připraveného scénáře. Jednostranná mužská nahota může také nastat, když se muž svlékne pro sexuální potěšení ženy, například v BDSM, nebo když se jedná o mužský striptýz. Cílem scénáře je, aby muži bylo odepřeno sexuální potěšení z pohledu na svlékající se ženu, a muž přitom není v dominantní pozici. Jednostranná mužská nahota je také považována za formu obrácení rolí, kdy muž převezme podřízenou roli. Někteří lidé CFNM považují za formu pornografie.

CFNM, sigle anglais de "" (Femme vêtue, homme nu), qualifie les situations ou pratiques sexuelles qui mettent en présence un ou plusieurs hommes nus avec une ou plusieurs femmes habillées.


Život a dílo.

Rodina.

Švédský inženýr Arvid Gerhard Damm byl na začátku dvacátého století ve své zemi ředitelem naftové společnosti bratří Nobelových. Zároveň však byl spolu s Holanďanem Hugo Kochem autorem tří patentů pro šifrovací stroje. Na jejich výrobu měl ve Švédsku založenou firmu. O jejich vynálezy nebyl na trhu zájem, dokud se vývoje neujal Boris Hagelin.

První práce Borise Hagelina – dvacátá léta.

Roku 1922 se Boris Hagelin ujal práce na zjednodušení jednoho z otcových strojů, který vybavil klávenicí a žárovkami. Podobně to udělal u svého stroje Američan Edward H. Hebern. Díky těmto úpravám se zařízení podobalo německé verzi Enigmy od Artura Scherbia. Do roku 1929 dokázal Hagelin prodat generálnímu štábu Švédska mnoho šifrovacích strojů.  Roku 1928 zemřel Hagelinův otec Bernard Damn.

Vylepšení strojů ve 30. letech.

Hagelin zařízení vylepšil elektrickým psacím strojem aby mohlo psát text přímo na pásku a roku 1934 vestavěl do stroje tiskárnu. Vyřadil tak zastaralé žárovky ukazující šifrovaný text. Usnadnil tím obsluhu, jelikož původně kontrola žárovek vyžadovala současnou práci dvou osob. Zařízení vážilo jen 16 kilogramů a vešlo se do malého kufru. Rychlost 200 znaků za minutu byla v té době nadstandardní.

Francouzská zakázka na „kapesní šifrovač“.

Francouzský generální štáb zaujal stroj natolik, že požádali o vytvoření miniaturního zařízení. Hagelin vyvinul čistě mechanický stroj který nevážil ani 1,5 kilogramu. Francouzi nakoupili ihned přes 5000 kusů těchto strojů, menších než tehdejší telefon. Stroj opět na principu Enigmy vyráběl heslo v průběhu šifrování. Uvnitř zařízení bylo na společné ose, šest kotoučů s různým množstvím pracovních poloh. Přesněji jich bylo 17, 19, 21, 23, 25 a 26. Při šifrování se jejich polohy rozcházely, čímž se při každém počátečním nastavení kotoučů, vytvářel jiný šifrovací kód. Tento kód byl neperiodický a dlouhý přes 101 miliónů znaků.

Emigrace do USA.

Na začátku druhé světové války absolvoval Hagelin riskantní emigraci přes Berlín a Vídeň do New Yorku. To vše kvůli strachu z Hitlera, který v témže roce obsadil Norsko, Holandsko, Belgii a Francii. Do emigrace propašoval kompletní dokumentaci a plány výroby stroje typu "C-28". Z New Yorku zamířil vynálezce do Washingtonu, aby se zde konečně setkal s vynálezce a kryptografem Wiliamem Fredericem Friedmanem.  Pro řádné vyzkoušení se podařilo do konce září propašovat ze Švédska padesát šifrovacích strojů. Testy dopadly úspěšně, ale se strojem se muselo zacházet přesně podle návodu, jinak jeho stupeň bezpečnosti značně klesal. V případě, že se několikrát za sebou použilo stejné heslo, docházelo se k tomu samému. Zprávy šlo poté rozluštit metodou předpokládaných slov. Díky jediné rozluštěné zprávě by šlo odhadnout rozmístění vnitřních kotoučů stroje a ten by byl už nadále k ničemu. Jelikož však USA neměly nic alespoň srovnatelného, přistoupily na používání tohoto zařízení s několika vylepšeními od Friedmana. Od roku 1942 ho pod označením "M-209" vyráběla firma Smith-Corona Typewriter ve státě New York. Roku 1944 jich už bylo vyrobeno 140 000 kusů a Boris Hagelin se stal milionářem.

Návrat do Evropy.

Po válce obnovil Hagelin výrobu ve Švédsku, roku 1948 přemístil část výroby i prodeje do Švýcarska. Úplné přestěhování bylo ukončeno až o deset let později.  Po válce začínal Hagelin 170 zaměstnanci a roku 1952 vznikl nový typ šifrovacího stroje "CX-52". Kotouče byly změněny a šlo je používat v libovolném pořadí (jako u Enigmy). Stejně tak se změnila i část pro tvorbu hesla. Zdvojnásobení počtu pracovních poloh u čtyřech nejmenších kotoučů dovolovalo komunikaci se starými typy stroje. Zařízení však mělo i druhý typ, kde počet pracovních poloh u kotoučů byl v prvočíslech. Délka hesla se tak zvýšila na 2,75 miliardy znaků. Přidalo se i zařízení pro snímání a tvoření textu do děrné pásky "PEB-61". V dalších letech se zařízení stále vyvíjelo. Stroje například umožňovaly nepravidelné pohyby kotoučů nebo přepisy do jiných jazyků.

Vývoj po Hagelinově smrti.

Roku 1983 Boris Hagelin zemřel. Byl tehdy jediným vynálezcem kryptografických zařízení, který na nich dokázal zbohatnout.  Hagelinem založená firma "Crypto AG" sídlí nedaleko Zugu a pokračuje ve výrobě a modernizaci šifrovacích strojů a zařízení. Od začátku sedmdesátých let vyrábí zařízení, která využívají pro vytvoření hesla místo kotoučů posuvné registry.

Boris Hagelin (2. července 1892 – 7. září 1983) byl švédský inženýr, vynálezce a zlepšovatel šifrovacích strojů. Byl jediný vynálezce své doby, který na šifrování zbohatl.

Boris Hagelin, né le et mort le, est un industriel suédois qui, à la demande de la famille Nobel, assure à partir de 1925 la direction d'Aktiebolaget Cryptograph, une société spécialisée dans le développement et la construction de machines à chiffrer.


Historie.

Divize byla založena v roce 1960 jako Western Division AFL. V roce 1970 se v rámci sloučení AFL a NFL stala AFC West, a během své historie přivítala několik týmů, nicméně dnes v ní de facto hrají stejné týmy, jako na začátku.  Původní AFL Western měla čtyři členy: Dallas Texenas (v roce 1963 se stěhují do Kansasu), Denver Broncos, Los Angeles Chargers (stěhují se do San Diega v roce 1961) a Oakland Raiders. Tyto čtyři týmy zůstaly v divizi AFL/AFC West během celé její historie a v současné době jsou jejími jedinými členy. Přestože Raiders mezi roky 1982 – 1994 hráli v Los Angeles, zůstali v této divizi, protože všechny týmy spojuje silná vzájemná rivalita.  Cincinnati Bengals zde hráli poslední dvě sezóny v AFL a poté byli přesunuti do AFC Central (nyní AFC North).  Každý ze čtyř týmů vyhrál po znovuobnovení v roce 2002 divizní titul: Oakland v roce 2002, Kansas City 2003, San Diego 2004 a Denver 2005, což je jediný případ v celé NFL.  Přezdívka této divize je „AFC Smythe“ podle staré „Smythe Division“ NHL, která se nyní dělí na Pacifickou a Severozápadní.  V prvních letech nového století byla tato divize označována jako nejtěžší díky dobrým výsledkům týmů na domácích hřištích, ačkoli v roce 2008 byla nejslabší od AFC Central 1985. Vítězové San Diego Chargers se s bilancí 8-8 do play-off dostali, naproti tomu New England Patriots z AFC East s bilancí 11-5 nikoliv. I když je rovněž třeba poznamenat, že Chargers porazili Patriots 30-10 v šestém týdnu sezóny.

Složení divize.

1960 - Čtyři zakládající týmy AFL Western Division.  1961 - 1962 – Chargers se stěhují do San Diega.  1963 - 1967 – Texans se stěhují do Kansas City a mění název na Chiefs.  1968 - 1969 – Přicházejí Cincinnati Bengals.  1970 - 1975 – Z AFL Western Division se stává AFC West, Bengals se stěhují do AFC Central.  1976 - Přichází Tampa Bay Buccaneers.  1977 - 1981 – Z NFC West přichází Seattle Seahawks místo Tampy, která odchází do NFC Central.  1982 - 1994 – Raiders se stěhují do Los Angeles.  1995 - 2001 – Raiders v zpátky v Oaklandu.  2002 - 2016 – Seattle odchází do NFC West.  2017 - současnost – Chargers se stěhují do Los Angeles.

Šampióni divize.

! Oakland Raiders i Kansas City Chiefs končí sezónu bilancí 12-2-0. Raiders vítězí v dodatečném utkání na svém stadionu 41-6 a reprezentují Western Division v AFL Championship Game.  + Stávka hráčů zredukovala sezónu na 9 zápasů, z toho důvodu vedení ligy zorganizovalo speciální „turnaj“ pouze pro tento rok. Pořadí v divizi nebylo formálně uznáno, i když každá divize musela vyslat alespoň jeden tým do play-off.

Divoká karta.

Celkem v play-off.

Chiefs se v roce 1968 dělili o první místo s Raiders, ale prohráli vložený zápas.<br

AFC West je divize American Football Conference (AFC, Americké fotbalové konference) National Football League (NFL, Národní fotbalové ligy). Má čtyři členy: Denver Broncos, Kansas City Chiefs, Oakland Raiders a Los Angeles Chargers.

LAFC West (« AFC Ouest ») est une division de l'American Football Conference (AFC), elle-même conférence de la National Football League (NFL).


Život.

Gonzalo Higuaín se narodil v Brestu ve Francii argentinskému fotbalistovi Jorge Higuaínovi. Ačkoliv měl francouzské státní občanství, když mu bylo 10 měsíců, přestěhoval se s rodiči do Argentiny. Stejně jako jeho otec i on se stal fotbalistou. Už od mládežnických let Argentinu reprezentuje. Do Francie se znovu přestěhoval v roce 1998, když bylo fotbalové mistrovství světa.

Klubová kariéra.

V roce 2004 začal hrát jako útočník za slavný argentinský fotbalový velkoklub CA River Plate, již v roce 2006 byl vyhlášen za „objev roku“, díky čemuž získal dres s číslem 9, což bývá u fotbalových útočníků velmi oblíbené číslo. Na konci roku podepsal smlouvu o přestupu z River Plate do španělského Realu Madrid. V roce 2007 získal argentinské státní občanství (měl tedy dvojité).

Real Madrid.

V lednu 2007 také za 13 milionů eur (v přepočtu více než 300 milionů korun českých) do Realu Madrid přestoupil a ačkoliv v Realu Madrid působil jen jako náhradník, brzy se zde stal jedním z nejvýznamnějších útočníků a podle některých odborníků zde zastoupil Hernána Crespa. Přestupem získal dres s číslem 20. První gól za Real Madrid dal brankáři Leo Francovi z domácího týmu Atlético Madrid v zápase La Ligy. Jeho zřejmě nejvýznamnějším zápasem sezóny bylo utkání Realu Madrid a RCD Espanyolu na fotbalovém stadionu Santiaga Bernabéa, kdy Real po počátečních neúspěších vyrovnal z 1:3 pro Espanyol na 3:3 a Higuaín dal čtvrtý, vítězný gól Realu, a Real tak s konečným výsledkem 4:3 zvítězil. Poslední zápas sezóny odehrál Real proti Mallorce a díky Higuaínovi ho vyhrál 3:1 a získal třicetiligový titul. Higuaín se také stal klíčovým útočníkem v reprezentaci La Albiceleste (tzn. Argentinská fotbalová reprezentace). Ve španělské fotbalové lize v roce 2009 získal místo v základní sestavě Realu Madrid. V lize měl velký úspěch, dal dokonce o jeden gól víc než jeho proslulejší kolega Cristiano Ronaldo a stal se druhým nejlepším střelcem sezony (hned po slavnějším Lionelu Messim z klubu Barcelona). Díky jeho úspěchům o něj začaly mít zájem i jiné velkokluby, např. londýnská Chelsea FC ho chtěla odkoupit až za sumu (v přepočtu na koruny české) přibližně 850 milionů Kč. Higuaín ale raději prodloužil smlouvu s Realem Madrid až do roku 2016.

SSC Neapol.

V červenci 2013 přestoupil do italského klubu SSC Neapol za odhadovanou částku 40 mil. eur. 6. listopadu 2013 vstřelil 2 góly francouzskému týmu Olympique de Marseille v základní skupině Ligy mistrů, Neapol vyhrála 3:2. S Neapolí ale nepostoupil ze základní skupiny F do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, italský tým v ní obsadil třetí místo, přestože měl stejný počet bodů (12) jako první Borussia Dortmund a druhý Arsenal FC. V posledním utkání skupiny 11. prosince 2013 vstřelil gól proti Arsenalu a přispěl tak k vítězství 2:0, které na postup nestačilo (SSC potřebovalo vstřelit ještě 1 gól). V sezóně 2013/14 vyhrál s SSC Neapol italský pohár Coppa Italia, ve finále SSC porazil Fiorentinu 3:1.  Neapoli se nepodařilo proniknout do základní skupiny Ligy mistrů UEFA 2014/15, Higuaín se tak představil v základní skupině I Evropské ligy, kde se kampánský tým střetl s AC Sparta Praha (ČR), ŠK Slovan Bratislava (Slovensko) a BSC Young Boys (Švýcarsko). V utkání 2. října 2014 proti Slovanu při výhře 2:0 vstřelil druhý gól utkání prakticky ihned po příchodu na hřiště. 22. prosince 2014 získal s Neapolí italský Superpohár po výhře v penaltovém rozstřelu nad Juventusem, hrálo se v katarském Dauhá. Higuaín vstřelil v zápase oba góly svého týmu a proměnil svoji penaltu.  V sezóně 2015/2016 se mu podařilo nastřílet v italské lize 36 branek, čímž překonal ligový rekord v počtu nastřílených gólů za jednu sezónu.

Juventus FC.

Po rekordní sezóně se o Higuaina začaly zajímat nejlepší světové kluby. Nakonec jej získal italský mistr Juventus, který musel Neapoli zaplatit jeho výkupní klauzuli v hodnotě 90 miliónů eur, což z něj činí druhého nejdražšího hráče v historii italské ligy. Higuain podepsal se svým novým zaměstnavatelem pětiletý kontrakt.

Reprezentační kariéra.

Když bylo Mistrovství světa ve fotbale 2010, dlouho se nemohl rozhodnout, za kterou zemi bude hrát. Otec ho přemlouval, ať hraje za Francii. Když však zbývaly podlední dva kvalifikační zápasy, dostal nabídku od trenéra Diega Maradony, aby hrál za Argentinu. Gonzalo Higuaín se tedy rozhodl pro Argentinu. 17. června 2010 dal v předposledním zápase po vlastním gólu jihokorejského útočníka Pak Čchu Jonga hattrick Korejské republice (Higuaín dal první gól hlavou, druhý a i při třetím dorazil střelu Lionela Messiho), čímž otočil výsledek z 1:1 na vítězných 4:1 pro svůj tým. Zajistil tak Argentině postup ze skupiny a stal se nejlepším hráčem MS ve fotbale za rok 2010.  Kvůli jeho dobré mušce o něm brazilský fotbalista Kaká řekl, že Higuaín je "„jediný pravý Galáctico“".  22. března 2013 nastoupil v kvalifikačním zápase v Buenos Aires proti Venezuele, střetnutí skončilo vítězstvím domácí Argentiny 3:0. Higuaín vstřelil 2 góly.  Trenér Alejandro Sabella jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Ve čtvrtfinále s Belgií (1:0) vstřelil v 8. minutě vítězný gól. Ve finále s Německem Argentina prohrála 0:1 v prodloužení a získala stříbrné medaile.

Gonzalo Gerardo Higuaín [gonsalo igvajin] (* 10. prosince 1987 Brest, Francie), přezdívaný El Pipita (česky též Pipita), je argentinský fotbalový útočník. Jako fotbalista upřednostňuje pravou nohu. Od července 2016 působí v italském klubu Juventus FC. Od ledna 2019 je na hostování v týmu Chelsea.

Gonzalo Gerardo Higuaín (), surnommé "El Pipita", est un footballeur international argentin né le à Brest (Finistère) qui évolue au poste d'avant-centre dans le club italien de la Juventus de Turin.


Teorie.

Je důležité pochopit, co paketový filtr může a nemůže dělat. Ipchains je jednoduchý (statický) paketový filtr a zabývá se pouze hlavičkou paketu. Je možné přijmout nebo odmítnout pakety na základě jejich zdrojové a cílové IP adresy a čísla portu, ale není možné zkoumat data uvnitř paketu. Rozhodnutí platí na každý paket zvlášť, bez závislosti na ostatních. Pravidla jsou statická, nelze je ovlivnit rozhodnutím, které bylo uplatněno na dříve přijatý paket.  Pravidla ipchains mohou být rozdělena do 4 různých kategorií: vstupní IP řetězce, výstupní IP řetězce, řetězce pro směrování IP a uživatelsky definované řetězce. Pro každou z těchto kategorií, je zachována samostatná tabulka pravidel, přitom se kterákoliv může odkazovat na některý z uživatelsky definovaných řetězců.

Příprava.

Pokud má být ochrana firewallem účinná, neměl by uživatel opomenout zabezpečit přístupy do systému, které firewall ohlídat nedokáže. Nejprve zkontrolovat soubor hesel (codice_1 a codice_2), zda má každý účet heslo. Dále zkontrolovat codice_3 a zakomentovat služby, které nejsou potřeba. Konečně zajistit, aby byli spuštěni jen ti síťoví démoni (sendmail, lpd, nfsd, atd.), kteří jsou potřeba.

Nastavení.

V tabulce je uveden souhrn přepínačů pro příkaz codice_4 (příkazu codice_5 poskytne detailnější vysvětlení):  Pravidlo se vztahuje na paket v případě, že paket odpovídá všem kritériím. Například, toto pravidlo přijme paket, který vstupuje z prvního ethernetovského zařízení (eth0) a má zdrojovou adresu 192.168.1.*:  Pro každý paket jádro uplatňuje pravidla v pořadí, v jakém jsou přidány. Jakmile je vyhodnoceno pravidlo, kterému paketu vyhovuje, provede se výkonná část pravidla, která určuje, jak s paketem naložit (ACCEPT, DENY). Další pravidla pak již vyhodnocována nejsou. Jádro aplikuje pravidla pro příchozí i odchozí pakety, přičemž pro oba směry udržuje oddělené seznamy pravidel. Posledním pravidel je implicitní pravidlo, které může uživatel sám nastavit.  Akce při zpracování paketu (vyhoví-li paket všem podmínkám obsaženým v aktuálním pravidle):

Diagnostika.

Chybové zprávy ipchains jsou zapisovány na chybový výstup. Návratové kódy jsou 0 pro korektní provedení funkce, 2 pro chyby způsobené chybným parametrem na příkazové řádce a 1 pro ostatní chyby.

ipchains je v informatice označení pro součást zastaralého jádra Linuxu verze 2.2, která implementuje bezestavový firewall. Nahrazuje starší ipfwadm, avšak od jádra verze 2.4 je nahrazeno novějšími iptables.

ipchains est un module logiciel qui fournit des fonctions de pare-feu pour Linux 2.1 et 2.2. Plus précisément ipchains est la commande Linux qui permet à un administrateur de configurer le module de filtrage IP intégré aux noyau Linux.


Život.

Do roku 1432.

Je nejmladším synem litevského submonarchy Kęstutise a Birutė. Od roku 1382 byl rukojmí Vladislava II. Jagella, v roce 1383 byl pokřtěn a v roce 1384 utekl ke svému staršímu bratrovi Vytautasovi (na hrad Marienburg, Řádem německých rytířů postaveném na soutoku Němenu a Dubysy). V témže 1384 roce se Vytautas udobřil s Jogailou a Žygimantas Kęstutaitis se tedy vrátil do Naugarduku. Vytautas se však pozděju znovu rozkmotřil s Jogailou, protože nedostal slíbené Trakai, začal využívat nespokojenost litevců s Jogailovou orientací do Polska a začal plánovat obsazení i Vilniusu. Jeho zradu však Jogaila odhalil, Vytautas musel od plánů upustit a spojil se (podruhé) s Řádem německých rytířů (ochranné spojenectví polské královny Hedviky Kališské). Řád Vytautasovi však již méně důvěřoval a tak se Sigismund v roce 1389 spolu s mnoha dalšími Vytautasovými příbuznými stal opět záručním rukojmím Řádu a byl vězněn až do roku 1398, protože jeho bratranec a bratr Vladislava II. Jagella, Skirgaila začal s Řádem německých rytířů opět válčit. Poté ho Vytautas a Vladislav II. Jagello podporovali, ale když Vytautas v roce 1430 zemřel, přidal se na stranu Švitrigaily, bratra Vladislava II. Jagella, který se stal litevským velkoknížetem a usiloval o titul krále a o válku proti Polsku. Proti Švitrigailovi však bylo (s podporou Polska/Jogaily) uspořádán atentát v Ašmeně (Ашмяны). Švitrigaila však stačil prchnout do Polocka.

Bitvy.

Zúčastnil se roku 1399 bitvy u řeky Vorskly, v roce 1410 bitvy u Grunwaldu a v červenci 1428 tažení proti Velkému Novgorodu.

1432 – 1440.

Dne 1. září 1432 se stal Sigismund s polskou podporou velkovévodou Litvy. Švitrigaila se však nevzdal a rozpoutal občanskou válku. Po útěku do Polocka Švitrigaila ovládl knížectví Polocké, Vitebské, Smolenské, Novgorodu Severského, Černigovské a Kyjevské, a tak Sigismundovi zbylo jen vojvodství Podleské, Poleské, Minské a vlastní Litva. Sigismundovi nezbývalo, než se udobřit s Poláky a Jogailou, souhlasit se všemi jejich požadavky, především opět slíbit (jako předtím Vytautas r. 1401), že po jeho smrti Litva připadne Polsku (Jogailovi nebo jeho nástupcům). Sigismund také dne 6. května 1434 vydal privilegium, které zrovnoprávňovalo pravoslavné ruské bojary s katolickou litevskou šlechtou, čímž si je příznivě naklonil. Sigismund totiž nezbytně potřeboval polskou podporu, proto podobné přísliby (Jogailovi i na jiných místech) udělil ještě několikráte. Švitrigaila mnohokrát útočil proti proti Sigismundovi, podařilo se mu dostat až k Vilniusu a Trakům, ale v těchto bitvách se mu stále nedařilo získat rozhodují převahu. Proto roku 1435 svolal všechny svoje spojence (Livonský řád mečových bratří, Tatary, ruská knížata...) a uspořádal velké tažení. Ale v bitvě u Pabaiska(Vilkoměře; 1. září 1435) proti Sigismundovým synem Mikulášem vedené litevsko-polské armádě byl na hlavu poražen, zahynul v ní mimo jiné sám mistr livonského řádu Franco Kerskorff, husitský hejtman a bývalý český zemský správce Zikmund Korybutovič a množství ruských knížat. Samotnému Švitrigailovi se podařilo uprchnout do Vitebska a i když shromáždil novou armádu, již se nemohl postavit na odpor. Zanedlouho se Sigismundovi vzdaly Polock, Smolensk, Vitebsk a Novgorod Severský a Švitrigailovi zbyly jen Kyjev, Volyň a Podolí (v roce 1438 byl vytlačen i odsud, po útěku do zahraničí se vrátil až po Sigismundově smrti (1440); opustil kališníky, kteří museli bojovat se Zikmundem Lucemburským. Ani po té se mu opětně nepodařilo získat litevský trůn a zemřel ve Volyni). Po této bitvě se již Livonský řád nevzpamatoval a postupně ztratil vliv.  Jogaila navíc žádal, aby se vzdal Litvy a úděl rozdělil mezi své syny, to se však nestalo. V roce 1440 byl v Trakai zavražděn velmoži, zanechal po sobě syna Michala Boleslava, který zemřel kolem roku 1452, nástupcem se nakonec stal Jagellův syn Kazimír IV. Jagellonský.

Sigismund I. Kęstutaitis ( "Žygimantas Kęstutaitis", Zygmunt Kiejstutowicz, Zikmund; cca 1365 – 20. března 1440 na hradě v Trakai, Litva) byl velkokníže Litvy z dynastie Gediminovců.

Sigismond Kęstutaitis (lituanien: "Žygimantas Kęstutaitis") (né après 1350 et tué le ), grand duc de Lituanie de 1432 à 1440.


Hráčská kariéra.

Klubová kariéra.

Jako junior hrával za Ottawa 67s, kde zaujal výbornými výkony. V sezóně 1972/1973 dosáhl jako obránce výjimečné produktivity s průměrem těsně nad 2 body na utkání. V roce 1973 byl draftován z prvním místa týmem New York Islanders, kteří v předchozí sezóně jako nováček dosáhli jen 12 výher. Montreal nabídl ihned manažerovi Islanders Billu Torreyovi výměnou za novou jedničku draftu několik zkušených hráčů, Torrey ale vsadil na dlouhodobou perspektivu. Velká očekávání začal Denis Potvin brzy plnit, ve své první sezóně vybojoval Calder Memorial Trophy pro nejlepšího nováčka NHL, poté v letech 1975/76, 1977/78 a 1978/79 třikrát Norrisovu trofej pro nejlepšího obránce. Z hlediska produktivity byl pro něj neúspěšnější ročník 1978/1979, když jako druhý obránce historie (po Bobby Orrovi překonal hranici 30 gólů a 100 kanadských bodů v sezóně. Byl spolu s Larry Robinsonem považován za nejlepšího obránce své doby. <br> Mimo kluziště byl znám svou přímočarostí a výřečností, které mu občas přinášely potíže, později se je však naučil využívat v pozitivním smyslu. Od sezóny 1979/1980 působil jako kapitán Islanders. Z hlediska individuálních statistik následující sezóny pro něj již nebyly tak úspěšné, jako kapitán však dovedl tým ke čtyřem vítězstvím ve Stanley Cupu v řadě. V této funkci působil až do roku 1988 a v každé ze svých osmi kapitánských sezón dovedl dříve podceňované mužstvo do play-off. Kariéru ukončil v roce 1988 jako historicky nejproduktivnější obránce v základní části i play-off. Ve statistikách za celou kariéru překonal i Bobby Orra, odehrál však o 403 utkání více. Bodový průměr měl těsně pod 1 bod na utkání (Bobby Orr 1,39 bodu na utkání). V roce 1993 dostal ještě nabídku od New York Rangres vrátit se na led, avšak odmítl ji. Po ukončení aktivní kariéry působí jako hokejový komentátor.

Reprezentační kariéra.

Kanadu reprezentoval na Kanadském poháru 1976, kde přispěl k vítězství mužstva a skončil třetí v kanadském bodování turnaje (těsně za Bobby Orrem). O pět let později byl členem kanadského týmu, který na stejném turnaji obsadil druhé místo.

Úspěchy a ocenění.

Týmové <br> Individuální

Rekordy.

Rekordy byly platné v době ukončení kariéry, všechny byly od té doby překonány:

Denis Charles Potvin (* 29. října 1953 Vanier, Ontario) je bývalý kanadský hokejový obránce. Jeho kariéra je spojena s týmem New York Islanders v NHL, se nímž vybojoval čtyřikrát Stanley Cup. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy. Jeho bratr Jean Potvin je také bývalý hokejový obránce, po řadu let byli spoluhráči v New York Islanders.

Denis Charles Potvin (né le à Hull dans la province de Québec au Canada) est un joueur professionnel canadien de hockey sur glace de la Ligue nationale de hockey. Denis est le frère du joueur de hockey professionnel de la LNH, Jean Potvin.


Životopis.

Rodiči Dianny Agron jsou Ronald S. a Mary Agronovi. Dianna vyrůstala v San Franciscu. Rodina jejího otce je z Ruska a jejich původní příjmení je „Agronsky“. Její otec je žid, její matka se obrátila na judaismus; Dianna podstoupila bat micvu. Dianna navštěvovala Burlingameskou střední školu v Kalifornii. Od 3 let navštěvovala taneční lekce, převážně jazzu a baletu, později hip-hopu..

Kariéra.

Televize.

Dianna se objevila v televizních show jako "Žralok", "Zločiny ze sousedství", "Kriminálka New York", "Numb3rs" a měla hostující roli v seriálu "Veronica Mars". Poté se objevila ve 13. epizodách "It's a Mall World", seriál režíroval Milo Ventimiglia, se kterým se Dianna setkala v seriálu "Hrdinové", kde hrála kapitánku roztleskávaček Debbie Marshall. V roce 2009 moderovala malý hudební festival pro 826LA v Los Angeles nazvaný Chickens in Love.  Dianna je nejvíce známá svojí rolí Quinn Fabray, roztleskávačky, v seriálu stanice Fox "Glee". Dianna byla poslední herečka obsazená do serilu. To, že získala roli se dozvěděla den před natáčením pilotního dílu. Na konkurzu zpívala písničku "Fly Me to the Moon" od Franka Sinatry. Quinn je popisována jako nepřítel Rachel Berry a šíleně protivná holka. Za roli byla nominovaná na cenu Teen Choice Award v roce 2009. V červenci 2012 bylo oznámeno, že Quinn už se ve 4. sérii moc neobjeví. Nakonec to bylo ve 3 epizodách. V páté sérii se objevila pouze ve dvou.

Film.

V roce 2007 se Dianna objevila jako Dyanna a akční-drama thrilleru "TKO", dále v nezávislém komediálním filmu "Skid Marks", v krátké komedii "Rushers". Také si zahrála v krátké komedii "Dinner with Raphael" a měla malou roli v nezávislé komedii "Celebrities Anonymous". V roce 2010 se objevila jako Minnow v romantické komedii "Romantici". Zahrála si Natalii, snoubenku Jacka ve filmu "Varieté". Objevila se ve filmu "Bold Native". V roce 2010 prošla konkurzem na roli Gwen Stacy do filmu Amazing Spider-man, roli však získala Emma Stone. V roce 2011 se objevila v hororovém thrilleru The Hunters a ve sci-fi akčním filmu Jsem číslo 4. Objevila se v koncertním filmu Glee, Glee: The 3D Concert Movie. Dianna hrála Bellu Blake ve filmu "Mafiánovi", po boku Roberta De Nira, Tommyho LEE Jonese a Michelle Pfeiffer. Film byl vydán 13. září 2013 a obdržel mix negativních komentářů.  V září 2013 bylo oznámeno Joshem Boonem, že Dianna získal roli ve filmu "Pretenders", po boku s Michaelem B. Jordanem, Antonem Yelchin a Imogen Poots. Bude hrát postavu Victorii. Film se nyní nahrává. V říjnu 2013 Dianna v jednom z rozhovorů potvrdila, že získala roli ve filmu "A Cospiracy on Jekyll Island". Natáčení začalo 20. listopadu 2013. Premiéra filmu je připravovaná na rok 2016 Dianna také získal roli Daliive filmu "Probuzená posedlost", ve kterém se mimo jiné objeví i Patrick Wilson, Lena Headey, John Cho a Adrianne Palicki.  21. února 2014 bylo oznámeno, že Dianna bude hrát ve filmu "All Alone". Film bude mít premiéru v roce 2015. V roce 2015 měl premiéru film "Tumbledown," ve kterém hraje ss Jasonem Sudeikisem a Rebeccou Hall. Ten samý rok měl premiéru film "Bare", ve kterém hraje hlavní postavu Sarah Barton. Film sleduje mladou dívku žijící v pouštním městě v Nevadě, která se zamiluje do nesprávného muže. 13. ledna 2017 měl premiéru film "The Crash", ve kterém si zahrála po boku AnnaSophia Robb a Eda Westwicka. Na filmovém festivalu Sundance měl premiéru film "Novitiate", ve kterém hraje s Melissou Leo. Bylo potvrzeno, že se připojí k obsazení filmu "Headlock", s Andym Garciou a k filmu "Hollow in the Land". V roce 2019 si zahrála ve filmu "Berlin, I Love You".

Zpěv.

Několik songů, které Dianna nazpívala jako Quinn Fabray v "Glee" bylo zveřejněno. Její debutový song "I Say a Little Prayer" se objevil na 125. místě v žebříčku singů ve Spojeném království. Další sólo "You Keep Me Hangin' On" se objevilo na 166. místě. Písnička od Jamese Browna "It's a Man Man's World" z epizody Funk se dostalo na 73. místo v Kanadském Hot 100 žebříčku, 94. místě UK Singles žebříčku a na 95. místě na žebříčku Billboard Hot 100. V 3. sérii měla Quinn první sólo od 1. série, písničku "Never Can Say Goodbye" od skupiny Jackson 5.  V únoru 2013 vystoupila s písničkami "Dreams" a "What's Love Got to Do with It" na prvním koncertě You, Me and Charie v Los Angeles.

Videoklip.

V roce 2010 režírovala videoklip pro skupinu Thao & The Get Down Stay Down. 25. listopadu 2013 se objevila ve videoklipu skupiny The Killers k písničce "Just Another Girl". 1. srpna 2014 bylo vydán videoklip Sama Smitha "I'm Not the Only One", ve kterém si Dianna také zahrála.

Osobní život.

Dianna je vegetariánka a podporuje PETU a práva homosexuálů. 12. prosince spustila stránku You, Me and Charlie. Stránka funguje pro inspiraci mladých umělců. 2. července 2012 moderovala GLAAD Media Award v San Francisa. V březnu roku 2012 tuhle akci moderovali Naya Rivera a Cory Monteith. Dianna následovala nápad Nayi Rivery a do aukce dala svůj polibek s někým s publika. Vydělala 5500 dolarů pro svoji kampaň. Dianna spolupracuje s The Trevor Project. V roce 2012 navštívila Kampong Charm Center. 20. dubna 2013 získala Dianna 10 200 dolarů pro nadaci Somaly Mam.  22. února 2014 se zúčastnila společně s dalšími GLEE hvězdami akce Young Storytellers Foundation, živé vystoupení s pěti scénáří, které napsali děti z pátých tříd na podporu umění ve státních školách. V červnu 2014 se připojila k nadaci Big Slick, víkendová charitativní akce, na které se pomáhá vybrat peníze pro děckou nemocnici Mercy v Kansasu.  Na konci roku 2015 se zasnoubila se členem kapely Mumford & Sons Winstonem Marshallem. Dvojice se vzala 15. října 2016 v Maroku.

Dianna Agronová (nepřechýleně Dianna Agron; * 30. dubna 1986, Savannah, Georgie, USA) je americká herečka a zpěvačka a zakladatelka umělecké stránky You, Me and Charlie. Dianna má zkušenosti s režírováním hudebního videa, produkováním, skládáním a režírováním krátkého filmu "A Fuchsia Elephan". Její televizním debutem byla role Jessicy Grant v seriálu "Kriminálka New York" v roce 2006. V letech 2006 až 2007 se objevila v seriálech "Veronica Mars" a "Hrdinové".

Dianna Elise Agron est une actrice et chanteuse américaine née le à Savannah, en Géorgie (États-Unis). Après plusieurs petits rôles à la télévision, elle se fait connaître du grand public grâce à son interprétation de Quinn Fabray dans la série télévisée musicale "Glee" (2009-2015).


Výskyt.

Rostlina je rozšířena téměř po celé Evropě, v teplejších oblastech roste pouze ve vyšších polohách. V České republice se vyskytuje roztroušeně, obvykle ho lze nalézt v květnatých bučinách svazu "Fagion" v mezofytiku a oreofytiku. Roste nejčastěji v bučinách, na kamenitých stráních, lesních pasekách i podél lesních cest. Nevadí mu zastínění, vyžaduje vlhko. Nejlépe mu vyhovují hluboké půdy s vápencovým nebo opukovým podložím.  Mimo Evropu se vyskytuje ještě i na Kavkaze, v západní Asii, v severní části indického subkontinentu a v Severní Americe.

Popis.

Je to vytrvalá, 30 až 70 cm vysoká bylina s přímou, nevětvenou lodyhou vyrůstající z dlouhého, červenohnědého oddenku. Střídavě vyrůstající, sytě zelené řapíkaté listy s čepelí trojúhelníkového tvaru, jsou trojčetné a 2 až 3krát zpeřené. Jejich lístky jsou podlouhle vejčité, zašpičatělé, nepravidelně pilovité, koncový lístek bývá 3klanný.  Květy široké cca 1 cm jsou uspořádány v jednom, jen výjimečně ve 2 hustých, stopkatých hroznech. Mají kalich se 4 malými, 4 až 5 mm dlouhými, brzy opadávajícími zelenavými až žlutavými vejčitými plátky, na vrcholu někdy nafialovělými. Koruna je vytvořena obvykle 4 krémovými až nažloutlými široce rozestoupenými plátky s dlouhým nehtem. Z květu vystupuje 12 až 15 tyčinek s prašníky otevírajícími se na vnitřní straně. Gyneceum je složeno s jednoho plodolistu, blizna je přisedlá. Pro zamezení samoopylení dozrává blizna dříve, než se otevřou prašníky. Květ neprodukuje nektar, opylující hmyz si odnáší pyl. Kvete od května do července.  Plodem je mnohosemenná vejcovitá bobule v průměru 12 až 15 mm, která zraním změní barvu ze zelené na leskle černou. Tato bobule je pozoruhodná tím, že je jednou z mála bobulí vzniklých z apokarpního gynecea a dále je vůbec jediná v čeledi pryskyřníkovitých.

Význam.

Rostlina je celá mírně jedovatá, její bobule obzvláště. V lékařství se dříve užívalo kořene ("Radix christoforianae" neboli "Radix aconiti racemosi") anebo natě ("Herba christoforianae"), a to jako laxativa a narkotika, v malých dávkách také jako analgetika a sedativa. Na konci středověku se kořen používal též při ženských chorobách, astmatu a bolestech hlavy. Větší dávky se podávaly i jako protijed při otravách.  V lidovém lékařství se kořene používá k vyvolání zvracení, proti epilepsii a zevně při bolestech zubů. V současnosti se léčivých látek z kořenů používá v homeopatických lécích proti revmatismu. Celá rostlina samorostlíku klasnatého obsahuje alkaloid protoanemonin, který při nevědomém požití může způsobit těžkou gastroenteritidu. Protože rostlina včetně plodů je nechutně hořká, nejsou ale případy těchto otrav zaznamenány.  Samorostlík bývá někdy pěstován v parcích a zahradách jako okrasná rostlina.

Zajímavosti.

V dávných dobách byl samorostlík považován za čarodějnou bylinu. Byl spojován s osobou svatého Kryštofa, jak o tom svědčí staré latinské jméno rostliny ("Christophoriana"), její název německý ("Christophskraut") i jeden z českých lidových názvů ("Kryštofova tráva"). Svatý Kryštof platil mezi pověrčivým lidem za patrona hledačů pokladů a při tomto hledání měla napomáhat i jeho bylina. Samorostlík má prý moc dovést šťastlivce za pomoci určitých čárů k nalezení vytouženého pokladu.

Odkazy.

Externí odkazy.

Samorostlík klasnatý ("Actaea spicata") je druh planě rostoucí byliny z čeledě pryskyřníkovitých. Je jediným druhem rodu samorostlík rostoucí v České republice.

L'Actée en épi ("Actaea spicata") est une espèce d’arbrisseaux de la famille des Renonculacées. Ses baies sont très toxiques, voire mortelles en cas de trop forte ingestion.


Život.

Jako dítě byl vyučován hře na housle, současně se jako samouk naučil hrát na klavír. V 17 letech byl již úspěšný houslista a kapelník kočovné divadelní společnosti, roku 1848 dirigoval hannoverskou premiéru Meyerbeerových "Hugenotů", roku 1850 převzal vedení hannoverského pěveckého spolku "Neuer Liedertafel". Roku 1852 odešel do Výmaru, kde se stal žákem Franze Liszta ve hře na klavír a brzy náležel k jeho nejužšímu kruhu žáků a přátel (spolu např. s Hansem von Bülowem, Peterem Corneliem a Joachimem Raffem). V letech 1854–68 se živil jako klavírista a učitel hry na klavír v Londýně. Tam se i roku 1855 seznámil s Richardem Wagnerem a stal se jeho celoživotním oddaným přívržencem a přítelem. Roku 1868 přijal Klindworth pozvání Nikolaje Grigorjeviče Rubinštejna, aby vedl klavírní třídu na Moskevské konzervatoři. Zde se spřátelil s Petrem Iljičem Čajkovským, který na konzervatoři působil jako profesor harmonie, a zde také dokončil klavírní výtah z Wagnerova "Prstenu Nibelungova", na kterém začal pracovat vzápětí po prvním setkání se skladatelem na jeho přání, a také kritickou edici děl Frédérika Chopina.  Po Rubinštejnově smrti se Klindworth usadil roku 1882 v Berlíně, kde řídil v letech 1884 až 1886 Berlínské filharmoniky, střídavě s Josephem Joachimem a Franzem Wüllnerem, jakož koncerty místního Wagnerovského spolku. Roku 1883 založil vlastní klavírní školu, o rok později rozšířenou na hudební školu (Klindworth-Musikschule). Ta se roku 1893 spojila s hudební školou založenou roku 1881 Xaverem Scharwenkou, již vedl od roku 1892 jeho bratr Phillip. Na nové škole s názvem Klindworth-Scharwenka-Konservatorium vyučoval Klindworth do roku 1898. Poté působil jako klavírista a dirigent, zejména se však věnoval vydávání klavírních adaptací hudebních děl a psaní učebnic. Roku 1907 adoptovali Klindworth a jeho manželka Henriette rozená Karropová, přes svůj pokročilý věk, desetiletou osiřelou anglickou příbuznou paní Klindworthové, Winifred Williamsovou (1897–1980); ta se roku 1915 provdala za Siegfrieda Wagnera a po jeho smrti se roku 1930 stala vedoucí Hudebních slavností v Bayreuthu.  Aktivní hudební činnosti se Klindworth vzdal roku 1910. Mezitím bydlel s rodinou v Postupimi a později v první německé vegetariánské kolonii "Eden" u Oranienburgu. Tam též roku 1916 zemřel.  Karl Klindworth patřil politicky ke konzervativnímu, antiliberálnímu táboru a hlásil se k "völkisch" hnutí.

Význam.

Klindworth vystupoval zejména jako upravovatel Wagnerových a Lisztových skladeb. Sám označoval setkání s těmito skladatelství a navázání přátelství s nimi za rozhodné okamžiky svého života. Zatímco Liszt pro něj představoval vzor klavírní pedagogiky, uctíval Wagnera jako tvůrce hudebního dramatu a vytvořil pro něj podrobné, orchestrální partituře velmi blízké klavírní výtahy "Prstenu Nibelungova", které jsou dodnes jeho nejznámějšími díly. Sám Wagner ale považoval praktickou upotřebitelnost těchto zpracování za omezenou z důvodu přílišné technické náročnosti. V dopise Klindworthovi z 14. února 1874 píše:  "Nikdo přece nebude hrát takový klavírní výtah, jaký jste si představoval. [...] Takže: raději rovnou jen náznak, protože v současné podobě ho běžný klavírista zvládne jen tehdy, pokud více než polovinu not vynechá."  V rámci vyhotovení partitur z dalších Wagnerových jevištních děl (všech zralých oper počínaje "Rienzim") později Klindworth vydal i zjednodušené znění klavírního výtahu z "Prstenu".  Klindworth se prosadil i jako hudební vydavatel svými edicemi skladeb Johanna Sebastiana Bacha, Ludwiga van Beethovena, Frédérika Chopina a Felixe Mendelssohna-Bartholdyho. Tyto edice i další adaptace jiných děl mají dnes, v důsledku odlišného přístupu k hudebním dílům, jen historický význam. Naopak dlouho zůstaly v užívání jeho učebnice hry na klavír. Mezi jeho žáky patří Hans von Bülow a William Mason.

Karl Klindworth (25. září 1830 Hannover – 27. července 1916 Stolpe u Oranienburgu) byl německý skladatel, dirigent, hudební pedagog a klavírní virtuos.

Karl Klindworth (né le à Hanovre – mort le à Stolpe) est un pianiste, violoniste, compositeur et chef d'orchestre allemand. Il a été l’élève de Franz Liszt.


Život.

Judith se narodila v roce 1609 v Haarlemu jako osmé dítě Jana Willemsz Leystera, pivovarníka a krejčího. O několik let později, roku 1624, ale Leyster zbankrotoval. Není přesně jasné, kdo Judith učil, každopádně již roku 1628 byla známá. Pravděpodobně ale byla žačkou Franse Halse, malovala po vzoru svého učitele volnými, rychlými tahy štětce, které jsou pro něj typické. Některá její díla jsou zmiňována i v knize Samuela Ampzinga "Beschrijvinge Ende der Stadt Haerlem". Obzvláště po bankrotu otce začala maloval více a více, pravděpodobně aby získala více peněz pro rodinu. V roce 1629 se s rodinou přestěhovala do města Utrecht. Její první manželství bylo s malířem Barentem van Eysenem. Ten se nikdy nestal příliš slavný a sám ani nebyl členem cechu Sv. Lukáše. Toto manželství bylo bezdětné.  Roku 1636 se podruhé vdala a opět za malíře, tentokrát za Jana Miense Molenaera, a s vidinou větších výdělků se s ním přestěhovala do Amsterdamu. Od té doby již nemalovala. Tento pár spolu měl pět dětí, z nichž jen dvě se dožili dospělosti.  Judith Leysterová zemřela 10. února 1660 ve věku 50 let.

Kariéra.

Od roku 1633 byla členkou haarlemského malířského cechu Sv. Lukáše, oficiálně byla teprve druhou ženou v tomto cechu. První registrovaná žena byla Sara van Baalbergen, ta v něm působila od roku 1631,  Malovala především děti, žánry pijáků a zvířata. Její malířská technika je vzrušující a velice osobitá. Působila především v Amsterodamu a Haarlemu. Judith byla například autorkou děl "Smějící se pár" (1630, Louvre, Paříž), "Smějící se děti s kočkou" (1649) či "Smějící se děti s úhořem a s kočkou" (kol. 1655). Vytvořila také svůj vlastní autoportrét (viz obrázek vpravo nahoře). Nicméně, je nepravděpodobné, že by na něm byla Judith skutečně vyobrazena při malování, především kvůli velmi společenskému oděvu. Pravděpodobně tak byla pouze „naaranžovaná“.  Časem upadla v zapomnění a její obrazy byly někdy připisovány Halsovi. Znovuobjevena byla až roku 1893, kdy Louvre zakoupil jeden obraz s Halsovým podpisem, pod nímž však odborníci nalezli autorský znak Leysterové a začali pátrat po jejím osudu.

Judith Leysterová, též Judita Leyster, (28. července 1609 Haarlem – 10. února 1660 Heemstede) byla holandská malířka, významná představitelka haarlemské školy v 17. století, a vedle později žijící Rachel Ruyschové jedna z mála barokních holandských malířek vůbec. Byla jednou ze dvou žen, které byly přijaty do haarlemského malířského cechu Sv. Lukáše v celé jeho historii.

Judith Jans Leyster ou Leijster, née le à Haarlem et morte le à Heemstede, est une peintre néerlandaise. Judith Leyster s’est exprimée dans une variété de sujets tels que les sujets de genre, les portraits et les natures mortes. Elle a particulièrement innové dans le domaine des scènes domestiques avec ses scènes paisibles de femmes à la maison, dont le thème ne deviendra populaire en Hollande que dans les années 1650. Beaucoup de ses autres réalisations sont de nature semblable à celles de plusieurs de ses contemporains comme Hals, ter Brugghen, van Honthorst, Steen et les caravagistes d’Utrecht. De telles peintures de genre, généralement de tavernes et d’autres scènes de divertissement, ont satisfait le goût et les intérêts d’une partie croissante de la bourgeoisie néerlandaise.


Obyvatelstvo a sídla.

Žije zde přes 900 000 obyvatel, z toho 55 % v metropolitní oblasti Granady a 11 % na středozemním pobřeží v okolí Motrilu; v těchto dvou oblastech je silný turismus a imigrace, avšak vedle toho je oblasti velmi mnoho malých a odlehlých obcí, na počet nejvíce v Andalusii.

Znak provincie.

Starší verze: "Campo de plata, una granada de su color rajada de gules y tallada de sinople. Bordura componada de León y de Castilla"./Ve stříbře granátové jablko svých barev s červeným středem a zeleným listím. Lem kouskovaný León a Kastilie.  Schváleno na plenárním zasedání 31. května 1969 provinční deputací.  Znak provincie od roku 2008: "en un campo de plata, una granada de gules (rojo), rajada del mismo esmalte (color), tallada y hojada de dos hojas de sinople o verde. Bordura de cuatro compones: cuatro de gules, con un castillo de oro almenado de tres almenas, mazonado de sable (negro) y aclarado de gules, alternados con cuatro de argén, con un león rampante, de gules, linguado del mismo esmalte, uñado de argén y coronado de oro. Dos de los leones aparecen contornados (miran a la izquierda del escudo y no a la derecha como es habitual)"./Ve stříbrném poli s červenou nití přirozené granátové jablko s červenými semínky a zeleným stonkem a listy. Lem z osmi kusů, čtyři stříbrné s červeným skákajícím lvem s červeným jazykem a zlatými spáry a korunou, čtyři červené se zlatými hrad s věžičkami, modrými okny a branou a černými spárami. Vnější zúžený lem černý, na něm stříbrný provazec ze dvou pramenů. Klenot – uzavřená královská koruna.

Provincie Granada je jednou z osmi provincií Andalusie, autonomního společenství na jihu Španělska; zahrnuje hornatá území na jihozápadě Andalusie (nachází se zde část pohoří a národního parku Sierra Nevada s horou Mulhacén, který je s 3482 m nejvyšší horou Iberského poloostrova) a patří k ní krátký úsek pobřeží Středozemního moře.

La province de Grenade (en espagnol : "Provincia de Granada") est l'une des huit provinces de la communauté autonome d'Andalousie, dans le sud de l'Espagne. Sa capitale est la ville de Grenade. Elle dérive de l'histoire du royaume de Grenade.


Biografie.

Jakov Džugašvili se narodil ve vesnici Borji (u Kutaisi) v Gruzii, Ruské impérium. Do 14 let žil se svou tetou v Tbilisi. V roce 1921 jej jeho strýc Alexandr Svanidze poslal do Moskvy za cílem získání vyššího vzdělání. Jakov mluvil jen gruzínsky a po svém příjezdu do Moskvy se učil ruštině.  Jakov a jeho otec spolu nikdy nevycházeli. Když se Jakov zasnoubil s židovskou dívkou, byl jeho otec rozzuřený.  Z této nešťastné lásky se pokusil o sebevraždu zastřelením. Kulka ho však pouze škrábla. Stalin neprojevil jedinou známku lítosti, jen řekl: „Neumí ani střílet rovně“.  Jakov se později oženil s Julií Metzlerovou, židovskou tanečnicí z Oděsy. Její předchozí manžel Nikolaj Bessarab byl později popraven. Manželům se narodil syn Jevgenij (* 1936) a dcera Galina (* 1938).  Jakov sloužil během druhé světové války jako dělostřelecký důstojník v Rudé armádě a v bitvě u Smolenska byl zajat. Hitler jej později chtěl vyměnit za maršála Pauluse, ale Stalin odmítl a údajně řekl, že „nemůže vyměnit maršála za poručíka“.  Není jasné, kdy a jak Jakov zemřel. Podle oficiálních zpráv zemřel tak, že vběhl do elektrického plotu v koncentračním táboře Sachsenhausen, kde byl vězněn. Zda šlo o sebevraždu, nebo se pokusil utéct, není jisté. Dle teorie ruského historika Sergeje Děvjatova však byl Džugašvilinův únos zinscenovaný. V době, kdy měl necelé dva roky pobývat v německém zajateckém táboře, byl již údajně mrtvý. Své tvrzení Děvjatov opírá o údaje z ruských i zahraničních archívů, ale i z osobního archívu Stalinovy rodiny.

Jakov Josifovič Džugašvili (gruzínsky "იაკობ ჯუღაშვილი", rusky "Яков Иосифович Джугашвили", 18. března 1907 – 14. dubna 1943) byl jedním ze tří dětí Josifa Vissarionoviče Stalina. Byl synem Stalinovy první manželky Jekatěriny Svanidze.

Iakov Iossifovitch Djougachvili (, russe : Яков Иосифович Джугашвили) ( - ) est l'un des trois enfants de Joseph Staline, avec Svetlana Allilouieva et Vassili Djougachvili. Il est le fils de la première femme de Staline, Ekaterina Svanidze.


Biografie.

Narodila se v arizonském Tucsonu. Bakalářský diplom získala na Scripps College, magisterský pak na Cornellově univerzitě. Před zvolením do amerického Kongresu sloužila v letech 2001–2003 v arizonské sněmovně reprezentantů, a poté v období 2003–2006 v tamním senátu, v němž na pozici rezignovala, aby zahájila boj o místo v americkém kongresu, poté co stávající člen Jim Kolbe oznámil, že křeslo nebude obhajovat. Spolupracovala na rozvoji regionální ekonomiky v New Yorku ve firmě Price Waterhouse, a také byla zaměstnána jako výkonná obchodní ředitelka společnosti El Campo Tire Warehouses, místního automobilového řetězce.  Ve Sněmovně reprezentantů USA slouží třetí dvouleté období. Je historicky první židovskou kongresmankou za stát Arizona. Oponenti, včetně řady konzervativců, kritizují zejména její pozitivní postoj ke zdravotní reformě prezidenta Obamy a snahu o omezení imigrace především z blízkého Mexika, kde se vyslovuje pro ztížení přechodu státní hranice.  Od roku 2001 praktikuje progresivní judaismus. V listopadu 2007 se jejím manželem stal vojenský letec amerického námořnictva a astronaut Mark E. Kelly, který pilotoval raketoplán v rámci vesmírných misí STS-108, STS-121 a velel misi STS-124.

Střelba v Tucsonu.

8. ledna 2011 byla kongresmanka dopoledne na veřejném setkání s voliči v rodném Tucsonu před obchodním střediskem Safeway postřelena do hlavy 22letým útočníkem, který použil zbraň GLOCK ráže 9 mm.  Za střelce byl identifikován Jared Lee Loughner. Federální úřady jej další den obvinili ze zabití federálního vládního zaměstnance, za pokus vraždy člena Kongresu a pokus o zabití federálního zaměstnance.  Giffordsová utrpěla průstřel hlavy. Počet obětí dosáhl šesti, včetně federálního soudce Johna McCarthyho Rolla a zraněno bylo dalších čtrnáct osob. Po převozu do nemocnice politička podstoupila operaci a její zdravotní stav byl kritický. Obviněný střelec Jared Lee Loughner byl zadržen v cele. V souvislosti s touto událostí nařídil prezident Obama, aby se na místo přesunul ředitel FBI Robert Mueller a koordinoval vyšetřování.  Po probuzení z umělého spánku byla převezena do rehabilitačního zařízení v Houstonu.

Gabrielle Dee „Gabby“ Giffordsová (* 8. června 1970 Tucson, Arizona) je americká demokratická politička, členka umírněné středové Koalice modrého psa a v letech 2007–2012 kongresmanka Sněmovny reprezentantů, historicky třetí žena zvolená do Kongresu za stát Arizona.

Gabrielle Dee Giffords, née le à Tucson (Arizona), est une femme politique américaine, membre du Parti démocrate. Elle représente le huitième district de l'Arizona à la Chambre des représentants des États-Unis de 2007 à 2012.